# 188-225 Кіллмайстер Збірка шпигунських детективів про Ніка Картера

Нік Картер

Картер Нік


188-225 Кіллмайстер Збірка шпигунських детективів про Ніка Картера


188. Острів смерті http://flibusta.is/b/631958/read

Death Island

189. Ніч боєголовок http://flibusta.is/b/613175/read

Night of the Warheads

196. Коло Скорпіонів http://flibusta.is/b/613720/read

Circle of Scorpions

198. Різанина в Макао http://flibusta.is/b/610148/read

The Macao Massacre

203. Біла смерть http://flibusta.is/b/608069/read

White Death

210. Берлінська мета http://flibusta.is/b/613457/read

The Berlin Target

220. Операція "Петроград" http://flibusta.is/b/607244/read

Operation Petrograd

222. Кров сокола http://flibusta.is/b/610197/read

Blood of the Falcon

225. Священна війна http://flibusta.is/b/611634/read

Holy War

234. Полум'я дракона http://flibusta.is/b/631947/read

Dragonfire

252. Закон Лева http://flibusta.is/b/607234/read

Law of the Lion


Картер Нік


Острів смерті


Нік Картер


Killmaster


Острів смерті


переклад Льва Шкловського


Присвячується співробітникам Секретної служби Сполучених Штатів Америки.


Пролог


Хендлі Дюваль вийшов з готелю "Барбаросса" на острові Хіва Фауї в південній частині Тихого океану і, примруживши очі, глянув на тропічне сонце і витер хусткою лоб. Звісно, це був не Бостон. У тіні було не менше ста градусів тепла і майже така сама вологість.


Електрика знову відключилася у центральній частині столиці, що відбувалося не рідше двох разів на тиждень, тому навіть у барі готелю не було полегшення.


Минулого місяця Дювалля підвищили до бригадира в середині зміни, що дало можливість раз на тиждень їздити в місто на пробіжку «випивка і частування». Випивка для його зміни на тиждень, а частуванням було відвідування закладу мадам Леоне, розташованого по сусідству з готелем.


Однак сьогодні вдень він задумався, а чи варто це робити. Випивка була розведена і завищена в ціні, і без кондиціонера дівчини у мадам Леоне були б дещо менш привабливими.


Його шлунок загуркотів, різка хвиля печії піднялася в глибині його горла.


"Боже", - вигукнув він. Він ненавидів це місце.


Він почав ходити по сусідству, коли випадково побачив через вулицю державну винну крамницю. Юн Ло, китайський посланець з місця, що приїхав до міста, щоб допомогти Дювалю, завантажував у джип п'ять ящиків випивки. Тільки довкола нього стояло кілька китайців. Він роздавав друзям пляшки з випивкою в обмін на інші пляшки, які складав у ящики, а потім завантажував у джип.


«Цей проклятий китаєць обманює мене, — подумав Дюваль. Випивку розбавили, гаразд, але не у винному магазині. Це робив Юнь Ло і, мабуть, решта китайців, які працювали на приймачі.


Дюваль, великий чоловік зростом понад шість футів і вагою не менше двохсот фунтів, відчував, як підвищується його кров'яний тиск, коли він натягував штани і кинувся через вулицю, піт стікав з нього, його м'язи напружувалися.


Він гукнув. "Гей ти, сучий син!"


Юнь Ло та інші китайці здивовано підняли очі, як і півдюжини інших пішоходів поблизу.


Одна з китаянок - вона здалася Дювалю жінкою - упустила пляшку, яку тримала в руках, і вона розбилася об тротуар, коли вона побігла вулицею.


Інші теж розбіглися, крім Юн Ло. Він стояв поруч із джипом, невпевнено посміхаючись і багато разів кланяючись.


Дюваль ударив чоловіка кулаком по лівому плечу, змусивши його підлетіти до джипа.


«Ублюдок! Сукін син! Дюваль закричав, кидаючись за Юн Ло, який відступив.


Раптом Дюваль перекинувся нагору ногами, а потім він лежав на спині на тротуарі, його голова пульсувала в тому місці, де він вдарився.


"Якого біса…?" - почав він і глянув у вічі Юнь Ло. Молода людина більше не посміхалася. Він стояв у напівзігнутому положенні, його очі виблискували, його зуби вишкірилися.


На мить щось у глибині його розуму наказувало Дювалю стежити за собою і стримуватись. Чорт, він був півзахисником Матчу зірок у штаті Айова. Але він був страшенно злий. Він мав ще вісімнадцять місяців роботи на цьому місці... ще півтора року чистого, непідробного лайна, з яким треба було миритися, і він уже втомився від усього цього.


Він важко підвівся на ноги і знову атакував добре складеного азіату, розгойдуючись на ходу. Щось дуже гостре і майже гаряче пронизало його бік, змусивши його відсунутися вліво.


Тепер на вулиці нікого не було. У півкварталі від них знаходилася міська площа та поліцейська ділянка. На пагорбі був особняк губернатора. Але вони були тут самі.


Дюваль стояв і тупо дивився на Юнь Ло. Китаєць тримав довгий, зловісного вигляду ніж, з якого до ручки капала кров.


«Дурний ублюдок…» - сказав Дюваль.


Юнь Ло повернувся і неквапливо пішов. Ніж з гуркотом упав у стічні канави, коли він зник за рогом, і слабкість охопила американця, який глянув на величезну рану на його боці, з якої ринула його власна кров.


Він отримав ножове поранення. Юнь Ло справді зарізав його. Христе! Це безглуздо! Інженерів-електриків не ріжуть на маловідомих островах у південній частині Тихого океану. Професор Альбертсон ніколи не казав йому нічого подібного у штаті Айова.


Дюваль поплентався боком до джипа, потім перебрався на бік водія і зумів залізти за кермо. Він міцно притис ліву руку до широкої рани.


Прикладіть прямий тиск. Хіба це не те, що звелів їм робити його шкільний інструктор із надання першої допомоги Червоного Хреста?


Якось йому вдалося витягнути ключі і завести джип. Він ніколи не думав про лікарню за рогом, коли від'їхав від узбіччя і різко прискорився проїжджаючи містом, вийшовши на прибережне шосе, яке вело п'ятнадцять миль на інший бік острова, де знаходилася станція супутникового стеження та прийому Хіва Фауї. .


Він пройшов на шляху до виходу з міста, де багато пішоходів прямує до ям для сушіння копри та пресів. Але що далі він йшов, то слабше ставав, тож через деякий час у нього виникли великі проблеми з утриманням джипа на вузькій дорозі.


Він отримав ножове поранення. Навіть зараз у це майже неможливо було повірити.


Кров текла між його пальцями по стегні та нозі, але кровотеча напевно сповільнилася.


Дюваль глянув на рану, і джип раптово повернув праворуч. В останній момент він підняв очі, коли джип врізався в густий чагарник у канаві біля дороги і врізався в молоду пальму.


Здавалося, що цілу вічність американець сидів у джипі, притулившись головою до керма, і весь світ кружляв. Це було так само погано, як бути п'яним, швидкоплинна думка спала йому на думку.


Через деякий час він звів очі. Він був серед проклятих джунглів.


Дюваль намагався думати. Він згадав, як проїжджав повз основні сараї з переробки копри, а потім благополучно подолав круті повороти навколо скель. Це означало, що він не надто далекий від місця. Можливо, миля чи дві найбільші.


Він штовхнув двері і, спотикаючись, вийшов, потім простягся до задньої частини позашляховика. Він бачив дорогу приблизно за десять футів над собою. Це було схоже на тисячу футів.


Він здригнувся, але впав на джип, його права рука шльопнулася від ящиків з випивкою. Він озирнувся, потім відкрив одну з ящиків, витяг пляшку і відчинив її. Він підняв його і зробив великий ковток. Одразу ж виплюнув. Його розбавили водою. Напевно, з чаєм та йодом. Чай для цвіту, йод для смаку.


Він відкинув пляшку і відкрив другу, цього разу із заднього ряду. Він зробив обережний ковток. То був віскі. Він зробив ще один ковток, його голова кружляла на секунду чи дві, а потім він рушив назад до дороги.


Двічі він спотикався і падав назад від сильного болю. Щоразу він робив ще один ковток, потім починав, нарешті, добираючись до дороги, коли тропічне сонце почало сідати і виходити ненажерливі комарі.


Він одразу почав підніматися по пологому схилу, хитаючись з одного боку дороги на інший.


Одного разу йому здалося, що почув звук сирени зверху, і він зупинився і затримав подих. Але з моря віяв вітер, і через деякий час він знову рушив у дорогу, зовсім не впевнений, що чув щось.


* * *


Було вже зовсім темно, коли він повернув на останній поворот під'їзної дороги, на очах у обтічників та чотирьох величезних супутникових антен. Він уже занімів, у голові гуло. Він давно викинув пляшку віскі, більшість її вмісту зникла. Але він знав, що те, що бачив, було неправильним. Жахливо неправильно.


Всюди на ділянці стеження були пожежі, і тепер він виразно чув сирени і ще щось... стрілянину. Він був певен, що це була стрілянина!


«Господи…» - голосно вилаявся він хрипким голосом. і він подвоїв свої зусилля, шкутильгаючи по дорозі.


Підійшовши ближче, він безперечно міг чути постріли, і він міг чути крики та крики людей.


Станція зазнала атаки. Але ким? Це не мало сенсу. Ніщо з того, що сталося того дня, не мало для Дюваля жодного сенсу.


Головні ворота лежали наполовину на петлях, запах кордита був дуже сильним, але постріли та крики нарешті припинилися. Сирена продовжувала завивати, коли Дюваль обережно наближався.


На асфальті лежало кілька тіл. Деякі з них були темношкірими і були одягнені тільки в пов'язки на стегнах. Але двоє, розтягнувшись біля гауптвахти, були у формі кольору хакі.


Дюваль поспішив до цих тіл і перевернув одне з них.


Христе! То був Вольчек! Вчора ввечері вони грали в покер у групі.


Дюваль звів очі. Що тут сталося? Що, чорт забирай, сталося?


Він узяв автомат Вольчека 45-го калібру, незручно перевірив, чи є в патроннику патрон, звів курок і увійшов до місця стеження. Несподівано сигналізація відключилася, і він завмер.


Тиша була моторошною. Попереду на дорозі лежали кілька тіл і вантажівка, що згоріла. Дим піднімався від будівлі вище схилом, але будинки і обтічники здавалися цілими.


Хтось втік із пагорба від адміністрації, і Дюваль розвернувся, піднявши «45». Але він зрозумів, що це був один із техніків. Потім його коліна підкосилися під ним.


"Що відбувається?" - подумав він, упавши на проїжджу частину. Що, чорт забирай, тут відбувається…?


Перша глава


Лазурне небо над морем, здавалося, зливалося з казково-синім Середземним морем, доки яхта Marybelle просувалася на північний схід уздовж узбережжя Франції від Канн до зимової стоянки в Монако.


Було ще рано, до полудня, коли Нік Картер, одягнений у плавки та короткий махровий халат, вийшов на кормову палубу, де стюарди розклали шампанське та сніданок.


«Доброго ранку, мосьє Картер», - сказав Анрі-Рівес, помічник старшого стюарда, простягаючи стілець Картеру.


"Це ранок, чи не так, - сказав Картер, глибоко дихаючи і вдихаючи морське повітря, що солодко пахне. - Коли ми повинні в Монако?


«Не раніше, ніж після обіду, мосьє. Мадемуазель Гордон наказала, щоб ми зупинилися на годину чи дві біля Антіба».


"Ще одна аварія?"


"Можливо, більше римських амфор, пане".


"Можливо", - сказав Картер. Стюард налив йому склянку холодного хрусткого Dom Perignon, подав йому трохи білуги, трохи тостів і тушковані яйця, а потім витончено пішов на нижню палубу.


М'який рух корабля, що пробивається через спокійне море, чудове, добре охолоджене вино та зручна обстановка у цей момент глибоко розслабляли. Картер глибоко зітхнув. Минули роки з тих пір, як у нього була відпустка, наполовину така просто заспокійлива, як ця.


Останні два тижні він подорожував Французькою Рів'єрою на борту Marybelle, 210-футової яхти, що належить леді Памелі Гордон, тридцятирічної дочки сера Дональда Гордона, колишнього депутата парламенту і начальника SIS наприкінці п'ятдесятих і на початку шістдесятих. Сер Дональд і Девід Хок, бос Картера та голова надсекретного розвідувального агентства США, AX, були старими друзями ще до Другої світової війни. Було цілком природно, що Картер познайомили з леді Гордон, і минулого місяця прийшло запрошення приєднатися до неї на початку осінньо-зимового круїзу.


У нього було ще десять днів, перш ніж він мав з'явитися в центр реабілітації та перепідготовки AX в Аризоні, і до його планів входила вілла леді Гордон у Монако і трохи баккара у Монте-Карло.


«Два тижні, а ти вже збожеволів від мене», - пролунав солодко-солодкий жіночий голос позаду нього.


Картер обернувся, коли на палубу вийшла леді Гордон, її глибока насичена засмага приголомшливо виділялася на тлі майже неіснуючого жовтого бікіні. Вона хмурилася.


- Досить глиняних горщиків, Памело, - сміючись, сказав Картер. "Я у відпустці."


Вона підійшла і поцілувала його в щоку, потім зайняла своє місце навпроти нього за маленьким столиком. Анрі-Рівес ковзнув до її ліктя з пляшкою шампанського в руці.


"Мадемуазель", - сказав він.


«Будь ласка, - сказала вона, дивлячись Картеру у вічі.


Стюард налив їй вина і приніс слабосолену половину мускусної дині з невеликою кількістю вершків та полуницею, а потім пішов.


"Хіба ти не спав?" - Запитала вона, потягуючи вино.


"Як колода."


- Тоді чому ти так рано встав?


«Ви добре досягли успіху протягом останніх двох тижнів. Не намагайтеся організувати мої наступні десять днів», - сказав Картер. Проблема леді Гордон полягала - і завжди полягатиме в тому, як він підозрював, - що вона не почувала себе комфортно, якщо вона не влаштувала життя всіх навколо неї. Вона була вродженим організатором. Усі в Лондоні – і половина завсідників Французької, Іспанської та Італійської Рів'єри – намагалися видати її заміж за дипломата. Вона могла б стати ідеальною дружиною консула чи дружиною посла десь.


«Вибач, Ніколас», - сказала вона, повернувши голову. "Сподіваюся, ви не проти, що ми зупинимося на дванадцятифутовому уступі Антіба".


«Зовсім ні…» - почав Картер, коли підійшов Анрі-Рівес. Мав телефон.


«Вибачте, пане, - сказав він. "Є дзвінок для вас". Він підключив телефон до задньої панелі та поставив прилад на стіл перед Картером, який підняв його.


"Картер тут".


"Містер Картер, я такий щасливий, що зміг зв'язатися з вами", - пролунав схвильований чоловічий голос. Картер відчув, що це проблема.


"Що я можу зробити для вас?"


"Пробачте мене. Я Роджер Мортон, повірений у справах посольства Сполучених Штатів у Парижі, і я маю повідомлення для вас, сер».


«Це відкрита лінія, Мортон, – сказав Картер. Він дивився на Памелу, яка надулася. Вона відчувала, що це теж означало неприємності.


«А... так, сер, я розумію. Я просто зателефонував, щоб передати повідомлення, сер».


«Давай. Я прийму твоє повідомлення».


Це з Амальгамейтед Прес. Ви маєте негайно повернутися додому. У вас є важливе завдання. Кінець повідомлення, сер».


Памела встала, обійшла стіл і підійшла до Картера, нахилилася над ним, пробігшись пальцями по волосинках на його грудях, покусуючи його ліве вухо.


"Хто був підписувачем?"


«Д. У. Хокінс».


То був Девід Хок. «Добре, Мортон. Спасибі за допомогу".


"Є відповідь, сер?" поспішив запитати обвинувачений.


Ні. Ще раз дякую», - сказав Картер. Коли він поклав слухавку, Памела випросталась, провокаційно посміхнулася і повільно попрямувала назад у головний салон, у каюту господині.


Картер посміхнувся. Він допив шампанське, що залишилося, потім піднявся і піднявся по трапу на льотну палубу і по другіх сходах на місток. Капітан Філіп Журден у бездоганній білій сукні підвів очі, коли ввійшов Картер.


"Ах, мсьє Картер, чим я можу бути вам корисний сьогодні вранці?"


«Мені потрібно якнайшвидше потрапити до Ніцци, капітане. Мені треба встигнути на літак».


«Мені дуже шкода, мосьє, але мадемуазель Гордон дала нам наші інструкції…»


Картер простяг руку і зняв слухавку, потім набрав номер каюти власника. Він перейшов на домофон.


"Памела, це Ніколас


. Я сказав вашому капітанові вирушити до Ніцци”.


"Так, Ніколас", - хрипко сказала Памела. «Але хіба мене змусять чекати тут увесь ранок?»


"Ні", - сказав Картер, дивлячись на збентеженого капітана. Він поклав слухавку. "Який у нас розрахунковий час прибуття?"


«Це займе у нас дві години на повній швидкості, мсьє Картер, – сказав капітан.


"Відведи мене до громадських доків, а потім мені знадобиться таксі до аеропорту", - сказав Картер, повернувся і спустився вниз.


Памела чекала на його оголену на ліжку розміру «king-size» у каюті господині. Так тривало два тижні, але тепер Картер був майже радий, що Гоук покликав його. Він починав почуватися трохи стриманим.


* * *


Картер не мав проблем із місцем о 14:00. рейс до Парижа з Ніцци, а звідти вечірній рейс TWA до національного аеропорту Вашингтона.


Однак Памела зчинила шум у доках, наполягаючи на тому, щоб вона пішла з ним і розповіла його босові про його відпустку. Вона навіть була готова зателефонувати до президента.


Картер заспокоїв її, пообіцяв приєднатися до неї, як тільки зможе, і щоб заспокоїти її, він навіть залишив свій смокінг на борту.


«Поспішай, Ніколас», - видихнула вона йому у вухо. «У нас буде чудове плавання разом. Ось побачиш. Я все влаштую на той час, коли ти повернешся».


Він відірвався від неї, вони знову поцілувалися, і він узяв таксі. На той час, як він повернув з набережної за ріг, «Мерібелл» уже від'їжджала. Памела не марнувала часу.


* * *


Холодний вітер дув із Потомака, коли Нік Картер забрав свої сумки, поспішив через митницю та вийшов надвір шукати таксі. Було всього кілька хвилин після опівночі за Вашингтонським часом, але його біологічний годинник сказав йому, що це було через шість годин. Він смертельно втомився.


Том ЛаМотта, один зі штатних водіїв AX, чекав на нього прямо перед стоянкою таксі. Після нічного прибуття до Парижа був жвавий рух.


"Містер Картер", - покликав знайомий голос, і Картер втомлено озирнувся, коли круглий, життєрадісний водій підійшов і вихопив у нього обидві валізи.


«Не чекав побачити тебе тут, Том», - сказав Картер, слідуючи за водієм назад до непоказного «Шевроле».


«Ми знали, що ви приїдете опівночі, рейсом TWA».


«Просто відвези мене додому. Я втомився".


ЛаМотта відкрив багажник і кинув усередину сумки Картера. «Вибачте, сер, але на вас чекає начальство».


Картер миттєво прокинувся, адреналін раптово нахитався. "Смітті тут?" він запитав. Руперт Сміт став новим керівником відділу операцій AX. Якщо він чекав, щось відбувалося негайно.


"Так, сер", - сказав Ламотта.


Вони проїхали на північ, повз Пентагон, до мосту Кі-Брідж, а колись перетнули річку, вони повернули по М-стріт у Нью-Гемпшир, а потім поїхали в Дюпон-Серкл, де під прикриттям Amalgamated Press and Wire Services розташовувалася штаб -квартира AX.


ЛаМотта припаркувався в підвальному гаражі і подбав про багаж, а Картер увійшов у систему і пішов прямо до Шефа на четвертий поверх. Йому довелося знову увійти до системи служби безпеки, а потім набрати шестизначний код для вхідних дверей.


ЛаМотта зателефонував заздалегідь. Руперт Сміт чекав на нього, перед ним лежала товста пачка папок зі справами. Він не виглядав задоволеним.


«Вибач, що довелося так скоротити відпустку, Картер», - сказав Сміт. Він був дуже високим і дуже худим, майже як скелет. Останні п'ятнадцять років він служив на різних посадах у Центральному розвідувальному управлінні, але коли робота стала для нього надто нудною, він перейшов до AX. Він дуже добре справлявся зі своєю роботою.


Один із його людей просунув голову у двері. «Він готовий, сер. Вам знадобиться Карстен?


"Він готовий?"


"Так сер."


"Дуже добре. Я хочу, щоб ти був у архівах. У нас може бути ще кілька перехресних посилань, щоб упорядкувати незакріплені кінці».


"Так сер."


Сміт, що сидів за столом, підвівся і підійшов до нього. Картер підвівся.


"Боюсь, що безбожним не буде спокою", - сказав Сміт. "Але Девід хоче тебе бачити".


"Яструб тут? Сьогодні ввечері?"


Сміт кивнув головою. «Я не знаю джерела, але він сприйняв це як один із своїх улюблених проектів. Звісно, саме тому вас і покликали».


Вони вийшли до коридору і попрямували до приватного ліфта, який був єдиним доступом до адміністративної території п'ятого поверху.


"Щось десь трапилося?" - спитав Картер. Коли він поїхав у відпустку з Памелою, все тут, здавалося, було рівним. Наскільки він знав, проблемних ділянок не було. Він сказав це Смітові.


"Наскільки я розумію, вони вилуплюються останні рік чи два", - сказав Сміт. "Але НАСА займалося цим до двох місяців тому, поки флот не взяв на себе безпеку".


Картер збирався запитати: "Безпека для чого?" коли Херб Карстен, знавець фактів, цифр та миттєвих посилань на AX, вийшов зі свого офісу та приєднався до них.


"Нік", - сказав він, простягаючи руку. "Вірите, що ви добре провели відпустку?"


"Непогано. Давно тут?"


"Всю ніч."


Вони піднялися на ліфті, їх перепустку перевірили, і вони попрямували коридором до приймальні Хока. Його секретарка Джинджер Бейтман пішла, але внутрішні двері були відчинені, і Сміт провів їх усередину.


Девід Хок був невисоким, кремезним чоловіком з густою копицею сивого волосся і короткою бульдожою шиєю. Він, як завжди, курив жахливу сигару, вийняв її з рота і підняв очі, коли вони ввійшли.


"Ти у формі, Нік?" - пробурчав він без преамбули.


Сміт зачинив за ними двері.


"Так, сер", - сказав Картер.


«Цього кварталу у вас було заплановано перепідготовку та тестування. Чи готові ви до призначення без цього?


"Думаю, я впораюся, сер", - сказав Картер. Він, не менше, ніж будь-хто інший в AX, дуже глибоко і неухильно поважав Девіда Хоука, їхнього начальника. Те, що сказав Хоук, є істиною. Він майже ніколи не помилявся. І ніхто, абсолютно ніхто, ніколи йому не брехав, не переоцінював чи недооцінював ситуацію. Коли він ставив питання, він чекав абсолютно чесної, абсолютно прямої відповіді.


«Тоді сідайте, джентльмени. Ми маємо багато роботи сьогодні ввечері», - сказав Хоук.


Усі вони сіли навпроти Хоука. Сміт відкрив свою верхню папку з файлами і перегорнув папери, які в ній були. Карстен відкинувся назад.


"Що ви знаєте про Каролінські острови?" – почав Хоук.


«Група островів у Тихому океані… я думаю, на північ від екватора. На південь від Японії. Підопічна територія США. Там Трук, острів Хол і, можливо, Бікіні».


«Вірно для всіх, крім Бікіні… він знаходиться на Маршаллових островах. Поруч. Але ви розумієте, що в наш час там мало що відбувається».


"Станції супутникового стеження та прийому?" - спитав Картер.


"Ось і все", - сказав Хоук, глянувши на Сміта. "Це і є наша проблема".


Сміт узяв слово. Група островів Фауї Фауї в межах Каролінських островів, – почав він. – Ви чули про них?


Картер визнав, що ні.


«П'ять населених островів плюс безліч інших коралових атолів. Сам Фауї Фауї - один із менших островів - потім Тамау Фауї, Акау Фауї, Нату Фауї, де проживає найбільше місцеве населення, - а потім Хіва Фауї. Хіва Фауї є основним островом, а на ньому знаходиться однойменна столиця».


"У Каролінських островів?"


«Так. На схід від Холла, на північний схід від Трука і майже на північ від Оролука. Безліч пляжів з білим піском, спекотні дні та теплі вечори, вулкани, місцеві жителі і таке інше».


"Але, як не дивно, все це насправді належить французам", - вставив Карстен.


Картер глянув на нього. "Я думав, що це все траст США".


«Всі, окрім групи Фауї Фауї. Більшість цієї території була французькою до війни, а потім, після того, як ми звільнили її від японців, ми взяли її під свій контроль. Усі, окрім групи Фауї Фауї. Вочевидь, було кілька французьких сімей, які пожертвували багатьом під час війни. Де Голль наполягав, і гурт залишався під контролем Франції».


«Але, як з'ясовується, із досить важливим договором», - додав Сміт.


"Французька співпраця", - сказав Картер.


«Так. Дуже схоже на затоку Гуантанамо. Незважаючи на французьку територіальність шістдесятих та сімдесятих років, нам вдалося втриматися на нашому клаптику землі на Хіва Фауї».


"Супутникове стеження?" - спитав Картер.


- Так, - відповів Сміт.


"Супутники-шпигуни в небі", - сказав Хоук. «Міжвідомче. Велика справа".


"Зрозуміло", - сказав Картер. "Як довго у нас працює ця операція?"


«У тій чи іншій формі із середини шістдесятих», - сказав Сміт. «Насправді це було одне з наших перших місць. Ми дивимося звідти на Далекий Схід. Раніше це було звичайне електронне спостереження. Радіо, криптографія тощо».


«Я розумію, – сказав Картер. «То що зараз там відбувається, що нас турбує? Саботаж? Крот?»


«Ось і все, – сказав Сміт. "Ми справді не знаємо".


Карстен додав. – «Але це має припинитися».


Сміт заглибився у справи, що лежали на колінах. Він глянув на Хоука, який кивнув йому, щоб він продовжував, а потім відкашлявся.


«У січні 1969 року Том Хокінс, технік на місці, яке тоді називалося Зоною 17HF, очевидно покінчив життя самогубством. Вони знайшли його повішеним у лісі», - сказав Сміт. Він зупинився на мить і продовжив. "У серпні 1971 року Стью Шарага, Дональд Дойч і Уоллі Хоггінс загинули, коли вантажівка, якою вони керували, мабуть, вийшла з-під контролю і розбилася про скелю прямо біля станції. 74 травня і знову в липні 75, 76 і 78 , на станції сталися великі пожежі.Усього чотирнадцять людей загинули, 27 отримали поранення».


"Список можна продовжити?" - спитав Картер. У нього було дивне почуття з приводу того, що йому говорили, хоча він гадки не мав, до чого це призвело.


«Справді, – сказав Сміт. «Проблеми там збільшились. Самогубства, пожежі, аварії, зсуви та навіть кілька вбивств».


"Щось ще?" Було щось ще; Картер тепер це відчував.


"Мисливці за головами. Канібали. Тубільці з якоїсь причини вороже налаштовані по відношенню до нашого перебування на острові».


Картер глянув на нього, потім повернувся до Хоука, який кивнув головою. "Ми несерйозно, чи не так?"


"Чудово", - сказав Сміт. За останні п'ять з половиною років було вбито сімнадцять технічних фахівців, ще близько тридцяти поранено. І це не рахуючи різних випадків фізичного та психічного виснаження за репортажами з Хіва Фауї”.


"Що ми з цим зробили?" - спитав Картер. Він не міг повірити, що чув, ким він був.


«Що стосується нещасних випадків, самогубств та бійок серед персоналу, не так багато, – сказав Сміт. «Що стосується атак, ми як мінімум тричі очищали Нату-Фауї та Акау-Фауї. Або принаймні це зробили ВМС».


"Без ефекту?"


"Мабуть, ні", - сказав Хоук, сідаючи вперед. «Технічно це французький протекторат. Ми мало що можемо з цим поробити».


«Безперечно, безпека - це…»


«Безпека на Хіва Фауї завжди була дуже гарною, – сказав Хоук. "Але чомусь тубільці завжди знаходять спосіб пройти туди".


Картер відкинувся назад і закурив одну зі своїх цигарок, виготовлених спеціально для нього в невеликому магазині у Вашингтоні. Папір був чорним, а його ініціали були вибиті золотом на кінчику. Тютюн був дуже міцним.


"Я поїду туди і подивлюся, в чому проблема".


«Щось подібне до цього, Нік, - сказав Хоук. "Ви повинні побачити Джастіна Оуена - він менеджер станції - і Хендлі Дюваль, який був свідком частини останнього нападу тубільців".


"Зрозуміло, сер", - сказав Картер. Хто відповідає за острів? Я маю на увазі, хто французький губернатор, чи немає такої посади?


"Справді, є", - сказав Сміт. Альбер Ремі Рондін. Він та його сім'я володіють величезною кількістю акцій французької промисловості… особливо сталі й нафти».


«І все ж таки він обирає бути губернатором крихітної групи тихоокеанських островів?» - спитав Картер.


«Насправді він досить колоритний персонаж, – сказав Карстен. "Він народився в Гонконгу в 1930 або 31 році, і коли почалася війна, його взяли в полон японцями".


"Як він потрапив на Хіва Фауї?"


"Ми не знаємо. Але він норовливий і владний. Він ненавидить американців. І в нього є дружина і принаймні півдюжини коханок. Це його маленьке царство».


«Ви хочете, щоб я дізнався, що чи хтось вбиває наших людей, і поклав цьому кінець на Хіва Фауї».


"Цілком вірно", сказав Хоук.


"Наші люди на станції стеження називають це Островом Смерті", - додав Карстен.


Другий розділ


На заході Сан-Франциско був дуже вдалим для ночівлі, а Гонолулу був дорогим і дуже космополітичним. Але після цього все стало трохи примітивнішим порівняно. На острові Уейк місцевий BOQ, який солдати жартома назвали Holiday Inn, являв собою двоповерхову казарму, побудовану під час Другої світової війни і з тих пір зазнала дуже мало покращень, зате там була гаряча вода і У номері був власний душ і раковина. В Агані, на Гуамі, ні в кого не вистачило сміливості назвати житло інакше, як «аварійним майданчиком». І до того часу, коли група Фауї Фауї здалася у вигляді кількох густих хмар на горизонті з кабіни стародавньої, але все ще придатної для експлуатації DC-3, Картерові довелося замислитися, чи не вислизнув він назад у часі.


Вони привозили з острова Холл запаси для станції супутникового стеження та прийому Хіва-Фауї, і Тім Торренс, цивільний пілот, не міг сказати нічого хорошого про це місце.


"Французи можуть володіти ним, і американці можуть там працювати, але китайці керують ним", - сказала ця людина.


Вони вже почали свій довгий спуск, а другий пілот, маленький чоловічок із Нової Зеландії, тільки прокидався. З кабіни пахло чимось середнім між мастилом та запахом тіла. Це було дуже приємно.


"Що ви маєте на увазі?" - спитав Картер. «Я б подумав, що тут були б японці, якби це було на схід».


Торренс голосно засміявся. Тобі є чому повчитися, якщо ти думаєш щось подібне. Приятель. Японці могли бути тут протягом усієї війни, але відразу після цього вони були або вбиті, або вони гарячими слідами вирушили назад на свої рідні острови ».


«Японців тут не дуже люблять?


"Проте. Але китайців теж, якщо на те пішло, вони виродки – це факт життя».


Вони вирвалися з щільного хмарного покриву над головним островом за кілька миль на північ від кінця злітно-посадкової смуги. Коли вони ввійшли, Картер подався вперед, і йому було добре видно велику супутникову приймальну станцію і куполи радарів, чотири з яких були зовсім білими на контрасті з темно-зеленими навколишніми джунглями. Але навіть звідси Картер міг бачити, де ремонтувалася довга невисока цегляна будівля, і він бачив, що деякі казармові споруди почорніли від вогню.


Він повернувся на своєму сидінні і подивився на південь у бік бруківки. "Куди веде дорога?" він запитав.


Одець, другий пілот, сонно глянув у цей бік. «У місто», - промимрив він і повернувся на майданчик.


Торренс був дуже гарний. DC-3 підготувався до посадки на злітно-посадкову смугу з твердим покриттям, і незабаром вони вже під'їжджали та кружляли перед довгим низьким будинком. Двигуни були вимкнені, Торренс озирнувся і посміхнувся. «От і ми, друже, наш милий дім. Для тебе".


Картер відстебнувся зі свого місця і подався назад у вантажний відсік. За мить Одець повернувся, відчепив головний люк і відчинив його. Як піч, жар обрушився на них величезним потоком, в той же момент вантажівка, покрита брезентом, під'їхала до відкритого люка. Внизу чекали кілька чоловіків, усі хаки.


Картер зістрибнув, і Одець кинув його дві шкіряні сумки. Невисокий, худорлявий китаєць снував навколо вантажівки і підібрав сумки Картера, а потім поспішив з ними до джипа, коли до нього підійшов високий грубуватий чоловік із рудим волоссям. Відразу за ним був ще більший і більший чоловік.


"Нік Картер?" - спитав перший чоловік, простягаючи руку. Картер узяв її.


"Джастін Оуен?"


«Вірно», - відповів рудоволосий чоловік. "Я тут менеджер станції, хоча в наші дні це не привід для гордості". Він обернувся наполовину, коли підійшов інший чоловік. Здавалося, йому боляче. "Я хочу, щоб ви познайомилися з моїм головним інженером Хендлі Дювалем".


Картер потис йому руку. «Як ви почуваєтеся, містере Дюваль? Наскільки я розумію, ви були поранені під час останньої атаки.


«Ні, сер. Це було в місті… один із наших цивільних робітників», - сказав Дюваль. Здавалося, він вичерпав свою дотепність.


"Один із субпідрядників", - вставив Оуен.


"Цей маленький лайно", - почав Дюваль, але замовк з першого погляду Оуена.


"У нас є для вас кімната", - сказав менеджер станції, проводячи Картера навколо вантажівки і направляючи її до другого джипа. Китаєць, який забрав багаж Картера, вже пішов. Декілька інших жителів Сходу, одягнені в білі шорти, білі сорочки з довгими рукавами та солом'яні капелюхи, почали розвантажувати літак.


Картер озирнувся. Одець та Торренс стояли у вантажному люку, і пілот махав рукою. "Побачимося наступного місяця", - крикнув він.


Картер помахав у відповідь. "Тільки один літак на місяць?" - Запитав він Оуена.


«Я так боюся, містере Картер. Але навіть у цьому випадку я не був би надто оптимістичний щодо моїх шансів опинитися в цьому. Це складніша проблема, ніж ви думаєте».


"Тут були інші слідчі?"


«Слідчі, комітети, взводи, підводні човни. Весь спектр. Але я розповім вам усе згодом. Думаю, ви спочатку захочете освіжитися, а я попрошу кухаря нагодувати вас чимось».


«Звучить добре, – сказав Картер. Сідаючи в джип разом з Оуеном та Дювалем, він знову глянув на літак. Декілька жителів Сходу, що розвантажували вантаж, оглядалися. Картера це здалося дивним, але Оуен та Дюваль теж здалися йому дивними.


* * *


Картери провели в кімнату на другому поверсі довгої дерев'яної будівлі, яка, очевидно, служила комбінацією VIP-приміщень та адміністративного центру. Він знаходився через вузьку дорогу від одного з блоків приймального обладнання та поруч із їдальнею. Він був невеликий, але приємно обставлений і, що найголовніше, з кондиціонером. Він мав власну ванну кімнату.


Його валізи вже були підняті, а більшість його одягу розпакована і висіла в маленькій шафі.


Картер роздягнувся, швидко прийняв прохолодний душ, а потім надів пару легких штанів, сорочку-піджак військового крою та м'які черевики без шнурівки. Він закурив цигарку, пристібаючи свій «Люгер» Вільгельміну до пояса під сорочкою і переконавшись, що Х'юго, його гострий як бритва стилет, надійно закріплений у замшевих піхвах на лівій кісточці. Зазвичай він носив його на передпліччі, але його сорочка була з короткими рукавами. Він також мав дуже маленьку газову бомбу, прикріплену високо на внутрішній стороні стегна, дуже схожу на третє яєчко.


Якийсь час він дивився у вікно на те, що відбувалося на території комплексу. Дюваль був тим, хто був поранений у місті китайцем зі станції. Картер зрозумів, що між цивільними службовцями - в основному східними - та інженерами та техніками станції не було великого кохання. Але, наскільки він знав, інцидент з Дювалем був першим, що випливає з цієї ворожості.


З усього, що йому розповіли, не було жодного зв'язку між тим, що сталося з Дювалем, та нападами на табір. І все-таки тепер, коли він був тут, йому довелося замислитися.


Хтось постукав у двері, і він обернувся, коли увійшов молодий китаєць і посміхнувся. «Пора, містере Картер. Містер Оуен сказав, що ваш обід готовий через дорогу в клубі».


"Де це?" - спитав Картер, уважно дивлячись на чоловіка. Важко було сказати його вік чи національність. "Можливо, тайванець", - подумав він.


«За їдальнею, високоповажний сер».


«Дякую», - сказав Картер, посміхаючись. Він загасив сигарету в попільничці на столі і вийшов із кімнати.


Після перебування в кондиціонері навіть протягом короткого часу температура та вологість на вулиці були майже нестерпними. До того часу, як він дістався їдальні, він дуже спітнів. Молодий чоловік у білому комбінезоні направив його до клубу. Всередині за великим круглим столом на нього чекали Оуен, Дюваль і третій, худий, похмурий чоловік з військовим стрижкою.


Оуен помахав йому рукою. "Ти виглядаєш трохи менш змученим, ніж раніше", - сказав він приємно.


Картер сів, і Оуен представив його худому чоловікові, який, як зауважив Картер, носив великий револьвер Магнум, на стегні.


"Річард Фенстер начальник охорони станції".


Картер кивнув, але чоловік не спробував потиснути руку. Картер вирішив, що йому не подобається. Він здавався хитрим; його очі відмовлялися затримуватись на одному об'єкті більш ніж на мить.


Китаєць вийшов з-за бару і розклав кілька тарілок солонини, товсті скибочки житнього хліба та всі закуски, а також порцію холодного пива.


"Як довго ви тут, містере Фенстере?" - спитав Картер, роблячи собі бутерброд.


"Надто довго. І я не проти сказати тобі, що не люблю втручання».


"Що це за перешкоди?" - спитав Картер, піднявши очі.


«Я виконую свою роботу тут. Я міг би використати більше людей, а не якогось слідчого з Вашингтона».


"Так?" - сказав Картер, посміхаючись. Тепер він був певен, що йому не подобається ця людина.


"Ми поводимося контрпродуктивно ..." - почав Оуен, але Дюваль нахилився вперед.


"Я просто хочу знати, як і коли ви збираєтеся щось робити з тим, що тут відбувається". Він глянув на двері. «Заради всього святого, ми тут, як качки, сидимо та чекаємо».


Хто атакував базу цього разу? - спитав Картер у начальника станції.


"Ми припускаємо, що уродженці Нату-Фауї".


"Ви припускаєте, що вони були тубільцями, або про їхнє походження?" - спитав Картер.


«Вони були тубільцями, звісно. Але ми вважаємо, що вони прийшли з Нату Фауї».


"Це острів, який наш флот уже кілька разів очищав?"


Фенстер посміхнувся. «Вторгнення, – вони називали їх, хоча це навряд чи було б моїм вибором слів. Більше схоже на берегові місії, до того ж не дуже великі. Декілька патрулів були відправлені вглиб країни, і перекладачі розмовляли з місцевим урядом».


"І?" - підказав Картер після кількох секунд мовчання.


Фенстер знизав плечима. «Наших людей щоразу запевняли, що напади, якщо вони були скоєні з території Нату Фауї, були справою рук кількох молодих людей, які напилися віскі».


"Зрозуміло", - сказав Картер. "Де вони беруть віскі?"


Фенстер скривив губу. "Французи... ми віримо".


"Наші проблеми не ізольовані від атак місцевих жителів", - втрутився Оуен.


Картер обернувся до нього.


«Минуло було багато інших інцидентів. У тому числі напад на Хендлі в місті його помічником у секторі».


"Китаєць?"


"Юнь Ло". Дюваль виплюнув ім'я.


"Чоловік перебуває під вартою?"


Оуен похитав головою. Ми не можемо знайти його. Звісно, французи відправляють своїх людей шукати його, оскільки це сталося у місті. Але ні їхні люди, ні люди Фенстера не мають ні найменшого поняття, де він».


"І ніколи не будемо", - сказав начальник служби безпеки. «Юн Ло зник у кущах, як і інші. Він живе там, на пагорбах, з дружиною, матір'ю, батьком, бабусею та дідусем, і, мабуть, із дюжиною дітей та безліччю коханок. Вони мешкають тут. Вони володіють цими островами”.


"Інші"? - спитав Картер.


Оуен глибоко зітхнув. «У нас виникли проблеми тут. Вони крадуть речі, а потім зникають. Але до нападу на Хендлі ми відчували, що вони не становлять для нас серйозної загрози».


"Ви не вірите, що вони мають якесь відношення до вашої поточної проблеми?"


"Тільки не з атаками на базу", - сказав Оуен. «Вони можуть бути скалкою в дупі, але вони не ... безпечні».


"Де вони вербуються?"


«Тут на острові. Тут чимало жителів Сходу».


"Я думав, японці ..." - почав Картер, але Оуен перебив його.


«Під час війни це був табір для військовополонених. Сюди привозили багато ув'язнених із Маньчжурії, а потім і з Гонконгу. Чоловіки, жінки, діти».


"Японці були вигнані, а китайці залишилися".


"Точно."


"Якщо у вас так багато проблем з ними, чому б вам не найняти субпідрядників зі Штатів?"


"Надто дорого."


"Я бачу."


Картер пообідав, поки Оуен коротко розповідав про проблеми супутникової приймальної станції. Він не додав нічого нового до того, що Картер вже дізнався із записів AX. Але, сидячи зараз на станції, він відчував спадкоємність із історією, яку він почув у Вашингтоні. У нього виникло відчуття, що проблеми тут багато років були викликані однією групою з певною метою. Він також мав відчуття, що їхні проблеми почастішали і посилилися за останній рік або близько того. Він висловив цю думку Оуен.


"Ви страшенно праві, стає тільки гірше.


Набагато гірше, – сказав начальник станції.


"Чому?" - спитав Картер.


Оуен на мить зніяковів. Він глянув на Фенстера. Потім назад. «Це страшенно мене вибиває з колії, Картер. Я не знаю".


«Щось змінилося з операціями за останні рік чи два? Чи є нові розвідувальні апарати? Нове обладнання?"


Оуен раптово почув себе незатишно. «Так за всіма пунктами, але це не те, що я хотів би обговорювати тут відкрито».


"Я закінчив обідати", - сказав Картер, встаючи.


"Тоді ми можемо піти в мій офіс".


Четверо чоловіків вийшли з клубу та повернулися через вулицю до будівлі адміністрації. Офіс Оуена знаходився в задній частині будівлі, великий, з килимовим покриттям та кондиціонером. Велике вікно виходило на обгороджену територію, в якій знаходилися короткохвильові та деякі мікрохвильові антени для зв'язку з різними кораблями та літаками по всьому Тихому океану та Далекому Сході.


Біля дверей Дюваль вибачився, сказавши, що йому треба повернутись до роботи. "Я сподіваюся, що ви нарешті покладете цьому кінець, містере Картер", - сказав він. Потім пішов.


"Боюсь, Хендлі тут нелегко", - сказав Оуен, коли вони увійшли до його кабінету і зайняли місця.


"Через напад?"


«Це теж, але він не підходить із того дня, як приїхав. Він вважає дні, доки його контракт не скінчиться».


"Ви запропонували йому покинути роботу?"


Оуен кивнув головою. «Він каже, що йому потрібні гроші та рекомендації».


Картер раптово обернувся до Фенстера. - "Як давно ти тут?"


"Занадто довго", - похмуро відповів чоловік.


Картер чекав.


"Тридцять два місяці", - нарешті сказав чоловік. "Я продовжив свій контракт ще на два роки".


Картер видавив слабку посмішку, коли повернувся до Оуена. «Я питав про ваші операції за останні рік чи два».


"Так", - сказав Оуен. «Близько двох із половиною років тому, як ви можете знати чи не знати, ми встановили новий супутник на стаціонарній орбіті над Китайським морем, щоб стежити за Китаєм, а також за В'єтнамом, Камбоджею та Лаосом. Весь регіон під наглядом. Одночасно із введенням в експлуатацію цієї системи ми встановлювали нове приймальне обладнання та нове обладнання для фотоаналізу. Сучасне обладнання ".


"Ми щось звідти взяли?"


Оуен кивнув головою. "Якість наших розвідувальних звітів значно підвищилася".


Очі Картера звузилися. «У вас є тут оцінювачі розвідки та аналітики?»


«Ні, – сказав Оуен. "Але за необробленими даними, які ми передаємо назад в округ Колумбія, було дуже легко побачити, що система Spy-in-the-Sky робить для нас".


Картер глянув на вікно. День виглядав спекотним. «Чи є зв'язок між нашими успіхами з китайською розвідкою та тим фактом, що всі ваші субпідрядники тут – етнічні китайці?»


На це втрутився Фенстер. Це було перше, про що всі подумали, містере Картер. І за час, проведений тут, я вивчив усі чутки, вистежив усі зачіпки та спробував вгадати кожен кут».


"Нічого?"


"Нічого."


Картер підвівся і підійшов до вікна. "Як далеко звідси місто?"


"П'ятнадцять миль".


"Наскільки він великий?"


«Хіва Фауї? Три тисячі, про які ми знаємо. Але за межами міста китайців може бути втричі більше».


«Як щодо інших островів… Нату-Фауї, Акау-Фауї, Тамау-Фауї?»


«За оцінками, загальна чисельність населення всієї острівної групи, крім персоналу цієї станції, становить близько чотирнадцяти тисяч жителів… білих, китайців та інших східних народів, і, звісно, полісів».


Картер виглядав спантеличеним.


"Полінезійці", - пояснив Оуен.


«Я хотів би все це побачити».


"Я не розумію", - сказав Фенстер.


«Місто, острови. Я хотів би скористатися послугами вертольота та пілота, і я хотів би почати з огляду всіх островів у групі».


«Звичайно, – сказав Оуен. «Дік подбає про це тобі».


Фенстер усміхнувся й підвівся на ноги. "Перше, що я роблю з ранку..."


«Ні, – сказав Картер. «Зараз. Сьогодні вдень".


Фенстер глянув на Оуена. «За кілька годин буде темно».


"Тоді нам краще поквапитися", - сказав Картер.


Якийсь час ніхто нічого не сказав, але потім Оуен нарешті кивнув головою. "Нехай Боб Тіггс покаже йому все".


"Я сам збирався відвезти тебе до міста вранці", - багатозначно сказав Фенстер.


«Я б відразу зробив це самостійно, Фенстере. Нічого проти тебе, звичайно, але я хотів би сформувати власну думку».


Фенстер насупився і хотів щось сказати, але Оуен не дав йому шансу.


«Для мене це гарна ідея. Свіжий погляд і таке інше. Скажіть Бобові, що містер Картер зустрінеться з ним на майданчику за п'ятнадцять хвилин».


Фенстер глянув на них і вилетів з офісу. Коли він пішов, Оуен похитав головою.


«Вам начхати на нашого начальника служби безпеки».


«Ні, – сказав Картер. Він підійшов до столу, взяв телефон Оуена і викрутив кришку.


"Якого біса ..." - сказав Оуен.


Незабаром Картер розібрав інструмент, а прямо за мікрофоном був крихітний звукознімач і пристрій, що передає.


"Боже." - прошепотів Оуен.


Картер витяг з телефону пристрій і знову зібрав його. Він покинув передавач начальнику станції. «Відправ це у Вашингтон. Поглянь на нього. Напевно, китайське».


Оуен перевів погляд із передавача на телефон. "Скільки?"


Картер знизав плечима. «Можливо, із самого початку. Або принаймні останні два роки».


«Все, що обговорювалося у цьому офісі, має…»


«Очевидно. Ким би вони не були». Картер оглянув офіс. Було кілька шаф для документів, дві з яких були зачинені важкими сталевими прутами в передній частині ящиків. "У кого є доступ до вашого офісу?"


Оуен хотів щось сказати, але потім передумав. «У всіх», - сказав він за мить.


«Міняйте замки на своїх сейфах і хоча б щодня перевіряйте свій телефон. Я також пропоную вам робити те саме в кожному офісі, де можуть зберігатися або обговорюватися конфіденційні матеріали.


"Для цього вже трохи пізно", - похмуро сказав Оуен.


"У них є кілька шматків пирога, але це не привід віддавати їм всю комору".


Поки він говорив, Картер повільно підійшов до дверей. Він ривком відкрив її. Там нікого не було.


Він обернувся назад. «Боб Тіггс. Наскільки ви у ньому впевнені?


Оуен, мабуть, не зрозумів питання.


«Ви довіряєте Дюваллю чи Фенстеру? Цілком?»


Оуен посміхнувся. "Насправді ні."


"Як оцінити Тіггса?"


"Я розумію. Боб Тіггс – хороша, серйозна людина».


Це все, що я хотів знати. Побачимося пізніше», - сказав Картер. Він вийшов з офісу Оуена, пройшов коридором і вийшов надвір. Технік направив його через територію назад на аеродром, де за кілька хвилин перед ангаром його зустрів добре складений хлопець із волоссям пісочного кольору та широкими темно-синіми очима. Навколо його очей були складки сміху.


"Боб Тіггс?" - спитав Картер.


"Вірно", - без тепла сказав Тіггс. «Фенстер сказав, що вам потрібний пілот. Я просто підготую гелікоптер». Він обернувся і увійшов до ангару.


Картер пішов за ним усередину.


"Відкрий двері, гаразд?" – попросив пілот.


Картер знайшов дверний вимикач і натиснув на нього. Коли вони почали гуркотіти, він повернувся туди, де Тіггс готував невеликий вертоліт Bell. На його фюзеляжі було намальовано символ НАСА. Їхня робота тут виконувалася під прикриттям як станція супутникового стеження та прийому для космічного агентства.


Тіггс причепив ручний візок до передньої зчіпки вертольота і витягнув машину через ангар на спекотне полуденне сонце.


"Куди ти хочеш полетіти?" - Запитав молодик.


«Я хочу здійснити поїздку островами».


Тіггс глянув на годинник. "Нам доведеться поквапитися, щоб закінчити до темряви".


"Я не хочу закінчувати до темряви".


Тіггс пильно глянув на нього. «Коли сонце сідає, там нема на що дивитися. Це місце, місто і, можливо, кілька місцевих вогнищ на деяких інших островах – це все».


«Побачимо, – сказав Картер.


Через десять хвилин Тіггс розігрів вертоліт, і вони піднімалися від аеродрому станції стеження і повертали у бік моря.


"Куди насамперед?" - Запитав Тіггс.


"Нату Фауї", - без вагань сказав Картер.


Тіггс повернув на південь, знову над островом і попрямував до групи островів на відстані кількох миль. Далі на південь, на протилежному кінці їхнього власного острова, біля підніжжя ряду крутих пагорбів, поступово відкривався вид на місто Хіва Фауї. Звідси це виглядало не більше ніж на широку вулицю, яка вела до групи білих будівель, розкиданих серед густих чагарників джунглів. Відразу за містом піднімався тонкий струмок диму.


Картер вказав на це. "Що це таке?"


«Електростанції. Вони спалюють все, від нафти та вугілля до копри та дерева».


Вони дісталися Нату-Фауї за кілька хвилин, і Картер наказав пілотові не пролетіти над островом, а обігнути його на відстані чверті милі.


Це був дуже великий острів, навіть більше, ніж Хіва-Фауї, але на західному краю острова височив великий вулкан.


Діставшись до цього кінця острова, вони піднялися, щоб побачити кратер, що димить. Картеру здалося, що це все ще діючий вулкан.


«Це так, – сказав Тіггс. "Але він не діє як мінімум двадцять п'ять років".


"Це через що?"


«Тубіжці різне думають. Тут багато забобонів».


"Але на цьому острові живуть тубільці?"


«У східному кінці, – сказав Тіггс. "НЕ тут. Цей кінець – дуже погане місце».


Вони знову повернулися і повернули на південний захід, і Картер попросив Тіггса посадити гелікоптер на широкому пляжі. Він виліз із вертольота і жестом наказав молодій людині вимкнути його.


"Яка ідея?" - спитав Тіггс, спускаючись.


«Ми залишаємося тут до настання темряви, а потім ми літатимемо по сітці».


«Послухайте, я не знаю, що ви з Фенстером вигадали, але, наскільки я розумію…»


«Фенстер – ідіот, який мені не друг. Ось чому я не взяв його із собою».


Тіґґс на мить глянув на Картера. "Немає проблем?"


Картер посміхнувся. «Ти маєш вибачитися переді мною, Бобе».


"Думаю, так", - сміючись, сказав Тіггс.


Третій розділ


Сонце зайшло на заході, і майже одразу стало темно. На відміну від північних широт, де були довгі сутінки, у тропіках зазвичай було тільки денне світло або темрява з дуже невеликими проміжками. Нічні комахи були дуже гучними, конкуруючи зі звуками прибою, що розбивався об бар'єрний риф за кількасот ярдів від берега, і з іншим, нижчим, зловіснішим гуркотом.


"Що ви збираєтеся робити тут, містере Картер?" - Запитав Тіггс.


Картер піднявся по пологому пляжу до краю джунглів. Тіггс пішов за ним.


"Хвилинку тихіше", - прошепотів Картер, намагаючись прислухатися, щоб визначити низьке бурчання.


Тіґґс запитливо глянув на нього, потім знову глянув на вертоліт.


"Що це?" - спитав Картер.


Тіггс запитав - "Сер?"


«Грухот. Ви його ледве чуєте.


Тіґґс прислухався. "Я підозрюю, що вулкан", - сказав він.


Вулкан. - подумав Картер. Так, але там було ще дещо. Щось стійке, ритмічне, рукотворне. Щось працювало - десь на цьому кінці острова працювало якесь обладнання - і всюдисущий гуркіт вулкана, що діє, мав замаскувати шум.


Він знову глянув на південний захід. Кордон між кінцем моря і початком темнішого неба тепер був майже нечітким. Було мало чого бачити, окрім аморфної чорноти.


"Поїхали", - сказав Картер молодому пілотові, який довго дивився на нього.


«Над островом? У сітці?


Картер кивнув головою.


"Що ми шукаємо, чи можу я запитати?"


"Ви не можете, але якщо побачите що-небудь, дайте мені знати", - сказав Картер, посміхаючись.


Вони повернулися до гелікоптера, з бурчанням Тіггса, сіли в нього і пристебнулися.


Тіггс увімкнув двигун, і, коли ротори почали повільно набирати швидкість, він увімкнув ходові вогні вертольота. Картер простяг руку і вимкнув їх.


«Жодних вогнів».


Тіггс відкрив рота, але швидко передумав, що він хотів сказати, і зупинився. Він кивнув, збільшив потужність, увімкнув регулятор висоти так, щоб лопаті встромилися глибше в нічне повітря, і вони повільно піднялися в усипане зірками небо.


Картерові довелося трохи нахилитися до Тіггса, щоб пілот міг його почути. «Приведи його до західного краю острова, а потім намалюй мені сітку в кількох сотнях ярдів на опорі над островом повз вулкан».


Тіггс кивнув, але, як і раніше, нічого не сказав.


Вони пройшли пляжем до західного краю острова, поки він не почав згинатися на північ, а потім піднялися так, щоб огинати західні схили вулкана. Картер уважно дивився, як під ними пролітали темні джунглі.


На північному боці острова Тіггс майстерно розгорнув вертоліт по крутій дузі, повернувшись через острів стежкою в парі сотень ярдів на схід від їхнього першого проходу.


Цього разу вони були ближчими до вулкана, і земля піднялася набагато швидше. Але Тіггс знав, що робив. Через деякий час Картер повністю забув про машину та політ і зосередився на тому, що він бачив унизу… або, швидше, на тому, чого він не бачив.


Під ними не було нічого, абсолютно нічого, крім непроглядної темряви тропічного острова вночі.


Протягом півгодини їхні проходи островом підняли над центром кратера вулкана. Далеко біля підніжжя гори Картер зміг розгледіти тьмяно-червоне свічення, що освітлювало пар, що повільно підіймався, а потім вони пройшли повз і помчали по дальньому схилу.


Через двадцять хвилин, на одному з їхніх проходів повз вулкан, Тіггс затамував подих. Картер підняв очі.


"Ой-ой", - сказав пілот.


"Яка фігня?"


Декілька хвилин вони летіли в тиші, Тіггс переводив погляд зі своїх приладів на темряву зовні. Потім він глянув на Картера і похитав головою. «Якби я не знав нічого кращого, я б сказав, що ми пройшли через досить сильне електричне порушення. Всі мої інструменти збожеволіли».


"Поверни нас пройти знову через це", - наказав Картер, повертаючись на своєму сидінні і намагаючись побачити джунглі, над якими вони тільки пролетіли. «І знизься».


Тіґґс підкорився, розгойдуючи гелікоптер навколо і вниз по дуже вузькій низхідній дузі, і незабаром вони пролетіли над вершинами дерев.


"Приблизно тут", - сказав Тіггс. Його погляд постійно перемикався між джунглями внизу та інструментами на його панелі. Але нічого не було. Коли вони підійшли до пляжу, Тіггс розгорнув гелікоптер і зробив ще один прохід, але цього разу був таким самим, як останній; всі інструменти вертольота залишилися гаразд.


«Можливо, я бачив сон або щось таке, - сказав Тіггс.


«Я так не думаю, Бобе, - сказав Картер.


"Що тепер? Я не можу знайти місце.


"Давай повернемося".


"Хіва Фауї? База?"


Картер кивнув головою. «Я хочу потрапити до міста».


«Я думав, ви хочете здійснити поїздку островами. Всім островам».


«Я тут досить надивився».


"Так, сер", - сказав Тіггс, коли вони прорвалися через пляж, і піднявся на крейсерську висоту, щоб повернутися на головний острів. "Я можу доставити тебе в місто, якщо хочеш".


«Я хочу поїхати на джипі. Я можу залишитись на ніч».


"Я хороший водій джипа".


Картер засміявся. «Добре, я згоден, Бобе. Я дозволю тобі відвезти мене до міста сьогодні ввечері».


* * *


Ні Оуена, ні Фенстера не було, коли Картер та Тіггс повернулися на станцію. Але вони легко розписалися за джип з автопарку. Через десять хвилин після того, як вони сіли, вони прибралися і попрямували до міста.


Був чудовий тропічний вечір. Дув легкий океанський бриз, вологість та температура знизилася.


Кожен упакував по сумці з приладдям для гоління, чистими шортами і шкарпетками, але всю дорогу Тіггс твердив Картеру, що йому нема на що дивитися в місті.


"Там нема нічого?" - спитав Картер, піднявши праву брову.


Це магазин випивки, пара таверн, китайське поселення на пагорбах та, звичайно ж, готель та ресторан мадам Леоне».


"Мадам Леоне?" - спитав Картер, сміючись. "Це те, що я думаю?"


"Відмінно", - сказав Тіггс з усмішкою.


"Будь-які гарні дівчата?"


Тіггс засміявся. "Все залежить від вашої точки зору. У мадам Леоні вісім дівчат - чотири з них білі, чотири з них китаянки. Якщо ви китаєць, ви любите білих дівчат. Якщо ви схожі на нас, то вам, мабуть, сподобаються східні. Все красиво - більш-менш - і все чисто - більш ніж менше.


"От і все?"


"За винятком особняка губернатора, який суворо заборонений для всіх, крім містера Оуена зі станції".


"Я чув, не любить американців".


"Зовсім ні. Якби це було в його силах, він би підірвав станцію і кинув нас усіх за течією в човні, що протікає».


«Очевидне питання…»


«Ні, сер. Він і його люди безперечно не стоять за нашими проблемами на станції. Його досліджували з одного боку і з іншого – не лише наші власні люди – хлопчики з морської розвідки – а й його власні люди».


"Звідки ти все це знаєш, Бобе?"


Тіггс знизав плечима. «Чорт, це загальновідомо. Усі це знають».


"Зрозуміло", - сказав Картер.


"Тільки є його дружина", - тихо сказав Тіггс, і Картер був упевнений, що в тон молодого пілота з'явилася нова нотка.


"Губернатор одружений?"


"Так сер. Він великий, товстий, потворний нечупара. Але його дружина… Габріель… вона красуня». Тіггс замовк, мабуть, споглядаючи красу дружини французького губернатора.


Вони спустилися з пагорбів по прибережній дорозі від станції стеження, і перший вид Картера з землі на Хіва-Фауї, столицю, був на широкій курній дорозі, яка вела повз муніципальні доки. Там, навпроти півдюжини будівель із гофрованого металу, які, за припущенням Картера, використовувалися як склади, була прив'язана жалюгідна колекція іржавих, пошарпаних рибальських човнів.


Картер не розумів, чому чоловік погоджується на таке місце. Але який би злочин не зробив би губернатор Рондін проти французького суспільства, щоб затримати його тут, він мав бути дуже серйозним.


Повз склади і громадські торгові доки знаходилися доки для прогулянкових суден, а за ними був прекрасний пляж з білим піском, що веде до широкої площі зі статуєю солдата Другої світової війни і невеликим фонтаном.


Ряд доглянутих будівель, одна з яких була триповерховою, виходила на площу через широку бруковану вулицю. За будинками були зловісні халупи та хатини, які доходили до самого гребеня пагорба з плоскою вершиною. Нагорі був гарний старий будинок на плантаціях Південних морів, його широкий фасад виходив на море. Це нагадало Картеру великі будинки на Ямайці. Він горів вогнями, і навіть звідси Картер був певен, що бачить людей на широкому ганку.


Тіггс зупинив позашляховик прямо біля площі, і він теж дивився на особняк губернатора.


"Там щось відбувається", - сказав Картер.


"У нього весь час вечірки".


"З ким?" - спитав Картер, дивлячись на пілота. "Я думав, що він ненавидить американців, а тут є тільки китайці".


Є кілька французів та інших іноземців, і навіть кілька дуже багатих китайців. Оуена та іноді Фенстера запрошують, і, звичайно ж, є й інші острови в Каролінських островах, до яких легко дістатися повітрям. Тіггс озирнувся. - Губернатор влаштовує розкішну вечірку, як мені сказали. Вони приходять щоразу, коли він надсилає запрошення просто подивитися на його дружину. Вона найкрасивіша жінка на всіх островах”.


«Я думаю, нам слід відвідати губернатора та його прекрасну дружину», - сказав Картер.


"Сер?"


«Підемо до готелю. Я маю надіслати повідомлення. Ми з тобою збираємось сьогодні на вечірку».


* * *


Їм надали вітальню на верхньому поверсі з двома великими двоспальними ліжками, величезним вентилятором для стель і прекрасним видом на парк, пляж і причали прогулянкових катерів. З океану подув прохолодний вітерець, і Картер роздягнувся до шортів і вийшов на балкон.


Ніздрі Тіггса злегка розширилися побачивши Вільгельміни і Хьюго, прив'язаних до тіла Картера, але він нічого не сказав.


Картер підняв слухавку, але, перш ніж зателефонувати до номера, повернувся до Тіггса. «Боб, повертайся на базу до моєї кімнати і візьми мій смокінг та чорні туфлі. Візьми собі темний костюм чи смокінг та повертайся сюди».


"Я не розумію".


"Ми йдемо на губернаторську вечірку".


Але але нас не запросили.


Картер сміявся, набираючи номер. «Ми це організуємо. Я б нізащо не хотів нудьгувати за дружиною губернатора».


"Габріель", - м'яко сказав Тіггс.


«Так, Габрієль. А тепер йди». Клерк служби обслуговування номерів відповів.


«Це Картер у три-один. Принесіть мені пляшку вашого кращого темного рому, глечик соку папайї та трохи льоду», - наказав Картер французькою.


"Мерсі, мосьє", - сказав клерк, і коли Картер повісив трубку і озирнувся, Тіггса вже не було.


Він підвівся і відчинив двері до їхньої кімнати, щоб визирнути в коридор. Він був тьмяно освітлений і порожній. Було абсолютно тихо у готелі не було галасу. Будівля могла бути занедбаною.


Він тихенько зачинив двері, закурив сигарету і витяг свій «люгер». Він вийняв глушник із кишені штанів, нагвинтив його на кінець стовбура, потім витяг кілька купюр і поклав їх на комод. Він повернувся на балкон та сів, поставивши ноги на низький столик.


Через десять хвилин прийшов обслуга в особі дуже маленького китайського хлопчика з його ромом, соком і льодом. Картер дав хлопцеві чайові, а потім зробив собі напій.


Повернувшись на балкон, погасив у кімнаті світло, він відкинувся на спинку крісла з Вільгельміною на стільці поруч із ним і повільно сьорбнув свій напій, спостерігаючи за випадковою машиною або перехожим унизу на вулиці та на площі.


В цей час ночі у місті було дуже тихо. Але Картер підозрював, що це не так. Він припустив, що те, що зазвичай може відбуватися тут, у місті сьогодні ввечері зосереджено в особняку губернатора.


Попри те, що думав Тіггс, Картер підозрював, що губернатор Рондін якимось чином причетний до проблем зі станцією стеження. Його мотиви були настільки очевидними, що попередні дослідники висловили сумнів щодо цієї людини. Картер не був такий схильний.


Було близько дев'ятої години, коли Картер почув легкий шум біля дверей. Він підняв «люгер» і вимкнув запобіжник, потім притиснув пістолет до грудей. Він стояв спиною до дверей, але той, хто входив з коридору, був чіткою метою в силуеті.


Він почекав цілих три секунди, потім розвернувся зі стільця зліва, поставивши свій «люгер» на вогневу позицію. Але якщо двері були відчинені, то той, хто ввійшов, першим вимкнув світло в коридорі, тому що на іншому кінці кімнати не було нічого, окрім невиразної темряви.


Спалах світла і виття кулі, що відрикошетів від поручнів балкона прямо над Картером, сталися миттю пізніше. Картер зробив три постріли в швидкій послідовності, один у те місце, де був спалах, а інші по обидва боки від нього, потім розпластався на балконі і почав чекати.


Ліворуч, біля ліжка, долинув тихий дряпаючий звук, але він придушив бажання вистрілити.


На вулиці внизу проїхала вантажівка, повернула за ріг, просигналила і зникла.


Сигнал? Картер відкотився праворуч, туди, де він сидів, за мить до того, як увімкнувся потужний ліхтар і два постріли потрапили в те місце, де він щойно знаходився.


Картер вистрілив один раз вгору та вправо від променя ліхтарика, потім вгору та вліво. Другий постріл влучив у ціль. Ліхтарик різко пролетів через кімнату, вдарившись об стіну, потім щось важке впало на підлогу.


Картер тривалий час залишався дома. Він не думав, що це був прийом, але поки не збирався ставити на це своє життя.


Хтось вийшов у коридор, свиснув, а потім біля дверей.


"Гей, Картер, що трапилося з освітленням?" - крикнув Тіггс, штовхаючи відчинені двері.


"Бережись, Бобе!" - крикнув Картер, але двері були повністю відчинені, перш ніж Тіггс зрозумів, що йому може загрожувати небезпека. Однак Тіггс швидко подумав і швидко пірнув у коридор.


На підлозі біля ліжка валялася інертна постать. Вона не рухалася. На підлозі утворилася невелика калюжка крові. Хто б це не був, був мертвий.


Картер підвівся на ноги, тримаючи «Люгер» перед собою, і підійшов до тіла, яке обережно перевернув. То був китаєць.


"Тепер все гаразд, Бобе", - крикнув Картер. Він увімкнув світло в кімнаті, коли увійшов Тіггі, несучи одяг, з широко розплющеними очима і важко дихаючи.


"Що, чорт забирай, трапилося?"


«Очевидно, ми комусь не подобаємось, – сказав Картер.


Тіггс пройшов до кінця і подивився на тіло.


"Ось лайно", - сказав він.


"Ти його знаєш?"


«Готов посперечатися, містере Картер, - сказав Тіггс, дивлячись угору. "Це Юнь Ло".


«Денщик Дюваля? Той, хто намагався його вбити?


"Одне і теж."


Четвертий розділ


Картер знайшов порожню кімнату на другому поверсі і взяв там одну з ковдр. Повернувшись у свою кімнату, він і Тіггс загорнули тіло Юнь Ло в ковдру, віднесли його назад униз і поклали в ліжко.


Тіло людини не буде знайдено до завтра, і тоді не буде жодних офіційних відомостей, які б пов'язували його смерть з Картером.


Знову в кімнаті вони очистили кров, і Картер зібрав гільзи і перезарядив свій Люгер. Досі це був напружений вечір. Він підозрював, що до того, як усе закінчиться, стане набагато більше.


Він і Тіггс прийняли душ і поголилися, а потім переодяглися у вечірній одяг.


"Швидше за все, нас викинуть, якщо нам взагалі дозволять увійти в будинок", - сказав Тіггс, зачісуючи волосся.


«Я так не думаю, Бобе, - сказав Картер. "Просто спочатку залишайся зі мною, поки нас не представлять".


"А потім?"


Картер закінчив із краваткою-метеликом. Він обернувся. «Знаєш, тобі не обов'язково йти зі мною. Просто відвези мене туди».


"Я піду", - сказав Тіггс, раптово посміхнувшись. "Я б не пропустив цього.


Я не знаю, чому ти хочеш туди. Я маю на увазі, яке це стосується вашого розслідування? "


"Ви готові?" - спитав Картер, ігноруючи запитання.


"Так ... звичайно", - сказав Тіггс.


Разом вони спустилися вниз, сіли в джип і попрямували вгору пагорбом. Через дорогу на краю площі стояла пара чоловіків зі Сходу, спостерігаючи за ними. Окрім цієї пари вулиця була безлюдною.


Наприкінці ділового кварталу дорога повернула ліворуч на крутий пагорб, змінюючи напрямок туди й назад, слідуючи терасованому схилу, на якому були збудовані халупи.


Ближче до вершини горб почав згладжуватися, і дорога огинала і вела прямо до особняка губернатора, який знаходився у великому комплексі, оточеному високим парканом із дротяної сітки.


Хатини там порідшали, але Картер підозрював, що далі всередину їх було більше. Тіґґс підтвердив це.


«Ви можете побачити їх на пагорбах під час польоту, якщо ви стежитимете за ними».


"Приховані у деревах?"


«Рослинність там досить густа. Крім того, вони не люблять компанії».


"Як ви думаєте, на кого працював Юн Ло?" - Запитав Картер, змінюючи тему.


Тіггс глянув на нього. Вони наближалися до воріт комплексу. Картер побачив там пару озброєних охоронців.


"Я думаю, ні на кого".


"Тоді чому він намагався вбити мене?"


Він знав, що ви тут слідчий, щоб вивчити ситуацію. Він, мабуть, думав, що ви прийдете за ним. Через Хендлі».


"Весь острів знає, що я тут?"


Тіггс посміхнувся. "Все до останнього."


Вони під'їхали до воріт, по обидва боки підходили озброєні охоронці.


«Bon soir», - сказав Картер і продовжив французькою. «З моїми компліментами губернатору Рондині та його дружині, передайте йому, що мсьє Ніколас Картер тут зі своїм водієм».


Протягом кількох довгих миттєвостей жоден охоронець не говорив і нічого не робив. Вони залишилися на місці, дивлячись на Картера, як на якийсь привид.


«Ні ваш губернатор, ні я не терплячі люди, – відрізав Картер.


Охоронець на протилежному боці розвернувся і поспішив у гауптвахту, і через вікно Картер побачив, як він бере трубку. Тим часом інший охоронець поклав руку на ручку пістолета біля його стегна.


У верхньому світлі від стійки над брамою Картер міг ясно бачити обличчя чоловіка. Він був європейцем, у цьому Картер майже не сумнівався, та все ж у його рисах був дуже легкий східний відтінок. Можливо, дідусь та бабуся були східними.


Інший прийшов із гауптвахти. Він виглядав здивованим.


«У далекому кінці будинку є паркування, мсьє Картер», - сказав він.


"Мерсі", - відповів Картер.


«Будь ласка, дозвольте вашому водієві залишитися з вашою машиною, або, якщо хочете, його можуть відпустити, і вам буде надано подорож до міста або на приймальну станцію, сер».


"Звичайно", - сказав Картер, схиливши голову.


Ворота відчинилися, і вони проїхали. Вони пішли дорогою і обійшли будинок, де було велике паркування. З одного боку він був заповнений машинами, а з іншого боку і широким рівним полем за ним стояла ціла дюжина малих та середніх вертольотів.


Тіггс свиснув. "Ми знали, що для цих вечірок використовувалися гелікоптери, але я ніколи не розумів, скільки їх".


"Сьогодні тут багато важливих людей", - сказав Картер. Він озирнувся через плече. Окрема дорога йшла від стоянки перед особняком і потім з'єднувалася з дорогою назад до воріт.


"Я знаю, що ти збираєшся сказати", - важко сказав Тіггс.


Картер озирнувся. «Якщо ти не можеш увійти, я не хочу, щоб ти сидів тут без діла. Це дуже небезпечно з огляду на те, що майже сталося сьогодні ввечері в готелі. Ні, Бобе, я хочу, щоб ти повернувся».


"У готель чи на базу?"


"В готелі. Але бережіть себе. Не думаю, що я запізнюся. Ми можемо повернутися вранці».


«Добре, – сказав Тіггс. Він розгорнув позашляховик і повільно поїхав дорогою, зупинившись під верандою. Кілька гостей губернатора подивилися вниз з цікавістю, але потім відвернулися.


"Побачимося за кілька годин", - сказав Картер і поправив манжети сорочки, піднімаючись сходами.


Східний слуга, одягнений у бездоганну білу форму, зустрів Картера нагорі сходів.


"Буде добре, якщо ви просто підете за мною, сер", - сказав він, повернувся і увійшов до будинку.


Картер пішов за ним по широкій веранді, заповненій чоловіками та жінками, які пили та розмовляли. В одному кінці веранди пара симпатичних молодих жінок розливала гостям напої, а в іншому кінці балкона лише починала збиратися група із семи людей.


Усередині будинок був освітлений та прикрашений для свята. У двох кімнатах, через які вони пройшли, були бари з обслуговуванням з молодими милими барменками, а в іншій кімнаті літній негр грав на піаніно в стилі регтайм і співав.


З того, що Картер бачив досі, він припустив, що там було не менше сотні чоловіків і жінок, приблизно дві третини східних, решта третини європейців.


Вони пройшли в далечінь будинки, на іншу широку веранду, але ця виходила на джунглі. Цей балкон був слабко освітлений і був тихий у порівнянні з фасадом. За широким журнальним столиком з багатим різьбленням сиділо близько дюжини чоловік. Дві молоді дівчата з оголеними грудьми та в одних саронгах подали групі напої.


Усі припинили свої справи, коли слуга повів Картера до далекого кінця столу. Там сидів один із найбільших чоловіків, яких Картер коли-небудь бачив.


Губернатор Альберт Ремі Рондайн підняв очі і посміхнувся, піднявшись до своїх вражаючих шести футів восьми дюймів. Картер припустив, що чоловік важив від 450 до 500 фунтів. Його волосся, акуратно підстрижене, було чорним як смоль і зачесане. У нього була невелика козляча борідка, також добре підстрижена, і тонкі, як олівець, вуса відокремлювали його опуклі губи від надзвичайно великого і потворного носа.


Губернатор був, як і обіцяв Тіггс, великим, товстим і негарним.


«Я вважаю, містер Ніколас Картер», - сказав губернатор англійською з сильним акцентом, його голос був таким же багатим і глибоким, як і передбачав його зовнішній вигляд.


Вони потиснули один одному руки.


"Я чув, що у вас була ця невелика зустріч, тому я подумав, що можу зайти", - сказав Картер, озираючись на інших. Ніхто не посміхався.


«Будь ласка, не соромтеся спілкуватися, містере Картер. Я впевнений, що деякі з моїх гостей можуть знайти вас кумедно».


Картер посміхнувся. "Насправді, це я прийшов до вас, губернаторе..." - сказав він, але потім його голос застряг у нього в горлі. Зліва від губернатора виглядала дещо шалено неймовірно красива жінка. Вона не була ні європейською, ні східною, але її оливкова шкіра говорила про екзотичне походження. Картер було визначити вишукані риси обличчя. У неї були високі витончені вилиці, красиві великі очі, повні вологі губи та довга ніжна шия. Її волосся і очі були дуже темними. На ній було шовкове кімоно, тому він не міг бачити її фігури. Але він припустив, що це було так само чудово, як і її обличчя.


"Я мав намір викликати вас протягом дня або близько того", - роздратовано сказав губернатор. «Я так розумію, ви щойно прибули сьогодні вдень».


"Правильно."


«Тоді ми матимемо достатньо часу, щоб поговорити».


Картер зосередився на грубій людині. Губернатор був одягнений у білий тропічний костюм, білу марлеву сорочку та темно-синій аскот. Його сукня була бездоганною. І все ж він справив на Картера враження жирної, недоглянутої тварини.


«Навпаки, губернатор, ніколи. Американців убивають».


"Для мене це не має великого значення", - парирував губернатор.


Ніхто не рушив. Навіть його дружина, яка збиралася піднести келих до губ, зупинилася.


"Це дуже важливо для мене, сер", - сказав Картер, дуже ретельно підбираючи слова. - «Бо коли я знайду винних, я вб'ю їх». Він кивнув головою. Потім він звернувся до дружини губернатора. «Мені дуже приємно бути тут, мадам Рондін. Я чув, наскільки ви прекрасні, але навіть найкращі твердження не виправдовують вас».


Жінка підвелася, коли обличчя губернатора почервоніло.


Картер зачепив нерв. Він почав відступати, наполовину очікуючи, що губернатор накинеться на нього, коли його дружина хлюпнула вино в обличчя Картеру.


«Ти зарозумілий американський виродок», - сказала вона англійською.


Картер кілька довгих секунд стояв зовсім нерухомо, опираючись бажанню повернутись або хоча б витерти обличчя. Натомість йому вдалося тонко посміхнутися.


«Тут не мало на увазі нічого образливого, мадам, - сказав він прекрасною французькою мовою. «Ви гарні, і це факт. Bon soir».


Він повернувся, натягнуто схилив голову до решти, що сидів за столом, а потім кивнув голові. "Завтра я заїду до вас в офіс", - сказав він.


«Я подзвоню тобі, коли захочу твоєї присутності…»


"Побачимося завтра. Губернатор Рондін», - перервав Картер.


Він повернувся на підборах і попрямував з веранди, повернувшись через будинок на передню терасу. Слуга, який показав його губернатору, стояв біля його ліктя.


"Містер Картер, можливо, хоче доставити на базу?"


"У готель", - відрізав Картер.


«Дуже добре, сер. Це буде хвилинку». Слуга спустився сходами в темряву.


Оркестр грав тиху мелодію, і багато пар танцювали. Картер підійшов до бару і замовив чарку коньяку. Перед тим, як налити напій, молода жінка, яка обслуговує бар, поглянула на когось через веранду. Очевидно, для дозволу.


«У губернатора тут досить складна ситуація, — сердито подумав Картер.


Він відпив зі свого напою – це був чудовий коньяк – потім повернувся, щоб побачити, до кого ця жінка зверталася за дозволом обслужити його. Високий чоловік, одягнений у простий смокінг, з невеликою опуклістю на лівій пахві. Один із губернаторських головорізів. Але якщо тут ніколи не відбувалося нічого такого, в чому був замішаний губернатор – тобто нічого жорстокого – тоді навіщо озброєна охорона, чому безпека за парканом і чому таке пильне спостереження за американцями?


Картер підняв чарку на знак вітання до охоронця, який дивився у відповідь без жодного виразу на обличчі, потім зробив великий ковток і поставив склянку на стійку, коли слуга піднявся сходами і озирнувся в пошуках нього.


Це був великий лімузин "Мерседес". Він був припаркований біля підніжжя сходів. Слуга відчинив Картеру задні двері. Коли він був усередині, ще до того, як двері були повністю зачинені, лімузин помчав дорогою, ніби його вистрілили з гармати, відкинувши Картера назад на сидіння.


Перегородка з дуже темного скла відокремлювала переднє сидіння від заднього, і Картер не міг розгледіти обличчя водія. Але вони поїхали надто швидко для поїздки до готелю у місті.


Він подумав про поворотну дорогу, що вела через нетрі на крутому пагорбі, і спітнів.


Коли вони підійшли до головних воріт, а потім промайнули повз збитих з пантелику стражників, він намацав дверну клямку, але саме в цей момент клацнули електричні дверні замки, заблокувавши його вихід.


На мить Картер подумав про те, щоб вистрілити, щоб вибратися з машини, або витягнути панель із дверей і замкнути систему електричного замку, або спробувати вистрілити через спинку переднього сидіння, намагаючись вбити або поранити водія, перш ніж вони підійшов до більш небезпечних ділянок дороги вниз по схилу.


Натомість він відкинувся на спинку крісла, налив собі чарку з-за стійки заднього сидіння і закурив.


Якби губернатор хотів його вбити, це було б не так грубо, щоб знищити дуже дорогу машину та водія.


Незабаром вони підійшли до першої розв'язки на вузькій дорозі, і машина пригальмувала. Картер дозволив слабкій усмішці схрестити губи. Він схрестив ноги і чекав на наступний рух.


Губернатор Рондін, мабуть, усе це спланував із самого початку. Просто перевірити характер Картера. Про інших слідчих. Картер ставив питання, скільки людей втратили його на цьому етапі.


Звичайно, ніщо з цього не доводило нічого, крім добре відомого факту, що губернатор не любив американців і особливо не любив їхньої присутності тут, у своєму острівному королівстві. Це аж ніяк не доводило, що губернатор був причетний до неприємностей, які в них були на базі – принаймні не безпосередньо.


На півдорозі вниз по схилу перегородка між передньою і задньою частиною безшумно опустилася, і машина завернула з головної дороги і повернула назад у вузький провулок. У межах п'ятдесяти ярдів вони були поза увагою дороги, а також нікого зверху чи знизу.


Машина зупинилася, і водій опинився у полі зору. То була дружина губернатора Габріель Рондін. Вона явно була налякана. Її нижня губа тремтіла, а очі були дуже широко розплющені.


"Це сюрприз", - сказав Картер.


«Це дуже важливо, мосьє Картер. Ви маєте мене дуже уважно вислухати».


Картер погасив цигарку і подався вперед. "Що це таке?" він запитав. "У тебе проблеми?"


«Ні, але у вас, мосьє. Це ваша база. Наразі вона перебуває під атакою».


"Під атакою ... тубільців?"


"Так."


"Звідки ти це знаєш?"


«Не має значення, звідки я це знаю, я просто знаю».


«Відвези мене до готелю…»


«Твого водія немає. Його викликали. Зараз він їде на базу».


"Чорт…"


«Я відвезу вас на вашу базу, але натомість ви повинні допомогти мені, мосьє Картер».


"Що ти хочеш?"


«Я хочу виїхати звідси… з цього місця… від…»


"Твого чоловіка?"


"Так", - сказала вона з великою пристрастю. «Ви маєте мені допомогти. Ти єдиний, хто так протистояв йому, і ти не запанікував, коли я швидко спустився з пагорба – як інші».


"Ти їх усіх возила?"


Ні. Але я знала про це. Ми всі знали».


«З Держдепартаментом будуть проблеми… насправді доведеться заплатити скандалом», - подумав Картер. Але якщо він зараз дасть слово, Девід Хок підтримає його. Він знав це напевно; ось чому він страшенно переконався в тому, що робить, перш ніж дати обіцянку.


"Ви причетні до проблеми проти нас?" - спитав Картер.


Вона похитала головою.


«Я маю знати правду, мадам Рондін. Якщо ви замішані, я нічого не можу вам зробити».


"Я не беру участі в цьому!" вигукнула вона.


"Я допоможу тобі", - сказав Картер. «Відчиніть двері. Я сяду за кермо».


Вона зробила це, і Картер вистрибнув.


"Я знаю дороги краще, ніж ти", - сказала вона. "Я можу доставити нас туди швидше".


Картер не сперечався. Він заліз на пасажирське сидіння, і вона поїхала заднім ходом, вилетівши на головну дорогу, де вона повернула і попрямувала вниз пагорбом, об'їжджаючи перехрестя і кілька разів майже втрачаючи його.


Вони пролетіли через місто, проїхавши майже на сімдесят, проїжджаючи повз готель, а потім вони попрямували до бази, підіймаючись по скелях, що обрамляють море, потужні фари розтинали темряву. Габріель була досвідченим водієм, але найкраще, що вони могли зробити з великою машиною на деяких поворотах, було сорок чи сорок п'ять.


"Звідки ви знаєте, що база атакована?" - спитав Картер.


Вона не наважилася відвернутися від дороги, але знизала плечима. "Прямо перед тим, як ви піднялися вгору. Альберту повідомили це."


"Від кого?"


"Я не знаю", - сказала вона. Але коли він повісив трубку, він був дуже щасливий. Він ляснув у долоні і сказав, що ви… американці знову це зрозуміють».


"Звідки ви дізналися, що мій водій повернувся на базу?"


«Я зателефонувала в готель, щоб повідомити його про напад, але вони сказали, що він пішов поспіхом після телефонного дзвінка».


«Дивно, — подумав Картер. Він очікував, що Тіггс або підійде до будинку губернатора, щоб забрати його, або принаймні зателефонує.


- Отже, губернатор причетний до атак на базу?


Вона глянула на Картера. «Я не знаю напевно, але я так не думаю, мсьє. Альбер – як би сказати? - боягуз. Я не думаю, що в нього вистачило б духу зробити щось таке потайливе. Крім того, тут були комісари поліції разом із SDECE. Вони нічого не знайшли. Я думаю, що він виродок, але він не нападає на ваших людей».


"Тоді як він дізнався про сьогоднішній напад?"


Вона засміялася чудовим сміхом. "Альберт знає все, що тут відбувається. Все!"


Картер на мить замислився. "Про нас, зараз?"


Габріель урочисто кивнула. "Так, навіть це".


Їхні фари висвітлили пальму, що впала, частково загороджує дорогу, і уламки джипа, наполовину в канаві.


Габріель ударила по гальмах, і велика машина рушила праворуч і ліворуч, нарешті розвернувшись і зупинившись прямо перед деревом.


Картер за секунду вийшов із машини зі своїм «люгером» у руці. Пригнувшись, він перебіг дорогу і стрибнув у канаву.


Боб Тіггс лежав наполовину в джипі, наполовину висунувшись із джипа, лобове скло блищало там, де він врізався в нього головою.


Це було підлаштовано.


Тіггс був непритомний, але дихав регулярно, і його колір був непоганий. Він втратив трохи крові через кілька поверхневих ран на черепі, але крім цього - якщо не було серйозного струсу мозку - Картер не думав, що він був поранений занадто серйозно.


Габріель була на краю дороги і подивилася вниз. "Це ваш водій?"


"Так", - сказав Картер, прибираючи свій "люгер" у кобуру. Він обережно витяг Тіггса з уламків позашляховика і підтягнув його до лімузина. Габріель відчинила задні двері.


«Витягніть наші валізи із джипа», - сказав він.


Вона поспішила назад до розбитої машини, коли Картер уклав Тіггса на заднє сидіння, а потім зачинив двері.


За мить Габріель повернулася з нічною сумкою його і Тіггса, яку вона кинула в задню частину з іншого боку, а потім сіла за кермо.


Картер стрибнув з пасажирського боку, Габріель обвела велику машину навколо дерева, що впало, і через хвилину вони знову мчали по шосе до бази.


П'ятий розділ


Коли вони були ще за пару миль від бази, вони побачили яскраве свічення над лінією дерев. Картер відчинив вікно, і нічний вітерець доносив до них звук пострілів.


Габріель прискорилася, велика машина мчала вперед уночі. Картер дістав свій «люгер», переконався, що в патроннику є патрон і приготувався до бою.


Вони відчули запах диму перед останнім поворотом брукованої дороги, а потім вони обігнули кут, коли четверо темношкірих чоловіків, одягнених тільки в пов'язки на стегнах, втекли з пагорба через відкриті головні ворота.


Габріель тихенько пискнула і натиснула на гальма. Картер висунувся з вікна і зробив три постріли, застреливши двох тубільців. Третій зник у кущах біля дороги, а четвертий повернув назад і поспішив за ріг гауптвахти.


Передні колеса лімузина вдарилися об тіло одного з тубільців, але Габріель добре контролювала машину, доки вони повільно під'їжджали до бази.


"Чекай тут!" - Картер гаркнув, вискочив з машини, поспішно обійшов фасад і помчав дорогою північно-західного периметра, що вела назад за будівлями постачання, сараями генераторів A і B і, нарешті, до скель уздовж північного краю острова.


Більшість вогнів уздовж паркану було вимкнено, тому на дорозі було дуже темно з густими джунглями по один бік від високого паркану з дротяної сітки і довгими низькими будівлями всередині. Десь у бік будівлі адміністрації горів вогонь, але стрілянина припинилася.


На мить у Картера виникло нудотне відчуття, що всі на базі вбиті, але потім спрацювала сирена, верескнула кілька секунд і вимкнулася.


Те, що було схоже на голос Фенстера, рознеслося по системі гучного зв'язку: «Містер Оуен, містер Оуен, звітуйте перед адміністрацією. Містер Оуен перед адміністрацією з приводу дублера. Фахівці команди Бейкера – до Чарлі-Доуму.


Стріла потрапила в стіну будівлі, повз яку Картер щойно проїжджав, промахнувшись менш ніж на фут. Він відхитнувся вліво, повернувшись боком на бігу, щоб менше уявляти себе як мета, поки він шукав у темряві попереду в пошуках ознак лучника. Та нікого не було.


Він зупинився, всі почуття налаштовані на знак, будь-який знак того, що смаглявий тубільець був поруч.


Щось було! Попереду та ліворуч. Картер стрибнув уліво, коли друга стріла рикошетом відлетіла від сітки огорожі. Він зробив один постріл у загальному напрямку, звідки, на його думку, була випущена стріла. Він не мав наміру вбивати цю людину. Він просто хотів продовжувати тиснути на нього, поки вони не дійдуть далекого північного краю бази. З повітря Картер побачив, що база не була обгороджена із цього боку. У паркані не було потреби. Скелі, що спускалися до океану, були заввишки щонайменше двісті футів і обривалися.


Хтось щось крикнув з далекого боку господарських будівель, і пролунало два постріли.


Картер мчав між будинками, але в передньому кутку різко зупинився. Персонал бази зараз нервуватиме і, швидше за все, стрілятиме практично у все, що рухається.


Він повернув за ріг. Пара техніків у білих халатах стояла і дивилася вниз, на сараї з генераторами. Один із них був явно поранений. Кров капала на землю з його лівого ліктя, який він притискав до краю.


"Куди він пішов?" - вигукнув Картер.


Вони обидва розвернулися, один із техніків підняв свій сорок п'ятий, поранений спіткнувся вліво.


"Це я ... Нік Картер", - крикнув Картер, все ще наполовину прихований за рогом будівлі.


- Господи, - з полегшенням видихнув технік. Він опустив зброю.


Картер відійшов від будівлі.


«Господи…» - знову сказав технік, але потім, закашлявшись, ступив уперед і впав обличчям униз, з його спини вилетіла стріла.


"Вниз! Лягай!" - вигукнув Картер іншому техніку. Він не бачив, звідки пішла стріла, але зробив постріл у безпосередній близькості від генераторних навісів, у тому напрямку, куди дивилися техніки.


Поранений технік подивився з боку генераторних навісів на Картера і назад, коли він ступив до свого приятеля, що впав.


«Лягай, тупий ублюдок!» - знову крикнув Картер. Він відскочив від захисту будівлі і зигзагоподібно побіг до пораненого, який, здавалося, був дезорієнтований, дивлячись то на свого мертвого друга, то на сараї з генераторами.


Технік був менший за десять футів від Картера, коли стріла з нудотним звуком встромилася йому в шию, технік спіткнувся і впав на коліна, кров бризнула всюди, коли він спробував вийняти стрілу з його горла.


Відразу за другим сараєм з генераторами, на відстані не менше п'ятдесяти ярдів, Картер помітив рух, що тьмяно виблискував у червоному світлі бараків на сході.


Картер сів у позі класичного стрільця, витягнувши обидві руки, і зробив один постріл із люгера, потім другий і, нарешті, третій, останній потрапив у ціль. Він був у цьому певний.


Обидва техніка були мертві; йому знадобилася лише секунда, щоб переконатися, що він нічого не може зробити для них обох. Картер мчав внутрішньою дорогою обслуговування повз дві останні будівлі постачання і пригальмував, проїжджаючи повз перший сараю з генераторами.


Будівля адміністрації мала багато криків. Харчав автомобільний чи вантажний гудок, і він міг чути звук працюючої техніки. Це звучало дивно, як відбійний молоток.


Вогонь почав вщухати, і деякі вогні знову спалахнули в обтічниках, але там, де був Картер, було дуже темно.


Він помітив коричневошкіру фігуру відразу за другим сараєм із генераторами. Але тепер, стоячи між двома будівлями, вдивляючись у темряву, він не міг бути певним, що бачив.


Тубільець був дуже точний зі своїми стрілами. На цій відстані, якби він все ще ховався за кутом будівлі генератора, він не схибне.


Картер відійшов від будівлі, щоб, загорнувши за ріг, він не опинився б просто на людині, якби він сидів тут.


Потім Картер помітив тіло, що лежить у траві неподалік дороги, в тіні, і зробив кілька кроків ближче.


Поруч із тубільцем лежали міцна на вигляд цибуля і сагайдак зі шкури тварини, в якій знаходилися дві стріли. Наскільки Картер міг бачити, людина не рухалася, але крові не бачила.


На ремонтну дорогу під'їхала машина, її фари на мить висвітлили спину Картера. Він обернувся, щоб подивитись, хто йде. У цей момент він швидше відчув, ніж почув, швидкий рух ліворуч. Він повернувся в часі і побачив, як тубільець кидається на нього з мачете у правій руці.


Картер відступив убік, але було надто пізно, щоб уникнути попадання мозолистої ноги тубільця на праве зап'ястя, внаслідок чого його «люгер» полетів.


Уродженець на мить втратив рівновагу. Картер зумів завдати незграбного удару чоловікові в груди, відкинувши його назад.


Темношкірий чоловік здорово забився і підійшов до Картера з високо піднятим мачете.


Картер легко ухилився від удару і витяг Х'юго із замшевих піхов, прив'язаних до його правого передпліччя.


Лезо яскраво блищало у світлі фар машини, що зупинилася десь позаду нього. Тубільець, помітивши стилет, різко зупинився, тепер насторожено, і він зрозумів, що Картер озброєний.


«Я не хочу завдавати вам шкоди», - сказав Картер французькою. «Але ви повинні зрозуміти, чому я маю вас заарештувати».


Тубільець зробив випад, змахнувши мачете смертоносним підступним ударом, призначеним для того, щоб випатрати живіт. Картер відскочив і завдав удару вниз, ледве встигнувши зачепитися за передпліччя тубільця кінчиком леза.


Хтось прибіг, коли тубільець став ухилятися вліво, щоб виявитися ближче до тіні збоку від сараю з генератором. Саме тоді Картер зрозумів, що зможе взяти людину живою.


Він кинувся на тубільця, який відмахнувся від мачете, але потім розвернувся і попрямував до тіней. Картер за мить схопив його за праву руку і швидко зігнув її, так що чоловік втратив хватку з мачете.


Тубільець щосили повернувся до Картера, який відпустив його, відступив назад і склав кулак, розбивши йому щелепу. Голова тубільця відкинулася назад, і він звалився на землю.


"Месьє Картер!" - Покликала Габріель.


Картер обернувся, коли Фенстер з похмурим уважним виразом обличчя, кров текла з рани на плечі, пістолет калібру в його руці кинувся на нього, націлившись на тубільця, що впав.


"Ублюдок!" - вигукнув Фенстер.


Картер виставив праву ногу, спіткнувши Фенстера, який упав. Потім він вибив пістолет із руки начальника служби безпеки. Чоловік завив від болю.


Габріель стояла біля відчинених дверей лімузина. Фари великої машини висвітлювали всю сцену. Вона, мабуть, помітила його тут і під'їхала від головних воріт. Він здивувався, що її не зупинили. Але тоді Фенстер та його люди зі служби безпеки були явно надто зайняті.


Картер знайшов свій "люгер" і підняв тубільця на ноги. Темношкірий чоловік саме опритомнів, і як тільки його очі сфокусувалися, він почав боротися. Картер сунув ствол Люгера над ніс людини, прямо між його очима, і тубільець негайно заспокоївся, його очі закотилися від ненависті і страху.


Фенстер якраз приходив до тями. "Сукін син, ублюдок ..." - почав він.


"Візьми себе в руки, Фенстере!" - гаркнув Картер. "У нас є робота!"


«Проклятий Полі…»


Картер з огидою подивився на начальника служби безпеки, потім поволік тубільця навколо нього. З люгером, що врізався в шию чоловічка за правим вухом, він повів його назад до лімузина.


Не кажучи ні слова, Габріель відчинила задні двері з боку, протилежного до того, де лежав Тіггс, і Картер заштовхав тубільця всередину і сів за ним.


Фенстер підійшов до машини. "Куди, чорт забирай, ти його везеш?"


"У диспансер".


"Він не поранений".


"Є кілька питань, які я хотів би поставити йому, Фенстер", - роздратовано відрізав Картер. «Це друга повномасштабна атака на цю базу. Тобі не спадало на думку взяти полоненого і допитати його? Чи, принаймні, поставити вертоліт, щоб дізнатися, звідки, чорт забирай, ці люди?»


Фенстер заліз на переднє сидіння, а Габріель сіла за кермо. Він дивився на неї секунду чи дві, потім схилив голову. «Місіс Рондін. Для мене сюрприз бачити вас тут сьогодні ввечері».


"Який шлях у диспансер?" — спитав Картер із заднього сидіння.


"Це справа адміністрації", - сказав Фенстер, повертаючись. Він помітив Тіггса на задньому сидінні. «Боже! Що сталося з Бобом?


"Він потрапив в аварію дорогою сюди".


"Повернись", - наказав Фенстер Габріель. "Диспансер знаходиться навпроти головних воріт".


* * *


Там і там на під'їзних коліях і вздовж під'їзних колій від головних воріт у бік адміністративної будівлі лежало кілька тіл. Однак більшість із них були тубільцями з коричневою шкірою. Лише кілька техніків було вбито чи поранено.


Одна з казарм вниз по пагорбі від обтічників була підпалена. Півдюжини техніків боролися з полум'ям, яке вже поглинуло більшу частину будівлі. Працював насос - з шумом відбійного молотка - і вони поливали струменями води сусідніми будівлями. Казарми були безнадійними.


Джастін Оуен виходив з будівлі адміністрації, коли вони під'їхали до нього через вулицю. Передня частина його сорочки кольору хакі була залита кров'ю.


Картер відчинив двері, вийшов і витяг тубільця за собою.


«У тебе є один із ублюдків», - хрипко крикнув начальник станції, шкандибаючи через вулицю.


Габріель та Фенстер вийшли з машини.


«Підніміться в амбулаторію і попросіть когось прийти за Тіггсом», - сказав Картер Фенстеру.


На мить здалося, що ця людина не підпорядковуватиметься ніяким наказам Картера, але потім він повернувся на підборах і попрямував доріжкою до будівлі.


Оуен почав тягтися до свого сорока п'ятого, коли перейшов вулицю, але Картер зупинив його. «Він для нас цінніший живим, ніж мертвим».


Вони розмовляли англійською, і, схоже, тубільець не розумів жодного слова, яке вони говорили. Але він був дуже наляканий.


Він продовжував дивитися на обтічники та антенну систему, начебто це були якісь монстри, які будь-якої миті можуть стрибнути за ним. Він виявив велику мужність, коли зустрівся з Картером у гаражі з генераторами. Але тепер він був наляканий.


«Цікаво, — подумав Картер. Він озирнувся, раптом усвідомивши, що довкола не було китайців. Зазвичай вони всюди. Але в цей момент нікого не було видно. Ще цікавіше.


"Добрий вечір. Мадам Рондін», - говорив Оуен, ніби раптово усвідомлюючи, хто вона така. «Я не знаю, чи розумно тобі залишатися тут. Досі може бути небезпека».


"Вона залишиться з нами", - сказав Картер.


"Чому?" - Запитав Оуен. Він був дуже спантеличений тим, що сталося, хоча не виглядав пораненим. Кров на його штанах хакі виглядала так, ніби вона була пролита на нього.


«Вона йде від чоловіка. Вона попросила політичного притулку».


«О боже, – простогнав Оуен. "Нам це не потрібно, Картер".


"Пізніше", - відрізав Картер. «А поки що я хочу, щоб це було в аптеці».


"Він поранений?"


"Ні. Я хочу допитати його".


«Диспансер повний. Ми можемо скористатися моїм офісом», - з огидою сказав Оуен.


Фенстер вийшов із амбулаторії з двома чоловіками, які несли ноші.


Вони обережно зняли Тіггса з заднього сидіння та віднесли до амбулаторії.


"Що щодо нього?" - спитав Фенстер, дивлячись на тубільця.


"Ми відвеземо його в мій офіс", - відповів Оуен.


Вони повернулися через дорогу та увійшли до будівлі адміністрації. Картерові доводилося наполовину тягнути, наполовину нести тубільця, який не хотів рухатися, хоч як би його штовхали рушницею.


Усередині було кілька людей, які поспішали туди-сюди. Оуен зупинив одного з техніків.


Він запитав. - "Як щодо нашої комунікаційної тарілки?"


"Ми ось-ось перебудуємо її, містер Оуен", - сказав схвильований технік.


"У нас буде зв'язок зі Штатами протягом наступних півгодини?"


"Або раніше".


«Я не хочу нічого очевидного, ви розумієте? Ні чорта».


"Так сер."


«Ні по радіо, ні по телефону. Занадто багато вух».


"Так сер. Як тільки зв'язок буде готовий, ми виправимо його через наші криптографічні схеми».


"Хороша людина", - сказав Оуен. "Я хочу, щоб комутатор у приміщенні повністю відключився".


"Так, сер", - сказав технік і поспішно вийшов із будівлі.


«Це вдруге, коли нас спіймали зі спущеними штанами до щиколоток. Я не хочу транслювати це для Тома, Діка чи Гаррі, які мають приймач зв'язку».


«Якби ви не замовили це, я замовив би», - сказав Картер.


Габріель мовчки стояла за кілька футів від чоловіків. Картер глянув на неї, а потім знову на Оуена.


Він запитав. - "У вас є де їй зупинитися?"


«У нас є VIP-приміщення поряд із вами. Але я не думаю, що це така гарна ідея».


"Я візьму на себе відповідальність за те, що штат очистить його", - сказав Картер. Він знову обернувся до неї. "Можливо, було б краще, якби ти піднялася до своєї кімнати".


Габріель вдалося трохи посміхнутися. "Ви хочете допитати цю людину", - сказала вона. "Як ви плануєте це зробити?"


"Я не розумію", - сказав Картер.


"Вона має на увазі якою мовою", - сказав Фенстер. «Більшість полінезійців тут не говорять англійською чи французькою».


"Він правий", - сказала Габріель. Вона подивилася на тубільця. «Він, ймовірно, говорить піджин-китайською, японською та малазійською».


"Фенстер?" - спитав Картер. Начальник служби безпеки похитав головою. "Оуен?" Начальник станції похитав головою.


«Я говорю цими мовами», - м'яко сказала Габріель.


«Вірно, – сказав Картер. Це було те, що він підозрював. Тут щось було не так. Начальник служби безпеки, який, чорт забирай, не знав, що робить. Невмілий начальник станції. Китайці, які були скрізь, окрім випадків, коли приходили проблеми. Тубільці, які приходили та йшли за своїм бажанням. Французький губернатор, який, очевидно, причетний до неприємностей, що виникли на базі, але нічого не могло бути доведено. І тепер дружина губернатора виступає єдиним перекладачем.


Усі вони увійшли до офісу Оуена. Місцевий житель здавався набагато спокійнішим тепер, коли йому не було видно обтічників та антеної ферми.


Картер посадив його в крісло навпроти вікна. Жалюзі були опущені.


"Запитайте його, чому його люди напали на цю базу", - сказав Картер Габріель.


Вона підійшла до чоловіка і подивилася йому у вічі. Він дивився на неї, не блимаючи, без посмішки. Вона говорила, а піджин був серією м'яких голосних звуків, що перемежовуються голосовими паузами.


Тубільець просто подивився на неї, але не спробував відповісти чи навіть показати, що зрозумів.


"Скажи йому, що я відкрию ці жалюзі, і на нього обрушиться щось дуже погане", - сказав Картер.


Габріель здавалася збентеженою.


"Просто скажи йому це", - наполягав Картер.


Вона так і зробила, і зміна виразу його обличчя була помітною. Однак він нічого не сказав.


Картер обійшов стіл Оуена і, не зводячи очей з тубільця, повільно підняв штори до упору. На цей раз вираз обличчя тубільця змінилося. Його самовпевненість і нерозуміння миттєво розтанули, перетворившись на жалюгідний страх.


"Ми приведемо тебе до них". - крикнув Картер, показуючи у вікно на обтічники та антенну ферму.


Габріель розповіла тубільцю те, що сказав Картер. Чоловік похитав головою і щось пробурмотів.


«Він благає вас від його сім'ї та великого бога Хіва Мауї Хіва – який, я думаю, є вулканом на Нату Фауї – не робити цього з ним».


"Чому його люди напали на цю станцію?" - спитав Картер.


Габріель повторила питання, але тубільець продовжував хитати головою і повторювати своє прохання.


Картер опустив штори, і чоловік заспокоївся. Габріель повторила запитання.


Декілька хвилин здавалося, що тубільець не збирався їм відповідати, але потім він почав якесь довге, дуже складне пояснення. Кілька разів Габріель зупиняла його і питала ще про щось. Щоразу він викликав новий ланцюжок белькотіння.


Нарешті він замовк, і Габріель підвела очі. Вона здавалася невпевненою. Волосся на потилиці Картера піднялося дибки.


«Його люди двічі атакували цю базу, бо щоразу з'являвся бог Хіва Мауї Хіва і наказав їм це зробити».


Картер чекав, доки вона продовжить. Але вона цього не зробила. "Це так?" він запитав. "Все це?"


«Він продовжував повторювати це, і я запитала, чи мав він на увазі, що вулкан був активний... чи говорив бог зі своїм народом через полум'я та лаву. Але він сказав ні. З'явився сам бог.


"Щось ще?" - спитав Картер. Фенстер усміхнувся, і Оуен був явно спантеличений.


«Я спитала його, чи з'явився бог як знамення. Птах, що летить вночі. Акула. Другий знак. Але він наполягав, щоб Бог прийшов до них особисто. Вночі у примарному світлі», - сказала Габріель. Останнє, здавалося, турбувало її найбільше.


«Чорт забирай», - вилаявся Фенстер.


Вони всі повернулися, коли тубільець перекинувся зі стільця на підлогу, кров ринула з його стиснутих зубів, коли він подавився.


"Христос!" - крикнув Картер, кидаючись поряд із тубільцем. "Покличте сюди медика!"


Тубільець повністю прикусив мову. Великий шматок клаптями висів у нього на щоці. Його очі були широко розплющені і сяяли.


Картер спробував перевернути його на живіт, щоб величезна кількість крові, що випливає з його відрізаного язика, не задушило його до смерті. Але чоловік чинив опір. Коли Картер нарешті перевернув його, тубільець продовжував робити глибокі хрипкі вдихи, змушуючи кров текти по його трахею в легені. Втопився у власній крові.


Фенстер вискочив за двері, але задовго до того, як він повернувся з медиком, тубільець здригнувся і лежав нерухомо.


Шоста глава


Після того, як тіло тубільця було видалено з офісу Оуена, всі вони стояли і дивилися на величезну калюжу крові, поки Оуен нарешті не підійшов до дверей і не покликав свого денщика Хуан Чоу.


Один із техніків, що поспішали коридором, озирнувся. "Вони всі пішли, сер", - сказав він.


Оуен вийшов у коридор. "Що ти сказав?"


«Вони пішли, містере Оуен. На базі немає жодного китайця».


Оуен у похмурому мовчанні повернувся до свого кабінету.


Картер налив кожному по чарці бурбона. "Вони знали про напад до того, як воно сталося".


"Здавалося б, так", - сказав Фенстер, роблячи ковток.


"Чому ти не знав?"


«Ми ніколи не очікували, що щось подібне трапиться вперше і вже точно не вдруге. Ми навіть не очікували».


"Це все правильно", - стомлено сказав Картер. Він глянув на годинник. Було після першої години ночі. Здавалося, минуло багато років, як він востаннє спав. «Щойно ваші люди повернуться, ми дізнаємося, як вони входили і виходили непоміченими».


"Що?" - спитав Фенстер.


"Твої патрулі", - сказав Картер. "Люди, яких ви послали за тубільцями".


Фенстер нічого не сказав.


«Ви послали гелікоптер або принаймні пару людей пішки, щоб слідувати за ними?»


Фенстер похитав головою. "Занадто багато плутанини", - сказав він. "У темряві ми не знали, хто поранений, хто вбитий і що відбувається".


"Чорт", - вилаявся Картер. «Чи є ще пілот вертольота? Я можу літати, але хочу зосередитись на землі».


"Я можу керувати вертольотом", - сказав Фенстер. «Але це марно. Ми б там нічого не побачили. Надто темно».


«Ви проводите тут цікаву операцію із забезпечення безпеки, Фенстер».


«Мені це не потрібно приймати, Картер. Ні від тебе, ні від когось ще. Якщо ти хочеш моєї відставки, ти отримаєш це. Інакше я відвезу тебе до Нату Фауї вранці. Тільки це годиться. Ми вже пробували це раніше”.


«Мабуть, ця людина мала рацію, — подумав Картер. Збитків вже було завдано. Сьогодні ввечері мало що можна було з цим поробити. Уранці він поїде на острів. Так чи інакше, він збирався докопатися до суті. І дуже швидко.


Він обернувся до Оуена. "Де ваша криптосекція?"


"Кріпто?" - Запитав Оуен.


Ваш центр зв'язку. Я маю поговорити з Вашингтоном сьогодні вранці».


«Якщо ви хочете моєї відставки, ви можете отримати її тут і зараз. Вам не потрібно скаржитися до Вашингтона».


"Заткнися, Фенстер", - відрізав Картер. "Якщо і коли я захочу вашої відставки, ви дізнаєтеся про це першим, запевняю вас".


"Це нам не допоможе", - сказав Оуен стомлено.


«У нас щонайменше четверо людей загинули, ще дюжина поранено».


"Шість", - сказав Картер. Він розповів Оуен про дві техніки у генераторних навісів.


«Нам знадобиться допомога з Вашингтона, інакше нам доведеться закритися. Чоловіки цього не зазнають. Вони підуть, укладено контракт чи ні. Це не військові. Ми всі мирні жителі”.


"Я подивлюся, що можна зробити", - сказав Картер.


«Дюваль пішов. Він був зовні. Він застрелив двох тубільців. Він просто повернувся і сказав мені заткнути це місце. Він йде".


"Комунікаційний центр", - підказав Картер.


«Через дорогу до Engineering Able. Поряд з антеною фермою», - сказав Оуен. Але мені доведеться піти з тобою. Інакше вони тебе не пустять.


«Добре, – сказав Картер. Він знову повернувся до Фенстера. "Не могли б ви показати мадам Рондін її апартаменти у VIP-будівлі?"


Фенстер кивнув головою.


«Після цього я хочу, щоб ви та ваші люди допитали кожну людину на цій базі. Я хочу отримати якнайточнішу картину того, що сталося, коли це сталося, хто був убитий і хто поранений».


Фенстер знову кивнув головою. "У який час ви хочете прилетіти до Нату Фауї?"


«О восьмій, - сказав Картер. "Це дасть вам можливість зробити те, що ви повинні зробити, і це дасть нам усім шанс виспатися на кілька годин".


«Я надішлю вам одяг, мадам Рондін», - сказав Оуен.


«Я була б вдячна, містере Оуен, - сказала вона. Вона кивнула Картерові і пішла з Фенстером.


«Перш ніж усе це закінчиться, на нас чекають неприємності з боку губернатора та його людей», - сказав Оуен.


«Швидше за все, – сказав Картер. «Я подивлюся, що я можу зробити з державою щодо цього».


Вони перейшли в інженерний корпус, у задню кімнату без вікон, де увійшли до надсекретної кімнати електронної криптографії. Тут секретні повідомлення передавалися туди й назад між цією станцією та Центральним розвідувальним управлінням, Пентагоном, і спеціальним каналом, адресованим Державному департаменту, але насправді ретранслювалися через AX на Дюпон Серкл.


Там чергував молодий технік. Він дуже нервував і продовжував поратися з карабіном М-2 з обоймою на тридцять патронів.


«Ти збираєшся застрелити когось, якщо продовжуватимеш робити те, що робиш, синку», - сказав Картер.


Молода людина мало не вистрибнула зі шкіри.


Оуен повів його назад до дверей. «Я хочу, щоб ти зачекав зовні, Бреде. Я не хочу, щоб хтось прийшов сюди і турбував нас наступного разу…» Він повернувся до Картера.


«Півгодини – сорок п'ять хвилин».


"Чудово?" — спитав Оуен, знову повертаючись до хлопця.


"Так, сер", - рішуче сказав технік і вийшов назовні, за його спиною з клацанням зачинилися товсті металеві двері безпеки.


Ти хочеш, щоб я увійшов чи вийшов. Картер? - Запитав Оуен.


"Ти можеш залишитися", - сказав Картер. «Тільки не читай через моє плече. Хтось ще читав ці схеми?»


"Не за межами цієї кімнати... крім адресатів".


«Добре, – сказав Картер. Він сів перед автоматом із позначкою Держдепартаменту, замкнув ланцюг і ввів свій код розпізнавання та позначення Девіда Хока – тільки для ваших очей.


Відповідь прийшла через секунду чи дві, і за мить з'явився покажчик, щоб він чекав.


Картер відкинувся на спинку крісла і закурив.


"Кава?" - Запитав Оуен.


"Звісно."


Начальник станції налив їм обом чашки, передав Картерові його, потім повернувся до столу, сів і підняв ноги. У Вашингтоні наближався опівдні, тож Хоук напевно буде за своїм столом.


"У мене таке враження, що ти робив це раніше", - сказав Оуен через край чашки.


"Робив що?" - спитав Картер.


«Я не знаю, як ви це називаєте… місії, завдання, робота. Як завгодно".


"Я не розумію, про що ти говориш".


"Я думаю, що так".


Картер глянув на нього. "Тобі доведеться трохи довше триматися разом".


"Що, чорт забирай, це має означати?" - гаркнув Оуен, сідаючи вперед.


«Це означає, що якщо ви зараз скинете карти, як Дюваль, то моя робота стане складною, якщо не неможливою. Якщо це станеться, я цілком упевнений, що багато людей буде вбито».


"В агентстві здійметься галас…"


«Я не займаюся театральністю, Джастін, – відрізав Картер. Він дуже втомився і був на межі того, щоб стати злим.


"Я бачу…"


Телетайп перед Картером зателефонував у п'ять дзвонів, що означало вхідний виклик із найвищим пріоритетом. Він повернувся до неї, помітивши враження обличчя Оуена.


ТІЛЬКИ ДЛЯ ВАШИХ ОЧЕЙ NICK CARTER N-3


ФРАНЦУЗЬКИЙ ЗАПИТ НАШОГО ПОСОЛА У ПАРИЖІ ЗАПИТ - БУДЬ-ЯКА УЧАСТЬ ВАШОЇ СТАНЦІЇ


HAWK


Картер швидко телетайпував, що йому все відомо про протест, у якому фігурувало викрадення.


Машина мовчала кілька секунд, і Картер майже міг бачити Девіда Хока, його густа копиця сивого волосся сплутана, всюдисуща сигара стиснута в зубах, що дивиться на телетайп, коли він обмірковував повідомлення Картера.


ЗАПИТ - ЗВІТ ПРО ХІД ВАШОГО ЗАВДАННЯ - ПОТРІБНА ДОПОМОГА


НЕ ДІЙСНО ВИКРАДАТИ - АЛЕ ВІДПОВІДЬ БУДЕ ТОЙ Ж


Якнайшвидше і лаконічніше Картер телетайпував повний звіт про те, що сталося з того часу, як він прибув туди.


Спостереження пілота RT про те, що цим місцем керували китайці, його перша зустріч та перші враження від Дюваля, Фенстера та Оуена, його наступний переліт через Нату-Хіва з Тіггсом, його зустріч з губернатором, поїздка назад з Габріель Рондін та атака на базу.


ЗАПРОСИТИ У ДЕРЖАВНОМУ ВІДДІЛЕННІ ПЕРЕЦЯГ ДЛЯ ГАБРІЕЛЬ РОНДІН ЗАПРОСИТИ ПОЗИЦІЮ НАЙБЛИЖЧОГО СУБ'ЄКТУ ФЛОТУ США


Цього разу ланцюг був тихий щонайменше десять хвилин, і Оуен почав нервувати, коли знову пролунав п'ятидзвінок.


Картер знову повернувся до апарату, який видавав широту і довготу корабля США "Морська зірка", потім перевела це за милі від Хіва Фауї.


«Морська зірка» з повним комплектом людей та ядерної зброї знаходилася на відстані близько 1700 морських миль. Розрахунковий час прибуття, за словами Хоука, становив тридцять годин, а це означало, що під водою підводний човен міг розвивати швидкість понад п'ятдесят п'ять вузлів. Дивно.


ЗАПРОСИТЬ МОРСЬКУ ЗІРКУ НА САЙТІ ДЛЯ МОЖЛИВОЇ ДОПОМОГИ, АЛЕ НЕ ВКЛЮЧАЮТЬ ЯДЕРНИЙ УДАР


Телетайп мовчав ще хвилини дві-три. Але потім загриміло останнє повідомлення:


ЗІРКА ПРИНЯЛА


Картер відключив ланцюг, потім витяг папір з телетайпа і пропустив через шредер.


Оуен налив собі ще одну чашку жахливої кави і закурив сигару. Він сидів за столом, спостерігаючи за кожним рухом Картера.


"Добре?" він сказав. «Пеонів пускають у цю справу? Чи ми маємо вгадувати?»


«Допомога вже в дорозі, Джастін, - сказав Картер.


Оуен з надією підвів очі.


«Тридцять, може, щонайбільше тридцять п'ять годин, і все це закінчиться».


«Морські піхотинці прибудуть? І все?"


"Щось таке."


"Але мені не сказали".


"Тобі не говорять", - сказав Картер. Він не хотів панікувати. Якщо на базі стався витік, Картер хотів бути абсолютно впевненим у тому, що швидке прибуття Морської зірки не стане відомим іншим. Оуен був головою ... все починається з нього.


"Зрозуміло", - сказав Оуен, встаючи з-за столу. Він міцно затиснув сигару між зубами на краю рота, потім відімкнув сталеві двері і вийшов надвір. Картер пішов за ним, молодий технік прослизнув назад у кімнату.


На півдорозі коридором Картер зупинив начальника станції.


"Це не те, що ти думаєш, Джастін", - сказав він.


"Що не те, про що я думаю?"


Картер глянув йому у вічі. «Ви працюєте як начальник станції супутникового стеження та прийому. Я правий?"


Оуен кивнув головою.


"Я збираюся повернути це тобі".


Оуен почав протестувати, але Картер утримав його.


«Не втручайся у мої справи, Джастіне, і я поверну тобі твій бізнес на срібному блюді. Це угода?»


Оуен завагався.


Картер простяг руку. "Це угода?" він запитав. "Ви дозволяєте мені робити мою роботу, а я віддам вам вашу роботу натомість?"


Після дуже довгого мовчання Оуену вдалося трохи посміхнутися. Він потис руку Картерові. «Це угода, Картер, – сказав він. "Але тоді у мене немає особливого вибору, чи не так?"


Картер похитав головою.


Оуен засміявся, потім повернувся і пішов коридором до дверей у тепле нічне повітря.


В інженерній будівлі притихли, і за кілька хвилин Картер слідом за начальником станції вийшов з будівлі.


На базі, як і раніше, було багато активності, але не такої бурхливої, як раніше. Пожежа в будівлі казарми майже згасла, і зараз за нею спостерігали лише двоє чоловіків та одна пожежна частина.


Переходячи головну вулицю, Картер глянув униз на головні ворота. Пара вантажівок під'їхала до задніх дверей перед головними воротами, і там було кілька озброєних людей, які чекали на новий напад - події, яка навряд чи відбудеться сьогодні ввечері.


За обідньою залою Картер перетнув далеку вулицю і увійшов до адміністративної будівлі, піднявшись чорними сходами в житлову зону VIP.


У своїй кімнаті він зняв з себе одяг і зброю, потім прийняв гарячий душ, що обпалює, і закінчився крижаним потоком.


Після того, як він витерся, почистив зуби і швидко випив чарку бренді з пляшки на комоді, він заліз у ліжко і заснув майже перш, ніж його голова торкнулася подушки.


* * *


На світанку Габріель Рондін залізла в ліжко до Картера, її груди притулилися до його спини, її довгі ноги переплелися з нього, а її губи торкалися його вуха.


Він був у глибокому сні, але прокинувся миттєво і повернувся до неї обличчям. Вона посміхалася.


«Доброго ранку», - сказала вона хрипким голосом.


Якщо її обличчя було гарне, її тіло було чудовим. Шкіра в неї була м'яка, оливкового кольору, плечі крихітні, руки довгі і витончено сформовані. Її груди були маленькими, соски вже стояли, а трохи нижче невеликої округлості живота її чорне як смоль лобкове волосся було частково виголено... очевидно, щоб вона могла носити дуже коротке бікіні. Ноги у неї були дуже довгі та красиві.


«Я здивований, що ти тут, ось так, – сказав Картер. Він простягнув руку і погладив кінчиками пальців сосок її лівих грудей. Вона здригнулася.


Я не знаю, – сказала вона. - Коли я побачила тебе на задній веранді, я знала, що буду... з тобою.


Довгий час вони дивилися одне на одного. Очі Габріель були дуже великі і сяючі, губи були повні.


"Чи було з ним дуже погано?"


"Так", - м'яко сказала вона.


"Чому ... як ти опинився з ним?"


Секунду чи дві Картер не думав, що вона відповість йому, і почав питати її вдруге, коли вона почала.


"Я злочинниця", - сказала вона. «Це було або сісти до в'язниці, або піти з ним сюди».


"Що ти зробила?"


«Я вбила людину. Дуже погана людина, яка мене зґвалтувала».


"Коли це було?"


"Багато років тому", - сказала вона. Сльози навернулися на її очі, вона відсунулася і почала вставати з ліжка, але Картер відтяг її назад.


"Розкажи мені про це, Габрієль", - м'яко сказав Картер. "Прибери це зі своєї пам'яті".


Її трясло, коли вона лягла, поклавши руки на живіт. Картер підвівся поруч із нею на лікті.


Мені було вісім років, коли мого батька вбили в Африці. Я алжирка. Після цього моя мати перевезла нас з Алжиру до Парижа. Наступного року вона зустріла Анрі, француза, і вони побралися».


Габріель повернула голову, щоб подивитися прямо в очі Картер. Мені тоді було дев'ять. Коли я прийшов додому зі школи одного дня, моя мама ходила по магазинах, і Анрі був там.


«Він почекав, поки я піднімуся до своєї кімнати, щоб переодягнутися. Він прийшов в одному халаті, а я в трусиках».


Тепер її очі сповнилися сльозами.


«Я запитала його, що він робить у моїй кімнаті, але він просто посміхнувся мені і сказав, що все буде гаразд. Він просто хотів поговорити зі мною... як батько з дочкою.


"Я сказав йому піти, але він змусив мене сісти з ним на ліжко, і він почав розповідати мені про те, як іноді моя мати недостатньо добре цілувала його – так він це сформулював, я пам'ятаю – і це засмутило його. І коли він був сумний і злий, він міг бути змушений дуже сильно образити її.


Але він сказав, що цього не повинно бути, якщо тільки я допоможу йому.


Картер, звісно, знав, що буде далі. То була не нова історія. Її використовував та людина, а потім і Рондін.


«Того першого дня він тільки змусив мене… доторкнутися до нього. Мені було так соромно, але я так боялася, що він завдасть болю моїй матері або зробить щось дуже погане зі мною, про що я не розповідала. Щоразу, коли він приходив до моєї кімнати, Я сказав собі, що це ніколи не повториться, і незабаром я розповім, що він змусив мене робити. Я була просто худою маленькою дівчинкою, а він був великим чоловіком – із запальним характером».


«Тобі не треба продовжувати…» - почав Картер, але вона продовжувала говорити, ніби не чула його.


«Пізніше він змушував мене знімати з мене весь одяг і пестив мене, поки я грала з ним. Він сказав мені, що це зробило його щасливішим. Зменшило ймовірність того, що він завдасть болю моїй матері.


«Потім приблизно через рік після того, як це почалося, моя мати мало не спіймала нас, і це припинилося на довгий час. Поки мені не виповнилося тринадцять чи чотирнадцять, я почала виглядати як жінка.


"Все почалося так само, тільки цього разу все йшло набагато швидше".


Габріель заплющила очі.


«Якось вдень я прийшов зі школи - моя мама вдень працювала в кафе, а Анрі працював на фабриці ночами. Він був там у моєму ліжку, голий.


«Я сказав йому, що зателефоную до поліції, але він сказав, що вони мені ніколи не повірять. І навіть якщо він потрапить до в'язниці через мене, коли він вийде, він уб'є мене та мою матір.


«Я стояла біля свого ліжка, поки ми розмовляли, і коли він побачив, що я дивлюсь у бік дверного отвору, він схопився і схопив мене. Анрі був дуже сильною людиною ... »


Груди Габріель здіймалися, коли вона знову пережила той час.


«Коли все закінчилося, він пішов до своєї спальні і заснув. Я спустився на кухню, взяла найбільший ніж, який змогла знайти, повернулася нагору та вбила його. Я продовжував завдавати йому ударів ножем знову і знову, і це було багато крові.


«Моя мама прийшла додому за годину, і я все їй розповіла. Тієї ж ночі ми поїхали до Алжиру, де сховалися в дуже поганому районі міста».


"Рондін був там?" - спитав Картер.


Габріель розплющила очі і кивнула. Він був там консулом. Моя мати працювала домробітницею у його великому особняку. Настав день, коли поліція в Парижі повідомила поліцію в Алжирі, що вони повинні мене розшукати. Моя мати не знала, що робити. зробити, тож вона пішла до Альберта і розповіла йому все.


«Мене привезли до нього і він негайно погодився допомогти. Мене та мою матір відправили сюди, на ці острови. Альберт приєднався до нас через рік, і через два місяці моя мати захворіла і померла. Альберт сказав, що я маю бути його дружиною, і якщо мені це набридне, він відправить мене назад до Франції, щоб я постала перед судом за вбивство».


Вона здригнулася. "Я не могла більше цього терпіти", - сказала вона. "І тепер я не хочу повертатися до Франції".


"Ти не повернешся", сказав Картер. "І тобі не потрібно лягати зі мною спати, щоб отримати мою допомогу".


Їй удалося посміхнутися, вона простягла руку і погладила його по щоці. "Я тут не через це", - сказала вона. "Я тут, тому що ти будеш першим чоловіком, з яким я хотіла бути".


Це неправильно. - подумав Картер.


Вона була дуже вразливою жінкою, і на мить йому здалося, що він користується нею, хоч би що вона говорила. Але це почуття тривало всю мить, коли вона сіла і м'яко відштовхнула його.


"Розслабся", - проворкувала вона. Вона поцілувала його повіки, потім ніс і, нарешті, його губи, її права нога торкнулася його.


Спочатку він просто лежав, але незабаром вона цілувала його в шию і за вухами, її дихання було теплим, близьким і злегка пахло корицею, і він почав відповідати. Він притиснув її до себе, притиснув її грудей до своїх грудей, і вони поцілувалися глибоко, його язик досліджував її язик, його руки на її спині, потім вниз по неймовірно довгій, м'якій попереку її спини до її прекрасної попки.


"О... Боже", - видихнула вона. "О Боже…"


Картер поклав її на спину і поцілував її груди, взявши соски в рот і використовуючи свою мову, щоб стимулювати її.


Тепер її груди здіймалися, ноги розсунуті, коли вона рухалася до нього.


Він поцілував місце між її грудьми, а потім спустився вниз до її пупка і навіть ще нижче, поклавши руки на пагорби її сідниць.


Їй хотілося кричати, коли вона рухалася туди-сюди; він міг відчувати це як вібрацію всього її тіла, її ніг на його плечах, її руки, що схопили його за голову.


Але потім вона потягла його на себе. Вона простягла руку і схопила його, спрямовуючи його в себе, її довгі прекрасні ноги міцно обвивали його талію.


Картер змусив себе сповільнитись. Він глянув на неї. Вона дивилася на нього з усмішкою на повних чуттєвих губах.


Потім він почав рухатись, обережно, глибоко, і з кожним рухом вона піднімалася йому назустріч, напівстон зривався з її губ з кожним поштовхом.


«Це… так… завжди має бути, mon chéri», – видихнула вона.


Картер поцілував її очі та губи.


«Я завжди мріяв про це…»


Він відчував, що вона була на межі із самого початку. Її дихання було ще більш поверховим, набагато частішим, а очі сяяли.


"Габріель", - прошепотів він її ім'я. «Мила Габріель».


"О... так", - вигукнула вона, коли Картер штовхнувся глибше, сильніше і швидше, її тіло продовжувало підніматися проти нього, її ноги напружувалися навколо його талії, її нігті дряпали його спину.


А потім вони обоє підійшли, стогін зірвався з губ Картера, коли вона притулилася до нього щосили.


Потім вони лежали в обіймах один одного. Картер курив цигарку, а Габріель дивилася на нього.


«Це було дуже добре для мене, Ніку. Це було тобі?»


Він усміхнувся їй, щасливий, що приніс їй задоволення. «Це було дуже добре для мене, Габрієль. Дуже добре".


Сьомий розділ


Фенстер виставив озброєну охорону по периметру, особливо вздовж північно-східної сторони бази, де, як вони думали, знайшли шлях вгору від моря, яким тубільці могли піти.


Він також послав добре озброєний патруль шосе у бік міста, щоб прибрати дерево, що загороджує дорогу, і забрати джип Тіггса.


Того ранку новини були не дуже хороші. Фенстер і Оуен сиділи разом у їдальні, коли ввійшли Картер і Габріель, одягнені в хакі, які прислав Оуен. У великій кімнаті запанувала тиша, коли вони перетнули дорогу, всі погляди були прикуті до Габріеля.


«Доброго ранку, мадам Рондін», - сказав Оуен. "Картер".


Вони сіли, і ситуація нарешті повернулася в норму. Габріель це потішило, і їй вдалося трохи посміхнутися.


Але ні Оуен, ні Фенстер не посміхалися. "Ми знайшли Дюваля", - сказав Оуен.


"В місті?" - спитав Картер.


Начальник станції похитав головою. Він здавався дуже похмурим. "Він був відразу за тим місцем, де ми знайшли джип Боба".


Картер почав питати, що Дюваль там робив, але потім зрозумів.


"Його горло було перерізане, і він висів за кісточки на гілці дерева", - сказав Оуен.


"Я ніколи не бачив стільки крові", - додав Фенстер.


Габріель подалася вперед. "Пробачте мені, містере Оуен, але хто виявив тіло цієї людини?"


Ову Оуен звузився, але він знизав плечима і глянув на Фенстера. "Я не знаю."


"Його знайшов один із моїх співробітників служби безпеки", - сказав Фенстер. "Але я сам був там сьогодні вранці".


«Під… тілом… де зібралася кров. Чи була…» У неї були невеликі проблеми, і погляди на обличчях Оуена та Фенстера не дуже допомагали.


"Що це таке?" - м'яко спитав Картер.


«Під тілом було велике пальмове листя для збору крові?»


Настала черга Фенстера сісти. Були, якщо подумати. Мені здалося дуже дивним».


"Тоді це було ритуальне вбивство", - сказала Габріель. "Містер Дюваль був принесений у жертву".


Оуен і Фенстер глянули один на одного. "Я знав, що це зробили місцеві жителі", - сказав Фенстер. «Але я думав, що це їхні радикали».


"Ні", - впевнено сказала Габріель. "Ваш містер Дюваль був убитий на релігійній церемонії".


"Звідки ви все це знаєте?" - спитав Картер.


Вона глянула на нього і посміхнулася. «За роки перебування тут, майже чи зовсім нічим не займаючись, я стала чимось на кшталт експерта з місцевих полінезійців… їхніх культур, їхніх мов, їхньої спадщини».


«Я б подумав, що вони проводять свої релігійні церемонії у своїх селах».


Зазвичай вони так і чинили. Але ця конкретна жертва призначена для того, щоб мати місце в полі… поле битви проти особливо ненависного та страшного ворога. Це надає їм сили і водночас висмоктує кров їхніх ворогів”.


"Ми ненависні вороги?" - Запитав Оуен.


"Мабуть, так", - сказала Габріель, повертаючись до нього.


"Але чому? Що, чорт забирай, ми зробили цим людям?»


Для Картера все раптово стало на свої місця… чи майже все. «Морська зірка» буде тут приблизно за двадцять чотири години. До того часу він мав з'ясувати, правий він чи ні.


«Я не можу на це відповісти, містере Оуен».


Фенстер підвівся. «Я приготую тобі вертоліт, коли ти захочеш полетіти».


"Що це?" - спитала Габріель, переводячи погляд з Фенстера на Картера.


"Я просто вип'ю кави і буду поряд з тобою", - сказав Картер, і Фенстер повернувся і пішов.


Оуен підвівся. «Будь там обережний. Картер. Якщо щось піде не так, ми ні чорта не зможемо тобі зробити».


"Я не надовго".


«Чого я не розумію, так це того, чорт забирай, чого ви сподіваєтеся досягти, пішовши туди».


"Куди?" - Запитала Габріель.


Оуен обернувся до неї. «Він хоче потрапити до Нату Фауї. Після того, що тут сталося, я не знаю. Але я думаю, що він закінчить як бідний Хендлі Дюваль».


Вона повернулася до Картера. "Чому ти летиш туди сьогодні вранці, Нік?"


«Я хочу озирнутися, – сказав Картер.


"Я лечу з тобою".


"Абсолютно ні..." - запротестувала Картер, але вона перервала його.


«Ви не тільки не можете говорити їхньою мовою, ви не маєте ні найменшого уявлення про їхню культуру, їхні села, їхній спосіб мислення… їхні боги, яким вони приносять жертви».


Звісно, це мало сенс. Картер зрозумів. І в них був би вертоліт, щоб швидко забратися звідти до біса, якщо щось піде не так.


Картер посміхнувся. "Ви виграли", - сказав він.


Оуен похитав головою. "Ти божевільний. Спочатку ти з'являєшся з дружиною французького губернатора, а тепер плануєш забрати її на острів, населений ворожими тубільцями». Він знову похитав головою. «Боже», - сказав він, повернувся і вийшов із їдальні.


«Він дуже божевільна людина», - сказала Габріель.


«Я думаю, що він і Дюваль були добрими друзями».


"Це дуже сумно."


На мить, дивлячись на її профіль, на її сяюче обличчя, Картер відчув подив з приводу того, як усе обертається. За кілька годин після зустрічі вони зайнялися коханням, і це було майже ідеально.


Габріель повернулася, руйнуючи чари, і в її очах з'явився глузливий вираз.


"Щось не так?" — спитала вона. Вона подивилася на двері, а потім назад.


Картер похитав головою і посміхнувся. "Я просто думав про цей ранок", - сказав він.


Вона взяла його за руку. "Чи було це добре для тебе?"


Картер усміхнувся і кивнув головою. "І для тебе?" Вона кивнула головою.


* * *


Після того, як вони поснідали, Картер дістав пістолет 45 калібру і кобуру для Габріель, яка запевнила його, що вміє поводитися з цією зброєю, а потім вони підійшли до лінії польоту, де на них чекав Фенстер з вертольотом.


Начальник служби безпеки обійшов гелікоптер, коли побачив, хто прийшов із Картером. Його погляд упав на ремінь пістолета 45-го калібру біля її стегна.


"Я не візьму її", - сказав він.


"Чому б і ні?" - Запитала Габріель.


"Вона не піде, Картер", - сказав Фенстер, не звертаючи на неї уваги. «Якщо там щось трапиться і вона постраждає, доведеться заплатити великим скандалом».


«Я намагався переконати її залишитися, але вона мене не слухала, – сказав Картер, відчиняючи пасажирські двері вертольота. Він допоміг Габріель сісти на заднє сидіння.


Фенстер просто дивився на них. Він кипів.


Картер обернувся. «Не стій там. Я хотів би повернутися і повернутися до обіду».


"Що Джастін сказав про неї?"


«Він просто похитав головою і сказав, що ми збожеволіли», - сказав Картер. Він заліз на переднє пасажирське сидіння і пристебнувся. Ти збираєшся відвезти нас, чи ми знайдемо іншого пілота?


Фенстер у розпачі ляснув себе по нозі, але закінчив огляд вертольота. Потім він заліз у борт пілота і пристебнув ремінь безпеки. Він клацнув перемикачами, потім стартер, і великий ротор почав обертатися.


"Яку частину острова ти хочеш побачити?" - крикнув Фенстер крізь гуркіт лез.


Висадіть нас на пляжі в південно-західній частині острова.


Фенстер пильно глянув на нього. "Поруч із вулканом?"


Картер кивнув головою. "Це правильно."


«Якщо тубільці вже накачані, їм не буде куди йти. Вулкан для них святий».


«Вірно, – сказав Картер.


Габріель подалася вперед. "Що трапилося?" гукнула вона.


Картер обернувся до неї. "Ви готові?" він сказав. Вона кивнула головою, і Картер знову повернувся до Фенстера. "Поїхали."


Фенстер глибоко зітхнув, але потім вони злетіли над базою і попрямували на південь. На краю острова Картер побачив людей служби безпеки Фенстера, що стояли біля невисоких стрімчаків. Він також міг бачити, що скелі були прорізані хвилею. Він вказав на це Фенстер.


"Ми думаємо, що вони ховають свої каное в печерах", - крикнув начальник служби безпеки.


"Немає можливості патрулювати територію з моря?"


«Є десятки тисяч маленьких дірок та печер. Вночі практично нічого не можна побачити».


Фенстер повернув їх на південь, і здалеку вони побачили в тумані вулкан на Нату-Фауї.


Дві милі звідси. вони помітили перше з місцевих каное з виносними опорами, що прямує до Нату-Фауї.


"Ось чому неможливо виявити атаку раніше часу", - сказав Фенстер, вказуючи на них зверху вниз.


"Що вони роблять? Рибачать?»


"Деякі з них. Інші пірнають за перлами. Пирнають із губками».


Картер глянув на них. «І деякі з них – убивці».


«Здається, всі вони вбивці, якщо місіс Рондін мала право щодо вбивства з релігійних мотивів».


«Опустіть нас трохи нижче, – сказав Картер.


«Їм це не сподобається. Наш вітер від ротора їх потурбує».


"Я не люблю вбивати".


Фенстер хотів щось сказати у відповідь - Картер бачив це на його очах, - але він стримав язик і опустив їх прямо на півдюжини каное.


Картер витяг бінокль і, поки вони проходили, заглядав у кожен човен. Він очікував, що, можливо, застигне один із човнів з тубільцями зненацька і знайде їх зі зброєю. Однак він не був готовий до того, що побачив. Кожне каное було навантажене зброєю: луками та стрілами, мачете, списами. Але жодної вогнепальної зброї не було.


Картер запитав Фенстера, коли вони знову піднялися нагору.


"Наскільки я знаю, вони дуже незалежні люди", - сказав він. «Французи не чіпають їх, доки вони не озброїться сучасною зброєю. Луки, стріли та іншу зброю використовували для полювання… досі».


Попереду, як вони могли бачити, до Нату Фауї, була справжня армада каное.


«Єдине, що треба зробити, - це або стерти з землі весь острів, або розмістити на ньому гарнізон», - говорив Фенстер.


Той факт, що тубільці носили лише примітивну зброю, не відповідав уявленням Картера про те, що відбувалося на цих островах. І все ж таки він все ще відчував, що знаходиться на правильному шляху.


"До цього дійде, ось побачиш", - сказав Фенстер. «І це робитиме не наш флот. Це мають бути французи. Вони знають, як вирішувати такі проблеми».


Ще одна річ, що турбувала Картера, полягала в тому, що минулої ночі під час нападу на базі ніде не було китайців. Але сьогодні вранці вони повернулися не так, ніби нічого не трапилося, а ніби вони були там увесь час, борючись пліч-о-пліч з рештою персоналу бази.


Вони наближалися до південно-західних пляжів Нату-Фауї, і Фенстер дивився на Картера, ніби чогось чекав. Очевидно, він запитав, але Картер його не чув.


«Мені дуже шкода, – сказав Картер. "Я думав. Ти щось мене запитав?


«Я сказав, що після того, що сталося, я не хочу кидати тебе на цьому острові. Це просто надто небезпечно».


"Ми йдемо вниз".


«Я припустився б помилки у своєму обов'язку начальника служби безпеки, якби дозволив чомусь з вами статися», - сказав Фенстер і почав відриватися від острова на захід, роблячи велике коло.


"Якщо ви поставите цю машину будь-де, але не там, куди я просив вас відвезти мене, і я зламаю вам обидві руки, Річард", - сказав Картер рівним голосом.


Фенстер здригнувся, ніби збирався бути враженим, але повернув гелікоптер на курс. "Це безумство, ти це знаєш".


Вони наближалися до пляжу. Вулкан підносився над ними, за кілька миль від берега.


«Якби це були тільки ви, це була б одна справа. Але тягнути за собою дружину губернатора...»


Картер витяг свій люгер, витяг обойму, потім кілька разів повернув механізм ковзання вперед і назад. Він замінив обойму, направив снаряд у камеру для стрілянини, переконався, що запобіжник спрацював і прибрав зброю назад у кобуру на поясі під сорочкою.


Протягом усього цього Фенстер нервово знизився, і вони різко приземлилися на пляжі на півдорозі між водою та товстою стіною джунглів.


Він заглушив двигун, і в тиші Картер відчинив двері і відстебнувся.


«Я хочу, щоб ти залишився тут із вертольотом. Можливо, нам доведеться швидко відступити».


"Що ти збираєшся робити?"


«Ми йдемо вглиб країни. Я мушу дещо побачити. Якщо ви почуєте постріл, запустіть двигун і приготуйтеся злетіти».


Фенстер переводив погляд з Картера на джунглі та назад. «Куди в глиб острова? Як далеко? І що саме ви переслідуєте? Я з цього нічого не розумію».


«Я не збираюся зупинятися та пояснювати. Просто будь тут, коли ми повернемося. Розумієш?


Фенстер хотів заперечити, але знову промовчав. Він кивнув головою.


Картер вийшов із машини і допоміг Габріель спуститися.


"Можливо, нам доведеться пройти кілька миль у кожний бік", - сказав він. "Як ви думаєте, ви готові?"


Вона посміхнулася. "Я впораюся", - сказала вона.


«Тримай очі відкритими, – сказав Картер Фенстеру. «Ми йдемо прямо вглиб острова. Якщо щось трапиться тут, підійдіть до нас. Повідомте, що відбувається».


Фенстер вилаявся собі під ніс, але кивнув. "Як довго ти думаєш ти там будеш?"


"Кілька годин", - сказав Картер. "Будь уважний". Він узяв Габріель за руку, і вони пішли вгору пляжем, поки не знайшли пролом у густій рослинності, яка дозволила їм проникнути в джунглі.


Підліску було так багато, що перші кілька сотень ярдів йти було дуже важко. Але потім земля стала набагато твердішою, коли вона почала підніматися до вулкана, і зростання почав рідшати.


Вони зупинилися за півгодини, щоб віддихатися. Картер прикинув, що вони пройшли приблизно третину шляху до місця, де прилади вертольота збожеволіли, коли він пролетів з Тіггсом.


Обличчя Габріель було вкрите тонким блиском поту. Те саме було сьогодні вранці, коли вони кохали в його кімнаті. Тоді вона була схожа на чуттєву тварину. Тепер вона здавалася якоюсь гладкою кішкою з джунглів. Вона була дивною і в деяких відносинах дуже сумною, але водночас неймовірно красивою та невинною.


"Куди ми йдемо, Нік?" — спитала вона.


«Це далі углиб острова. Можливо, звідси за годину чи більше».


«Але що ви шукаєте? Чому це місце? Що вас сюди привабило?


Він швидко розповів їй про свої пошуки цього кінця острова з Бобом Тіггсом та про дивні свідчення приладів вертольота.


«То ви вважаєте, що тут щось відбувається? Очевидно, щось електричне, якби так вплинуло на інструменти вашої машини».


"Щось дуже потужне".


"Чи є у вас якісь ідеї?"


"Можливо, радар", - сказав Картер. «Можливо, ми перетнули його промінь. Я не знаю. Ось чому я зараз тут.


"Думаєш, це якось пов'язано з атаками місцевих жителів?"


"Я не знаю, Габрієль".


«Але саме тому ви взяли мене із собою. Якщо ми щось знайдемо, я зможу перекласти».


Що могло змусити їх так ненавидіти нашу установку? Що могло штовхнути їх на такі атаки?


«Я не знаю, Нік. Але це безумовно має якесь відношення до їхньої релігії. На їхню думку, ваші люди, очевидно, здійснили якесь святотатство».


Гелікоптер, несучи за собою густий чорний дим, з гуркотом пролетів над головою, потім зник на півночі, шум його двигуна майже зник, але потім він повернувся.


"Що відбувається?" - вигукнула Габріель.


Картер озирнувся в пошуках дерева, яким можна вилізти, коли вертоліт знову загуркотів над головою. Однак цього разу він йшов набагато повільніше, ніби шукав щось чи когось, і майже одразу знову повернувся на північ.


Відбувся яскравий спалах, за яким стався вибух. Машина перекинулася на бік і пірнула.


Через кілька секунд крізь дерева до них долинув глухий удар вибуху, і вони попрямували на північ.


Восьмий розділ


Гелікоптер або те, що від нього залишилося, впав у заростях на краю невеликої галявини на березі потоку лави. Вогонь все ще був надто сильний, щоб вони могли підійти дуже близько до уламків. Картер не сумнівався, що Фенстер мертвий. Ніхто не міг вижити під час вибуху та пожежі.


Картер був упевнений, що машина вибухнула не через якусь несправність. Він міг би присягнутися, що незадовго до вибуху вертольота стався яскравий спалах, ніби на нього націлилася невелика ракета земля-повітря.


Але чому він узагалі піднявся? Невже тубільці повернулися на острів? Чи до нього підступив хтось чи ще щось?


"Що тут сталося, Нік?" - Запитала Габріель.


«Я не знаю точно, – сказав він. "Але можна з упевненістю сказати, що тубільці цього не робили".


Вона пильно подивилася на нього. "Хто тоді?" — спитала вона. «Тут нікого більше немає. Тубільці, ваш народ, мій народ».


"І китайці", - нагадав їй Картер. "Давайте не забуватимемо їх, чи не так?" Якби це була ракета, Фенстер не мав би шансу. Але коли вони вперше побачили гелікоптер, за ним йшов дим. Щось трапилося на пляжі. Він одразу подумав про полювання на фазанів. Тубільці, можливо, підняли його в повітря, після чого було випущено ракету. З материка.


Було всього кілька хвилин на десяту, але ранок уже ставав по-звірячому жарким. На заході над ними височів вулкан. Прямо всередині острова, серед пагорбів, багатих на рослинність, щось заважало роботі приладів вертольота.


"Як ми збираємося повернутися?" - Запитала Габріель. Вона сумно дивилася на палаючі уламки.


«Ми подбаємо про це пізніше. Я ще маю роботу, і я збираюся її зробити».


"Але ми не можемо продовжувати".


Картер взяв її за руки. Все це було для неї надто багато. Він мав краще знати, ніж брати її із собою сьогодні вранці. Після втечі від чоловіка та нападу на базу вона була просто перевантажена.


Він не думав, що тубільці завдадуть їй шкоди. Очевидно, вони були спрямовані проти американської установки та американців, а не проти французів. Крім того, її тут знали б. І вона знала їхню мову та звичаї.


«Повернися на пляж і почекай мене там. Я буду за кілька годин».


"Ні", - вигукнула вона.


Ти можеш піти до тубільців.


Нам знадобиться каное, щоб відвезти нас назад до Хіва Фауї. Скажи їм, що я також француз. На той час, коли вони зрозуміють, де я, я повертатимуся».


"Ні", - знову сказала вона. «Я не піду без тебе. Ти повернешся зі мною на пляж. Разом ми знайдемо каное і повернемося до Хіва Фауї».


«У мене є робота, Габрієль. Ти можеш повернутись на пляж або піти зі мною. Пляж – легша альтернатива».


"Ви налаштовані?"


"Так."


"Тоді я піду з тобою", - сказала вона. Вона глянула на вулкан. «Скоро ми будемо на святій землі. Буде дуже небезпечно, якщо нас спіймають тут. Тобі знадобиться допомога».


"Звідки ти це знаєш, Габрієль?"


Що тут небезпечно? Усі говорять про це. Всі знають, що цей кінець острова могутній. Останніх людей, які були тут, було вбито при невеликому виверженні вулкана. Що сталося стихійним лихом або розгніваним богом, це не має великого значення”.


Картер глянув на вертоліт, що все ще горів. "А що?" він запитав. "Дії розгніваного бога?"


"Можливо", - зухвало сказала вона. «Тубільці так подумають».


«Вірно, – сказав Картер. Підводний човен буде тут менше ніж за добу. Він хотів бути готовим до цього. "Ви впевнені, що не хочете повертатися на пляж?"


Вона похитала головою.


«Добре, – сказав він. "Це так". Він повернув углиб суші, обігнувши вертоліт, що горів, і пройшов по вигину пагорбів, які вели до димного кратера вулкана.


Іноді вони дерлися по старих потоках лави, заповнених тріщинами і пухким камінням. В інших випадках, коли накопичилася достатня кількість верхнього шару ґрунту, їм доводилося пробиватися крізь густий підлісок.


Стало дуже жарко та дуже волого. Їх одяг прилипав до них, і комарі та інші комахи, що літають, прямували за ними зграями.


Габріель без проблем не відставала, хоча спітніла так само сильно, як і Картер.


"Я жила в цій спеці довгий час, ти повинен пам'ятати", - сказала вона одного разу, коли вони зупинилися, щоб відпочити.


Картер закурив, і вона глянула на нього з деякою забавою.


"Що це таке?" він запитав.


Вони зупинилися біля невеликого джерела, з якого бульбашилася прозора, дуже холодна вода. Було приємно у тіні кількох великих дерев.


«Куріння – одна з багатьох речей, які ці люди не розуміють у нас. Це одна із звичок, яку вони не засвоїли».


Картер збирався відповісти, що вони розумні, але здалеку долинув до нього дивний пронизливий звук. Він підняв голову, схиливши голову, щоб краще почути слабкий звук.


Габріель теж це почула і встала з того місця, де раніше стояла, притулившись до ствола дерева.


"Що це таке?" - спитав Картер.


"Це вони. Тубільці. Це їхній крик полювання».


«Вони полюють на нас», - сказав Картер.


«Вони помітили наш слід від місця аварії вертольота».


Картер загашив сигарету, потім сунув недопалок у кишеню. «Ми не такі вже далекі від того, що я хотів побачити. Ми продовжимо".


"Їм не знадобиться багато часу, щоб наздогнати нас", - сказала Габріель, слідуючи за ним від джерела, сонце все ще було праворуч від них, коли вони попрямували вглиб суші.


«Куди вони не підуть за нами? Вулкан?


Вони пройшли сотню ярдів або близько того, коли вона схопила його за руку і потягла до себе.


«Вони не підуть за нами вгору схилом вулкана, це правда», - сказала Габріель. «Але не дарма. Будь-хто, хто підніметься туди, виявиться мертвим».


«Забобона», - сказав Картер, глянувши на вершину. Дим ліниво клубився з кратера, який мав перебувати на висоті трьох чи чотирьох тисяч футів над дном джунглів.


«Так, тут існує безліч забобонів, які ні японці, ні ми не могли контролювати. Мій уряд направив туди три окремі групи геологів. Висадили їх вертольотом біля вершини. Перша група просто зникла. Вони розбилися. Гелікоптер був помічений на західному схилі біля піку. Друга група… всі, окрім пілота, були охоплені токсичними парами. Пілотові вдалося злетіти і передати по радіо, що сталося, але потім він теж знепритомнів і звалився в море».


"Як давно це було?" - спитав Картер.


"Все це сталося кілька років тому", - сказала вона. «Остання група прибула близько року тому із протигазами. Вулкан викинувся, коли вони розбили табір на вершині. Вважається, що всі вони були вбиті миттєво уві сні. Ніхто напевно не знає. Ні їхні тіла, ні їх вертоліт було знайдено.


Виючі звуки тепер були набагато ближчими, але Картер вирішив, що вони з Габріель швидко наближалися до того місця, яке вони з Тіггсом визначили минулої ночі.


Якщо тубільці не підуть за ними вгору схилом вулкана, він вирішив, що вони з Габріель можуть принаймні спуститися на нижчі схили, де вони зможуть сховатися до темряви, коли вони зможуть повернутися на пляжі.


«Чи бачите, там нагорі набагато більше, ніж забобон».


«Тоді ми піднімемося на невелику відстань і сховаємося до темряви», - сказав Картер і знову пішов на північ, приблизно паралельно вигину вулкана, Габріель праворуч за ним, а тубільці ще далі… але не набагато далі.


* * *


Десять хвилин по тому вони обійшли широкий виступ скелі, і приблизно в дюжині ярдів під ними Картер помітив стежку через вузький отвір у заростях.


Тубільці йшли дуже близько за ними, і Картер розраховував, що вони з'являться будь-якої миті.


"Вони там, унизу", - сказав він, схопивши Габріель за руку і штовхнувши її з пагорба в кущі.


Двічі вона мало не спіткнулася і впала, але щоразу Картер підтримував її, і вона поверталася на кам'янисту землю.


"Що це таке?" вигукнула вона.


«Доріжка», - сказав Картер, коли вони проштовхнули решту шляху через густу поросль, і нарешті вийшли на широку, мабуть, стежку, що часто використовується через джунглі. Звідси здавалося, що стежка більш-менш паралельна їхньому власному шляху від збитого вертольота, трохи нижче першого передгір'я, що веде до вулкана.


Він подумав, що місце, яке вони з Тіггсом випадково зустріли минулої ночі, буде трохи далі на північ.


"З тобою все гаразд, Габрієль?" він запитав. "Ви можете зробити це трохи далі?"


Вона кивнула головою. «Але нам краще зробити це швидко, Ніку. Вони нападуть на нас будь-якої секунди».


"Сюди", - сказав він і пішов на північ довгими кроками, за яким Габріель ледве могла наздогнати.


Через чверть милі стежка різко повернула вниз на схід, але відразу відкрилася в досить широкий природний амфітеатр трави, оточений з трьох боків величезними деревами, що нависають. Картер зрозумів, що з повітря тут не буде на що дивитися. Ідеально підходив для прихованої зустрічі.


У далекому кінці западини, що знаходилася на схилі пагорба, знаходилася дивна група великих валунів, один з яких був неприродно плоским, як вівтар, який використовується для жертвоприношень у деяких стародавніх культурах.


Картер і Габріель поспішили обігнути край чаші до плоского валуна, але за кілька ярдів від нього Габріель зупинилася, притиснувши праву руку до рота і придушивши крик.


Плоский валун був забризканий і залитий кров'ю. Картер підійшов до нього. Сморід так близько був майже нестерпним. Навіть утоптана, щільно утрамбована земля біля основи каменя була залита кров'ю, а комахи працювали над шматочками тканини, що гнила.


Це напевно був жертовний вівтар. Судячи з загальної форми каменю, Картер підозрював, що жертвами були звичайні тварини. Це місце було для людських жертвоприношень.


Тубільці були тепер дуже близькі. Мабуть, у дорозі. Вони вили, свистіли й улюлюкали, немов на полюванні, пробиваючи кущі, шукаючи тварин, яких женуть на стрільців, що чекають.


Що й мало статися. Картер раптом збагнув, як кілька дюжин тубільців, що ховалися по краю западини, вискочили з напнутими луками.


"Вниз!" - крикнув Картер, розвернувшись і побігши кілька кроків до Габріель.


Він відштовхнув її, коли дюжина стріл потрапила в землю, де вона стояла.


Інші стріли мало не потрапили до них, коли вони пірнули за вівтар.


Габріель була налякана, її трясло і рвало, коли вони причаїлися в жахливому запаху смерті та розкладання.


Стріли перестали летіти, принаймні, на мить, але пролунав пронизливий крик, який страшною луною луною рознісся амфітеатром.


Картер визирнув із-за краю каменю. Інші тубільці приєдналися до перших, і, за його оцінками, тепер їх було принаймні сотня, всі озброєні луками та стрілами. Вони оточували западину з трьох боків.


Але не на четвертий, зауважив Картер, коли він пригнувся і глянув на скелі за вівтарем.


Він майже втратив випадкове віддзеркалення сонячного світла від чогось дуже блискучого. Але потім його очі повернулися до цього. Високо в скелях лежав шматок металу чи скла. Щось досить велике, але частково замасковане. Щось безперечно рукотворне, кимось побудоване, але не цими тубільцями.


Він також оглянув купу каміння ліворуч і праворуч і помітив ще два круглі, яскраво блискучі об'єкти. Вони були схожі на плоскі шматочки скла чи пластику, вбудовані у камінь.


Виразно неприродно. І безперечно не результат навичок цих островитян.


Плач став гучнішим, а потім перейшов у якийсь ритмічний спів.


Картер визирнув з-за каменя якраз вчасно, щоб побачити, як тубільці повільно спускаються з пагорба до вівтаря та співали.


"Це їхній марш смерті для злочинців", - сказала Габріель поряд з ним.


"Немає апеляцій?" - спитав Картер, знову вивчаючи скелі за амфітеатром.


«Ми тут, тому ми винні щодо них. Це свята земля».


Картер вибрав принаймні два можливі шляхи через скелі до краю на висоті сімдесят чи вісімдесят футів над ними. За краєм були пагорби, які ще далі вели на схили вулкана. Вони будуть відкриті лише на перших кількох ярдах, а потім опиняться за великими валунами.


"Я хочу, щоб ти сказала їм дещо", - сказав Картер.


"Що?" - зніяковіло спитала Габріель. «Ми маємо намір здатися? Вони можуть спершу нас не вбити. Я можу поговорити з ними. Вони можуть послухати.


«Скажи їм, що якщо вони не здадуться нам, ми закликатимемо наших богів вразити їх».


"Я не розумію, Нік".


"Просто зроби це", - сказав Картер. «Голосно, щоб вони тебе чули».


Вона була дуже спантеличена. Але вона дивилася поверх каменю на тубільців, що наближалися, все ще співаючи марш смерті. Вона озирнулася на Картера, який кивнув їй, щоб вона йшла.


Габріель повернулася і щось крикнула, і співи припинилися. Вона крикнула ще щось, коли Картер витяг П'єра, крихітну газову бомбу, з його промежини.


Вона перестала говорити, і спів відновився ще голосніше, ніж раніше.


«Це не допомогло, Нік. Вони все ще йдуть».


«Попередь їх ще раз». - сказав Картер.


З сумнівом, вона знову вигукнула попередження; цього разу спів не припинявся.


Картер озброїв крихітну газову бомбу і, не встаючи, шпурнув її через вівтар у тубільців, що наближаються.


Газова бомба не робила шуму, газ був безбарвним і без запаху. Він впливав на центральну нервову систему і був дуже швидким та надзвичайно ефективним.


Раптом в амфітеатрі запанувала тиша. Габріель видихнула, і Картер визирнув із-за краю вівтарного каменю. На землі лежало півдюжини тубільців. Вони загинули від дії газу. Інші впали і з трепетом дивилися зі своїх полеглих товаришів на вівтар.


Картер відсахнувся, захоплюючи за собою Габріель. Він вказав на скелі. "Як ви думаєте, ви зможете дістатися туди?"


"Що ти зробив, Нік?"


"Зараз немає часу на пояснення", - відрізав Картер. "Ви можете підвестися?"


Вона із сумнівом подивилася на каміння, але кивнула. «Я так думаю, – сказала вона.


"Добре. Тоді йди, зараз же. Я відразу після тебе».


«Я… я…» запинаючись, пробурмотіла вона.


"А тепер, Габрієль, поки не стало занадто пізно", - сказав Картер.


Вона поцілувала його в щоку, потім схопилася з вівтаря, схопилася на каміння і почала лазити. Картер дістав свій «люгер». Він повернувся і оглянув вівтар, коли пролунав крик.


Декілька тубільців підняли луки.


Картер зробив три постріли, і кожен потрапив до одного з остров'ян. Інші відступили. Картер повернувся і видерся туди, де зникла Габріель, потім зробив ще два постріли по тубільцям і стрибнув на каміння.


Декілька стріл загриміли по валунах під ним через секунду чи дві, але тепер він був у межах захисту великих каменів.


Габріель була на висоті десяти чи п'ятнадцяти футів над ним, піднімаючись, тримаючись за руки, без особливих проблем чи без особливих проблем.


Вона дісталася вершини і підтяглася. Картер зупинився за нею.


Внизу тубільці виходили з амфітеатру і прямували стежкою. Вони заберуться так далеко дуже швидко.


Картер підвівся і допоміг Габріель підвестися. "Вгору", - сказав він, і вони обоє розвернулися і врізалися в джунглі, що ведуть вгору по крутих пагорбах.


Далеко над ними виднілися верхні схили вулкана на тлі неймовірно блакитного неба. З кратера йшов дим. Здавалося, вулкан оживає і скоро вивернеться.


Однак, як подумав Картер, у цей момент вони не мали особливого вибору. Це було або з островитянами, або з вулканом.


Приблизно в сотні ярдів над кам'янистим краєм амфітеатру Габріель спіткнулася про щось і розтяглася рачки.


Далеко внизу, на сході, вони чули крики та стогнання тубільців.


Картер допоміг жінці піднятися на ноги і збирався продовжити підйом на пагорб, коли помітив, що вона спіткнулася. Він нахилився, щоб краще розглянути.


То був кабель. Електричний кабель із товстою гумовою ізоляцією. Він був похований під грунтом джунглів, але його частина вже вибралася на поверхню.


Картер смикнув за петлю, і кабель вислизнув із землі до кам'янистого краю амфітеатру і піднявся на пагорб, перш ніж зачепитися за щось, і він більше не міг витягти з землі.


"Що це?", - Запитала Габріель. «Для чого це тут? Ваші люди поклали це сюди?


"Не ми", - сказав Картер, дивлячись на пагорб у тому напрямку, куди вів провід.


Очевидно, це було пов'язано з чимось в амфітеатрі. Відразу згадалися три блискучі об'єкти високо на скелі. До чого б не були підключені ці пристрої, він був десь на пагорбі в напрямку, де пролягав кабель.


“Тоді хто? Зрозуміло, не тубільці».


"Я не знаю", - сказав Картер. "Але ми збираємося з'ясувати".


Вони продовжували підніматися на пагорб, піт стікав з них у сильну ранкову спеку, і звуки тубільців далеко внизу ставали дедалі слабшими.


"Ой!" Габріель плакала через двадцять хвилин, коли вона зійшла на перший пагорб.


За мить Картер підвівся з нею. Йому довелося посміхнутися. Він знайшов те, що шукав. Або принаймні він виявив ознаки цього.


У дуплі дерева, що напівзгнило,


Очевидно, якийсь час тому в нього вдарила блискавка, це була невелика тарілкова антена, пофарбована малюнком камуфляжу.


"Я нічого не розумію, Нік", - сказала Габріель, переводячи погляд з тарілки на Картера і назад. "Це якось пов'язано із вашою базою?"


«Я так не думаю, – сказав Картер, підходячи до тарілки. Він повернувся так, щоб дивитися точно в тому ж напрямку, в якому було вказано блюдо.


Тепер вони були досить високі на пагорбах, щоб бачити долину на великій відстані. Вдалині, в джунглях, Картерові здалося, що він щось бачить, але не був певен.


Він знову повернувся до супутникової антени і сів поряд із нею. На краю тарілки та вздовж однієї зі стійок були мітки. Вони були на невеликих розпізнавальних табличках. На одному був довгий серійний номер. Інший містив низку фігур. Китайські символи. Страва була китайською.


Дев'ятий розділ


Була ніч. Вони залишалися біля антени зв'язку до кінця ранку та до обіду. Хто б не встановив пристрій, безперечно, переконав тубільців, що тут свята земля… що це справа рук богів.


Картер вважав, що поки тубільці вірять у це, він і Габріель будуть у повній безпеці на місці. Тубільці були б надто налякані, щоб зайти так далеко.


І він мав рацію. Ніхто не підійшов до них, хоча більшу частину дня вони чули виття і крики остров'ян далеко вниз по схилу.


Близько трьох Картер та Габріель зуміли спуститися з пагорба до джерела, де вони напилися. Вони зібрали кілька кокосів та ківі, а потім попрямували назад на пагорб до антени зв'язку.


Кілька разів Габріель сумнівалася, що Картер наполягає на тому, щоб вони залишалися у блюдця, і щоразу він давав їй ту саму відповідь.


«Ми почекаємо до темряви. А потім спустимося з пагорба, якщо нічого не станеться».


"Що ви очікуєте, що станеться?" — спитала вона.


"Я не знаю", - визнав Картер. Він глянув на довгу долину, щоб ще раз побачити те, що, на його думку, він бачив раніше, але цього не було або взагалі ніколи не було.


Сонце село на годину раніше, і з заходу насунули хмари, поступово заповнивши небо і затуливши мізерне зоряне світло.


Температура не падала із сонцем, а вологість різко підвищилася. Коли вони сиділи і дивилися з пагорба, спиною до дерева, вони купалися у власному поті.


Габріель втрачала терпіння. «Зараз темно, Нік, – сказала вона. «Ти сказав, що ми підемо, коли стемніє».


Картер кивнув, трохи розчарований. Він сподівався, що сьогодні ввечері в амфітеатрі щось станеться. Однак він не був здивований, що це не так. Напад на базу стався вчора. Він підозрював, що це сталося тут. Ще одна церемонія, мабуть, не відбудеться так скоро. Врешті-решт станеться інше, але ...


Картер подався вперед одночасно з Габріель.


"Нік?" вигукнула вона.


"Я бачу це, я бачу це", - сказав він. Внизу, прямо вниз по схилу до амфітеатру, довга низка точкових вогнів гойдалася і рухалася, як зграя армійських мурах, що світяться. Це були смолоскипи. Картер подумав. В амфітеатрі збиралися тубільці. Сьогодні увечері буде ще одна церемонія!


"Вони збираються разом для ще однієї жертви", - здригнувшись, сказала Габріель.


"Ймовірно, сьогодні вночі буде ще один напад на базу", - подумав Картер. Однак цього разу, якби люди Фенстера були на висоті, шкода була б незначною або була б нульовою.


Острівці до чогось готувалися. З якихось причин вони посилили тиск на базу. Але для Картера це мало майже ніякого сенсу.


Якщо китайці справді мають станцію моніторингу тут, на цьому острові - станцію для відстеження того, що приймає американський супутник-шпигун, - навіщо їм турбувати цю станцію? Це могло призвести лише до того, що ВМС США рано чи пізно вийдуть на берег і виявлять, що відбувається. Китайці ніяк не могли запобігти цьому, крім спровокувати міжнародний інцидент.


Протягом півгодини неухильна процесія смолоскипів йшла з боку материка, ймовірно широкою стежкою, яку виявили Картер і Габріель, і зібралася в чаші амфітеатру.


Яскраве жовте сяйво сотень смолоскипів піднімалося з западини.


"Ми можемо вибратися звідси зараз", - сказала Габріель, дивлячись Картеру за плече.


Він глянув на неї.


«Вони усі там. Вони зайняті. Вони ніколи нас не помітять».


«Я прийшов сюди, щоб дізнатися, що відбувається, і залишуся доти, доки не повернуся. На цьому острові знаходяться китайські комуністи. Я гадаю, що вони стоять за атаками на нашу базу. Я хочу знати, чому, і я хочу зупинити їх."


"Китайці, американці, яка різниця?" - Запитала Габріель. «Це все для війни…»


Картер більше не звертав на неї уваги. Його погляд упав на комунікаційну тарілку. Тонкий, як олівець, рубіново-червоне світло падало на центральний виступ тарілки. Він підвівся і підійшов до неї, потім опустився навколішки поряд із блюдом і подивився з-за неї на внутрішню територію, де, як йому здалося, він щось бачив раніше.


Тонка, як олівець, лінія лазерного світла зникла далеко. То справді був лазерний канал зв'язку.


Він знову глянув на амфітеатр, коли всі смолоскипи згасли, зануривши долину в темряву. Однак наступного моменту з западини піднялося страшне біле світло.


Картер підвівся.


"Мені це не подобається, Нік ..." - сказала Габріель. Вона теж підвелася.


Навіть поки він дивився, Картер бачив, як біле світло рухалося туди-сюди внизу. Це нагадало йому мінливе світло проектора у фільмі про проїзд, коли сцени змінювалися. Фільми.


Він знову повернувся до антени зв'язку, що приймає сигнал лазерного променя, і повільно простяг руку, щоб перервати сигнал. Водночас він подивився на амфітеатр. Коли його рука заблокувала лазерний сигнал, біле світло, що виходить із долини, різко обірвалося. Коли він відсмикнув руку, світло повернулося.


Китайці посилали на цю антену сигнали з якоїсь внутрішньої установки. Звідси вони були відправлені кабелем до амфітеатру, ймовірно, до трьох блискучих пристроїв, які він помітив у скелі.


Вони надсилали сигнали. Які сигнали?


«Ми виходимо звідси прямо зараз, – сказав Картер.


"Тепер ви говорите розумно", - сказала Габріель.


Разом вони почали спускатися з пагорба. Рух був дуже повільним через темряву та пухкі камені. Але їм світили білі вогні амфітеатру, що коливалися, які спрямовували їх приблизно до середини шляху, коли Габріель раптово зупинилася.


"Це досить близько", - сказала вона.


Картер перевів погляд із долини на неї.


«Доведеться йти пагорбом, поки ми не знайдемо стежку з іншого боку місця зустрічі».


Картер знову підійшов до неї. Вона була така сильна, коли втекла від чоловіка і зголосилася піти сюди з ним. Але тепер здавалося, що вона втомилася.


Він узяв її за плечі і подивився їй у вічі у тьмяному світлі. «Тобі треба триматися довше, Габрієль, – сказав він.


«Ми маємо вибратися звідси, Нік. Перш ніж вони впадуть у нове божевілля. Вони вб'ють усіх на своєму шляху».


«Ми маємо з'ясувати, що їх до цього веде».


"Їхні жертви!"


“Це частина цього. Але це ще не все".


"Ні!"


Тоді ти можеш залишитись тут один. Або спустись на пляж, - сказав Картер. Він повернувся й подався з пагорба.


"Нік!" вигукнула вона.


Він проігнорував її, обережно пробираючись крізь темряву. Хвилину чи дві по тому вона мовчки стояла поряд з ним. Він простяг руку і взяв її за руку, і разом вони поспішили спуститися з пагорба за сто ярдів від скелі, що виступає на задньому краю амфітеатру.


Якби були вартові. Картер вважав, що вони будуть розміщені на краю западини. Отже, з цього моменту йому і Габріель доведеться бути дуже обережними.


Картер вийняв свій стилет, лезо якого тьмяно виблискувало в темному світлі, що виходить знизу, і жестом наказав Габріель не шуміти, хоча тубільці почали вити і кричати внизу.


Вона підійшла дуже близько до нього, її губи були прямо біля його правого вуха, і вона прошепотіла: "Вони не зможуть нас почути".


"Там можуть бути охоронці", - прошепотів Картер у відповідь. «Залишися тут на мить. Не рухайся і не галасуй. Я подивлюсь, чи є там хтось».


"Ходімо звідси", - прошепотіла вона, але Картер сів і мовчки спустився вниз схилом.


Як він міг визначити, там нікого не було. Не на краю над скелями. Не в густому підліску до обох підходів.


Натовп унизу кричав від гніву, майже оглушливо.


Пригнувшись, Картер пробрався до краю обода і, притулившись тілом до великого валуна, придивився до амфітеатру.


Він був підготовлений практично до всього, крім того, що бачив. Три блискучі об'єкти високо в скелях були проекційними лінзами, які представляли тривимірне голографічне зображення прямо над вівтарним каменем.


Ця частина не здивувала Картера. Він очікував, що тарілкова антена використовувалася саме для цього. Але зображення, що проектуються, були приголомшливими.


Це була та сама сцена або варіація однієї й тієї ж сцени, що повторюється знову і знову, в якій американські техніки робили жахливі речі з місцевими жінками та дітьми в обтічнику американської супутникової приймальної станції.


Жінок, а в деяких випадках і дівчат, ґвалтували великі, міцні техніки. Деяких дітей розрізали, їх органи прикріплювали до жердин. В одній зі сцен печінка двох молодих дівчат із тубільців була піддана примусовому годуванню їхнім матерям та сестрам.


При кожному обуренні місцеві жителі роздавали новий крик гніву та розпачу.


Принаймні частина китайської стратегії раптово стала зрозумілою Картеру.


Тубільці продовжували бунтувати проти американської станції. Якби когось із них схопили та допитали, навіть під наркотиками, всі вони розповіли б одну й ту саму квазірелігійну історію про те, як їхні боги розповідали їм, для чого призначено супутникову базу.


Навіть якщо американські війська повністю знищать цей острів або переселять його населення, китайці можуть перебратися на інший острів і знову почати стратегію.


Габріель присіла поряд з ним і визирнула через край, у неї перехопило подих, коли вона зрозуміла, що тут відбувалося і що відбувалося.


Картер відсторонився від краю, його живіт скрутило. Це не було виною острів'ян. Вони були не чим іншим, як простими тубільцями, яких використовували як пішаків у міжнародній грі інтриг… грі, в яку грали абсолютно без докорів совісті та без піклування про наївних, довірливих людей.


Вдалині від краю Картер і Габріель дерлися назад на пагорб до того місця, де кабель виходив на поверхню. Картер витягнув його з землі приблизно на п'ятнадцять футів, потім своїм стилетом відрізав один кінець, потім інший, витягнувши шматок п'ятнадцяти футів завдовжки.


Біле світло, що вагалося, внизу в амфітеатрі згасло, коли він перерізав перший провід, і тиша, майже така ж голосна, як крики обурення, обрушилася на джунглі.


Картер перепоховав два відрізані кінці і згладив порушену землю, тож було важко чи неможливо визначити, де було відрізано кабель.


Потім він вклав свій стилет у піхви, змотав п'ятнадцятифутовий відрізок дроту і попрямував на схід, туди, звідки було передано лазерний сигнал.


З амфітеатру долинало наростання ремствування. Габріель подивилася через плече у темряву. Незабаром остров'яни вирішили щось зробити. Швидше за все, вони сьогодні ввечері вирушать до Хіва Фауї для ще однієї атаки на базу.


Картер знав, що зараз буде дуже погано, якщо їх спіймають десь поруч із пляжем, тому вони попрямували на півдорозі вгору пагорбом, а потім рушили на північний схід, залишивши до амфітеатру широку дорогу. Кілька миль далі вони повернули на південь від сходу і пішли туди, де, за розрахунками Картера, знаходилася китайська антена, що передає.


Він гадки не мав, що вони знайдуть, хоча підозрював, що там буде якийсь невеликий форпост і, мабуть, на святій землі, щоб тубільці не підійшли надто близько.


Іти було важко в темряві та наростаючому вітрі. Судячи з неба, сьогодні ввечері буде шторм. Можливо, подумав Картер, якщо шторм справді матеріалізується, він не дозволить тубільцям перейти на інший острів для нападу.


Йому і Габріель залишалося тільки протриматися до завтрашнього ранку, коли мала прибути "Морська зірка". Що б не відбувалося тут, на цьому острові, буде покладено край.


Колись їм здавалося, що вони чують крики тубільців десь далеко на південному заході, але потім порив вітру та спалах блискавки і гуркіт грому унеможливили сказати напевно.


"Сьогодні буде дощ", - сказала Габріель, дивлячись у небо, коли вони зупинилися для відпочинку.


Її шия була довгою та красивою. Вона була гарною жінкою. Але Картер задумався про неї. Щось у ній було не так. Щось, чого він не міг збагнути.


"Якщо вітер прийде з цим, тубільці не нападуть", - сказав він.


Вона подивилася на нього з усмішкою на губах. «Ви не знаєте цих людей. Вони перевозили свої каное з противагами через Тихий океан. У наш час вони регулярно проходять п'ятсот миль за будь-якої погоди. Невеликий місцевий шторм не зупинить їх, Нік. У всякому разі, це допоможе прикрити їхні дії”.


«Ось воно знову, – подумав Картер. Майже гордість за те, що тут відбувалося.


Він стояв, притулившись до дерева, і курив цигарку. Тепер він випростався.


Чи є тут, на острові, ще одна свята земля, крім вулкана?


"Я не знаю", - сказала вона задумливо. "Може бути. Але я про це не знаю. Вона подивилася йому у вічі. "Ви маєте на увазі територію навколо, звідки виходить сигнал?"


Картер кивнув головою.


«Це цілком можливо. Але я сумніваюся, що ми колись його знайдемо».


"Чому ти так кажеш, Габрієль?" - спитав Картер. Йому ставало дедалі більше з нею турбуватися.


«Якщо це не що інше, як маленька тарілкова антена, така як та, що стоїть на пагорбі, це було б схоже на пошук голки у копиці сіна. Неможливо знайти».


"Ви маєте рацію."


«Ми могли б цілими днями блукати цим островом і нічого не знайти».


«Ти знову маєш рацію, Габрієль, за винятком одного моменту».


Її очі звузилися. "Що це, Нік?"


«Гертоліт був збитий, і тубільці гналися за нами в гору. І ось, цього вечора їхнє невелике шоу на місці зустрічі було перервано. Хто б не надіслав сигнали, знає, що ми тут. Вони шукатимуть нас. Ми я бачив надто багато”.


"А що, якщо це китайці?" гукнула вона. "Це французька територія. Ми ніколи не хотіли вас чи їх тут!"


"Тоді ви знаєте про китайців?"


"Ось що я маю на увазі", - роздратовано огризнулася Габріель. «Ви кажете мені, що обладнання на пагорбі китайського виробництва. Це означає, що вони знаходяться тут на цьому острові. Ваші люди знаходяться на Хіва Фауї. Ми не хочемо, щоб хтось із вас був тут. Подивіться, які проблеми ви завдали нашому народові. "


"Але ви покинули свого чоловіка, мадам Рондін, - сказав Картер, - чи все це було шоу, щоб дізнатися, що я задумав?"


Вона розчаровано тупнула ногою. «Як ви думаєте, я прийшла до вас у ліжко і зайнявся з вами коханням лише для інформації? Думаєте, я вигадала історію про свою юність? Історію, яку ви легко можете перевірити?


«Я не знаю, Габрієль. Сподіваюся, що ні, але не знаю».


"Ублюдок!" - прошипіла вона.


Картер довго дивився на неї. "Я тут, щоб робити роботу", - сказав він. «Коли її буде закінчено, ти можеш повернутися до Штатів зі мною або залишитися тут. Вибір буде за тобою. І якщо я помиляюся щодо тебе, на що я щиро сподіваюся, то перепрошую, Габрієль. Але мені платять за те, щоб я була підозрілою людиною. Багато хто з моїх людей було вбито. Я прийшов зупинити це. І я зроблю це».


"Мені теж шкода, Нік", - сказала Габріель надто швидко. «Я, як і раніше, вірна Франції, незважаючи на те, що трапилося зі мною від рук французів… незважаючи на Альберта. І я маю почуття до цих бідних людей тут».


«Тоді допоможи мені покласти край вбивствам».


«Я не знаю, чи я зможу, Нік. Як?


Допоможіть мені знайти тут китайську базу. Передавальну станцію, куди відправляються картинки, щоб підбурювати тубільців».


"І що потім? Як ви можете зупинити їх поодинці?» - Запитала Габріель, але зупинилася. "Справа не в цьому", - сказала вона. "Ви просто хочете дізнатися, де знаходиться станція, а потім покликаєте на допомогу". Вона провела пальцями по своєму прекрасному темному волоссю. «Боже мій, ти хочеш розв'язати війну тут, на Нату Фауї. І все? Ти божевільний американець».


"Я хочу зупинити війну", - сказав Картер. "Війна, яка почалася два роки тому, коли китайці організували цю операцію".


«Тут будуть бойові дії!»


«Так, але це покладе край вбивствам».


«Вбивство може закінчитися, якщо ваші люди покинуть Хіва Фауї!»


"Французи теж повинні піти".


Габріель просто подивилася на нього.


Вони не будуть задоволені простим визволенням від нас. Вони хотіли б, щоб ваші люди теж пішли”.


"Вони хочуть зупинити ваш супутник-шпигун..." - сказала Габріель, але потім зрозуміла, що сказала занадто багато.


Картер сумно посміхнувся у тьмяному світлі. Весь цей час він знав, що з нею щось не таке. Весь цей час він підозрював, що вона казала йому неправду.


Вона працювала на китайців. Її чоловік, мабуть, теж. Це пояснювало, чому на Хіва-Фауї було так багато китайських робітників, і пояснювало, чому тубільців на цьому острові тримали трохи вище за примітивний рівень. Тубільці діяли як ефективний буфер між китайськими комуністами та американцями.


Він не думав, що знайти їхню базу тут буде дуже легко.


Габріель дивилася на нього широко розплющеними очима і зневажливо підібгала губи.


Він простяг руку і схопив її за руку, але вона відскочила і потяглася за пістолетом 45 калібру на стегні.


"Христос!" - Картер вилаявся. Він пірнув ліворуч і сховався у густий підлісок.


Габріель зробила постріл далеко від мети, і Картер лежав на животі, спостерігаючи за нею крізь густі чагарники.


Вона була явно зла і дуже засмучена. Очевидно, її завдання полягало в тому, щоб стежити за Картером, і якщо він підійшов занадто близько або виявив занадто багато, вона мала вбити його. Вона зазнала невдачі.


Щось змусило її відвернутися і схилити голову, наче вона чогось прислухалася. Але Картер нічого не чув.


Вона повернулась і зробила кілька кроків ближче до краю куща, в якому зник Картер, але потім розчаровано похитала головою.


"Нік", - покликала вона.


Картер залишався нерухомим, дивлячись на неї.


«Якщо ви ще там і чуєте мене, я хочу, щоб ви знали, що ви не підете з цього острова живим». Вона знову подивилася через плече, ніби щось дослухалася.


Вона повернулася назад.


«Я хочу, щоб ти знала, що мені дуже шкода, що це так. Мені не вели спати з тобою… але я зробила це, бо хотіла. Ти чудовий коханець».


Ще раз вона озирнулася через плече.


«Я маю йти, Нік. Вони знайдуть тебе до ранку. Вони ніколи не промахуються», - сказала вона.


Вона сунула пістолет у кобуру, потім обернулася і попрямувала на північ.


Як тільки вона зникла з поля зору, Картер насилу підвівся, виліз із кущів і зупинився досить надовго, щоб чути її попереду.


Десята глава


Габріель швидко йшла через джунглі. Наче вона точно знала, куди йде, і часто була на цьому шляху. Але Картер легко пішов за нею в темряві. Щодесятеро чи двадцять ярдів він зупинявся і слухав. Він чув, як вона попереду проноситься крізь кущі, не докладаючи жодних зусиль, щоб сховатися.


До північної сторони острова було кілька миль, і їм знадобилося більше години, щоб дістатися до нього.


Як і північна сторона Хіва-Фауї, північна сторона цього острова височіла над морем високими стрімкими скелями.


Джунглі закінчувалися майже на краю урвища. Габріель ніде не було.


Картер вагався у темряві за деревами. Вона була просто перед ним. Він втратив звуки її руху через шум прибою далеко внизу та вітру з північного заходу, який переходив у дуже сильний вітер, що стогнав навколо скель.


Він був упевнений, що вона повернула не паралельно скелям, щоб триматися під прикриттям джунглів. Він помітив скелясті пагорби на сході, а джунглі переходили в досить глибоку долину за сто ярдів на захід.


Ні, вирішив Картер, вона прийшла сюди. Значить, до моря веде стежка.


Пригнувшись, він вийшов із джунглів, підійшов до краю скелі і озирнувся. За двадцять чи тридцять ярдів на захід, далеко внизу, на скелях, він тільки миттю побачив Габріель, коли вона зникла під широким виступом.


Далі на захід була вузька ділянка пляжу, і він чекав, очікуючи побачити її там. Але вона цього не зробила. Через деякий час він зрозумів, що вона або чекала там, десь під навісом, або всередині скелі був прохід. Він чудово розумів, що це таке.


Він витяг свій люгер і продовжив свій шлях уздовж урвища, доки не знайшов частково природну, частково штучну стежку, і почав спускатися.


У сотні футів нижче за море величезними хвилями переходило в те, що здавалося однією з найбільших природних печер, вирізаних у скелі. Доріжка, якою він ішов, перетинала вершину печери, потім спускалася до західного краю, де вона закручувалась під навісом.


Незадовго до того, як він повернув за кут, що відкривало йому вид на печеру, Картер вагався і прислухався.


Спочатку він нічого не чув, але потім йому здалося, що він почув уривок розмови через шум прибою.


Він присунувся трохи ближче, сів і знову прислухався. Він почув голос. Виразно був хтось на межі. Говорив. Китайською.


Вочевидь це був вхід на китайську базу. Це пояснило Картеру, чому попередні морські берегові загони не змогли знайти тут нічого, окрім корінних мешканців та місцевих сіл. Перед їх прибуттям тарілкові антени були зняті, і нагорі нічого не буде, що вказувало б на те, що тут знаходиться база.


Картер повернувся і пішов назад по доріжці, забираючи свій «люгер» у кобуру. Тепер він йтиме далі на захід, вниз у долину і навколо острова на пляжах, якщо знадобиться, доки не знайде човен. Коли шторм вщухне вранці, він попливе до Хіва Фауї. На той час там буде "Морська зірка", і вони зможуть повернутися сюди та закрити це місце. Після цього губернатора і його дружину заарештують і відправлять назад до Парижа для суду.


На півдорозі хтось зверху щось крикнув китайською, і ще кілька чоловіків засміялися.


Картер застиг на місці. Внизу навколо повороту, що веде під навіс, стояла пара стражників. Вище, замикаючи його, знаходилися щонайменше три чи чотири особи.


Він подумав, що, мабуть, зможе їх знищити, але тоді будь-який елемент несподіванки, який матиме завтра, зникне. Вони знали б, що він був тут. Вони б знали, що він виявив вхід у їхню установку.


Патруль нагорі був майже на заваді, коли Картер нарешті прийняв свою єдину альтернативу. Він подивився через край, униз на п'ятдесят або шістдесят футів на великі хвилі, що ревли, як вантажні потяги, до печери. Було б пеклом плисти звідти, якби можна було плавати. Але це буде краще, ніж залишатись на місці.


Хтось нагорі крикнув щось ще - це пролунало як жарт, - а решта голосно засміялася, коли Картер похитав головою, потім акуратно відійшов від стежки, його тіло різко впало в темну воду внизу.


Коли він падав, він намагався прислухатися до звуків тривоги зверху, але потім він чисто вдарив по воді в западині брили, занурившись глибоко, море було напрочуд теплим. Він відчував, як потужний потік штовхає його тіло до печери, коли він пробивався назад на поверхню.


Потім він очистився і глибоко вдихнув тепле вологе повітря, хвиля, що набігає, штовхала його вгору і далі всередину широкої печери.


За двадцять ярдів від нас і менш ніж за десять футів над поверхнею води всередині печери знаходився подіум. Картера проштовхувало течією повз двох охоронців, що схилилися над поруччям і курять сигарети, поки вони дивилися на воду. Вони його побачать!


Він поринув у воду, потім поплив за течією, його удари були сильними.


Коли він вийшов на поверхню, він пройшов повз охоронців і навіть повз подіум. Тут стеля печери круто спускалася до води, тож кожна хвиля, що обрушувалася з відкритого моря, загрожувала розбити Картера об скелі. Він відчував, як потік тягне його, тягне донизу і до внутрішньої стіни, де він мав відскочити і штовхнути його назад до отвору.


Йому вдалося доплисти до одного боку печери та чіплятися за скелі.


За кілька ярдів від входу до печери місток закінчувався. Там був дверний отвір, і Картер припустив, що веде назад на схил пагорба.


Він зупинився і затримав дихання, раптом відчувши низький гомін, більше схожий на глибоку вібрацію, крізь каміння та воду. Чи це було те, до чого прислухалася Габріель? Навіть за багато миль? Потім він згадав ритмічний гуркіт, який він чув з Тіггсом з вертольота.


Було щось… якесь обладнання з іншого боку стіни, що утворює задню частину печери. Ось чому течія діяла так, як це було. Картер зрозумів, що є інший шлях усередину. По воді.


Як тільки він відчув, що досить відпочив, він поплив назад у середину печери, де течія була дуже сильною.


Він зрозумів, що якщо підводний перехід буде надто довгим або відповість, він буде мертвий. Проти цієї течії не можна було плисти, доки не зміниться приплив. Зважаючи на те, що він міг бачити з того місця, де він плив, приплив усе ще йшов. Ще на фут або близько того він міг бачити мушлі, водорості та інші рослини на стінах печери.


Але за останні кілька років на цих островах було вбито багато добрих людей. І зупинити це була його робота.


Він зробив кілька глибоких вдихів, затримав один і пірнув глибоко, пливучи щосили по течії до глибини печери.


У якийсь момент перебіг став набагато сильнішим, дуже швидко штовхнувши його під отвір у задній стіні печери. "Тепер вже точно не буде шляху назад", - подумав він.


У нього склалося враження, що вода під ним дуже глибока, а отвір дуже широкий.


Його серце билося у вухах, і його легені почали хворіти, коли він побачив світло у воді попереду та над ним.


Він нахилився до нього, змушуючи себе сповільнитися, щоб, коли він вийде на поверхню води, не буде бризок.


Його голова вирвалася на поверхню, і він набрав у легені повітря, широко розкривши рота, щоб шуміти якнайменше.


Він почав знову занурюватися у воду, коли раптово зосередився на двох величезних постатях, у дальньому кінці печери, обидва залиті світлом і кишали людьми у формі.


Два атомні підводні човни були пришвартовані до довгого цементного причалу, велика золота зірка була звернена до чотирьох менших золотих зірок комуністичного Китаю, намальованих з обох боків.


Один з підводних човнів розвантажувався. Стопка ящиків, що зростала, накопичувалася на доці, коли два крани витягли з трюму субмарини те, що, ймовірно, було припасами для цієї бази.


Це пояснювало таємність. Якось китайці виявили тут у скелях природну печеру. Прийшовши зі своїм будівельним обладнанням та матеріалами, вони збудували це місце.


Або це, - подумав Картер, обережно ступаючи по воді, коли в нього перехопило подих, або японська база під час Другої світової війни. Можливо, допоміжна.


Галерея, в якій він був, була дуже довгою в порівнянні з її шириною. Він дивився на підводні човни на носі. Очевидно, вони увійшли сюди, а потім їх перевернули так, що вони знову опинилися віч-на-віч.


Зліва нічого не було. Праворуч був тільки єдиний вузький місток, що веде, мабуть, через якийсь прохід у скелях до зовнішньої печери. Картер розсудив, що треба якось приховати подіум у зовнішній печері, щоб тубільці не натрапили на нього.


У дальньому кінці галереї, за тим місцем, де розвантажувалися субмарини, був великий засклений майданчик над рівнем доків. Це було схоже на контрольну будку. Мабуть, звідти й прямували дії підводних човнів. Просто перед заскленим майданчиком був довгий балкон, на якому розвалилося кілька людей у формі.


Навіть на такій відстані в їхній сукні щось здавалося дивним.


Ця база, очевидно, була чимось більшим, ніж просте встановлення комуністів-китайців для переслідування американської станції прийому супутникових шпигунів. Це було укриття атомних підводних човнів.


Вони були у Рад, як і ВМС США. По всьому світу були місця, де атомні підводні човни могли сховатися від складніших систем виявлення, які підтримуються кожним урядом.


Якби місцезнаходження цієї китайської суббази було відоме, проблему переслідування американського персоналу на Хіва Фауї було б вирішено простим дипломатичним посланням.


Картер припустив, що, ймовірно, китайці використовували цю секретну базу задовго до того, як було встановлено станцію супутникового стеження та прийому.


І все ж йому доводилося ставити питання, чому вони ризикнули відкрити це місце тільки для того, щоб примусово закрити приймальну станцію. Інформація, яку станція «Хіва Фауї» збирала зі супутника-шпигуна, мала бути руйнівною для китайців, щоб вони так ризикували.


Дуже повільно, дуже обережно, м'яким брасом Картер поплив до підводних човнів. Було так багато вогнів на човнах і освітленні зони доку, що якщо він не підійде надто близько, ніхто нагорі не зможе його побачити. Вся вода була у відносній темряві.


Солдати на балконі, як тепер міг бачити Картер, були одягнені в якусь форму кольору хакі з похилими кашкетами, до яких були прикріплені шийні хустки. Гвинтівки притулилися до поруччя.


Трохи ближче, і це несподівано дійшло до нього. Вони були одягнені як японські солдати часів Другої світової війни!


Ймовірно, це були війська, які патрулювали острови. Якби тубільці зіткнулися з ними після всього, що сталося тут, на цьому острові, вони б повірили, що вони мали інший релігійний досвід. Вони б повірили, що бачили цих людей сорок років тому!


Світлове шоу про те, що тубільців годували, мабуть, регулярно, мабуть, також підтвердило це переконання.


Картер вирішив, що це дуже складне встановлення. Ця база, ймовірно, була головним пунктом дозаправки та поповнення запасів для тихоокеанського атомного підводного човна комуністичного Китаю.


Він повільно обігнув зовнішній підводний човен, утримуючи опуклий корпус величезного човна між собою та доком. Єдиний спосіб його помітити - це якщо член екіпажу вирішить прогулятися палубою і подивитися вниз. "Навряд чи", - подумав він.


Коли він підійшов досить близько, він простяг руку і торкнувся борту човна. Він відчував гуркіт машин крізь корпус. Човен був живий. Він приклав вухо до зовнішнього корпусу і почув суміш звуків, колись навіть звук чийогось крику.


Приплив все ще насувався; його потік загнав його всередину. Картер вважав, що пройде принаймні півгодини чи сорок п'ять хвилин, перш ніж почнеться слабкий приплив, і він матиме хоч якийсь шанс випливти звідти. Тим часом він мав переконатися, що його не виявлять. І йому доведеться забратися з дороги, якщо один або обидва підводні човни отримають наказ відплисти. Якщо його пливе так близько, човен затягне його вниз.


Він тихо пройшов довжиною човна, підійшов до корми, за якою причал йшов далі в темряву.


Він проплив залишок шляху до задньої частини печери, нахилившись до причалу, і вода на дні печери раптово стала настільки дрібною, що він міг стояти. Камені були нагромаджені біля стін печери, і в одному місці каміння стикалося з кінцем бетонного майданчика доку.


Картер обережно видерся на причал і сів у темряві, спостерігаючи за тим, що відбувається навколо підводних човнів на відстані не менше п'ятдесяти ярдів.


Розвантажувальні роботи навколо корми субмарини тривали, але поки Картер спостерігав, дюжина чоловіків вийшла на балкон нагорі, щось сказала солдатам, потім спустилася сходами і перетнула док до передньої субмарини.


Декілька людей виявилися офіцерами, і коли інші члени екіпажу вийшли з човна, офіцери віддали низку наказів.


Люки були закриті, електричні та водопровідні лінії, що з'єднують човен з доком, зняті та згорнуті. Підводний човен готувався до відплиття.


Картер зрозумів, що пекло вирветься назовні, якщо буде виявлено присутність "Морської зірки" у цих водах. Він не думав, що буде бійка. Але китайці напевно будуть змушені зробити все, що в їх силах, щоб відвернути американський підводний човен від відкриття цього місця.


Ще кілька людей із бази вийшли на балкон і почали спускатися сходами. Однією з них була Габріель. Картер упізнав її тендітне тіло з того місця, де він сів, і напружився.


Усі сумніви, що вона випадково наткнулася на цьому місці або що вона була бранкою, розсіялися, коли він побачив, як вона перетнула док і потиснула руки офіцерам підводного човна.


Її показали на борт і допомогли відкрити один із люків. Протягом наступних кількох хвилин було завершено останні приготування до відплиття, екіпаж та офіцери піднялися на борт, люки були закриті, а сирена пролунала коротке попередження.


Підводний човен більше не прикріплений до причалу, почав дрейфувати до задньої частини печери, але раптово він відійшов від дока до центру печери і повільно зник з поля зору, рухаючись уперед до передньої стіни. Потім вона зникла, залишивши по собі лише кілька хвиль.


Габріель була на борту. Якщо підводний човен виконував військове завдання або прямував у бік «Морської зірки», вони ніколи не допустили б на борт цивільних осіб. Її кудись везли. Можливо на рандеву з човном із Хіва Фауї.


Декілька інших солдатів вийшли із заскленої зони управління і теж спустилися сходами на причал. Вони закинули гвинтівки на плечі і швидко рушили по причалу до дверей, які вели на подіум у зовнішній печері.


Картер вирішив, що вони підуть шукати американця, який приїхав із Габріель і засмутив тубільців. Він не думав, що Габріель знала, що він зійшов зі скель. Вона, мабуть, сказала їм шукати його в глибині острова.


* * *


Розвантаження іншої субмарини все ще тривало через годину, коли Картер, що ховався в темряві в кінці доку, зісковзнув назад у теплі тропічні води і поплив підземним переходом у відкрите море.


Приплив був слабким; більше не було течії, щоб рухати воду. Йому не довелося б боротися з цим на виході, але не було й відпливу, аби допомогти йому.


Наприкінці печери Картер кілька хвилин ходив по воді, щоб перепочити. Він спостерігав, як китайські солдати розвантажують підводний човен. На причалі вже було накопичено багато запасів. Насправді величезна купа. Достатньо, щоб забезпечити великий контингент чоловіків. У нього раптово з'явилося неприємне відчуття, що ця база набагато більша, ніж він передбачав спочатку.


Він зробив кілька швидких послідовних глибоких вдихів, злегка задихаючись, потім потужно поринув у чорну, як смоль воду. На цей раз з іншого боку не було жодних вогнів, які б вели його вгору. Він плив так швидко, як міг, його серце розривалося в грудях, його легені вимагали кисню, поки, нарешті, він не почав підніматися довгою кривою.


Він вирвався на поверхню води ярдах за п'ять від кам'яної стіни. На подіумі нагорі не було солдатів, але навіть якби вони були, вони не змогли б почути, як Картер задихається від шуму вітру та гуркотливих хвиль.


Він обережно поплив до входу до печери. Вітер змінився за годину чи близько того, коли він був усередині, і тепер хвилі не гуркотіли просто в печеру. Але зовні він почув, як прибій сердито розбивається об каміння.


Він не мав би абсолютно ніякої можливості вижити, плаваючи там. Він був би миттєво розбитий на каміння і вбитий.


Він швидко підплив до краю печери, потім видерся по каменях, переліз через перила і на подіум. Доріжка була волога від вологи, тому він не залишив мокрих слідів, які хтось міг би виявити.


Він вийняв свій стилет і поспішив по містку до того місця, де він закінчувався за п'ятдесят або шістдесят футів від входу в печеру. Звідти він пішов добре прихованою стежкою назовні, де сів і озирнувся.


Море було диким. Дощу ще не було, але вдалині були грім та блискавка, коли шторм наближався до Хіва Фауї. Може пройти годинник, перш ніж він набере повної сили. Він мав перемогти цю бурю до Хіва Фауї.


Зовні у виступу не було ні охоронців, ні на стежці, що веде вгору. Очевидно, вони приєдналися до патруля, якого відправили на його пошуки.


Він швидко піднявся стежкою до вершини скель. Тепер вітер із заходу ставав досить сильним. Повернутись на інший острів буде нелегко. Якби він взагалі міг це зробити.


Він спустився крутим схилом на захід, потім попрямував вгору по острову, паралельному скелях вздовж берегової лінії.


Через годину Картер дістався краю скелі, і каміння поступилося місцем широкому піщаному пляжу. За півгодини ходьби він натрапив на опори, поставлені над пляжем і прив'язані до пальм.


Він пірнув назад на захист джунглів, стежачи за будь-якими ознаками того, що тубільці виставили охорону. Їх не було. Десь у глибині країни, мабуть, не надто далеко, знаходилося одне з місцевих сіл.


Хвилі йшли на пляж під кутом із заходу. Картер подумав, що якщо він зможе провести човен повз скелі, він матиме хоча б шанс доплисти до Хіва Фауї.


Картер вибрав одну з менших човнів, розраховану всього на чотири або п'ять чоловік, знайшов пару весел і потяг човен до хвиль, що розбиваються.


Каное було напрочуд легким і тендітним, але, схоже, воно чудово справлялося з водою, коли він переступав поріг першого буруна.


Його збило з ніг, і він майже втратив хватку на каное, але потім він скочив нагору, штовхаючи човен перед собою, перш ніж ударила наступна хвиля, збивши його з ніг.


Поступово йому нарешті вдалося занурити каное у воду по груди. Після наступної хвилі він плюхнувся в човен і, незважаючи на втому, греб так швидко, як тільки міг.


Наступна гігантська хвиля майже перевернула його вгору і вниз, але потім він з гуркотом поринув униз, коли над ним почав вимальовуватися наступна хвиля.


Маленький човен піднявся назустріч цій хвилі, і Картер легко перебрався на інший бік, прямуючи - наскільки він міг збагнути - просто на північ, у бік Хіва Фауї, коли шторм посилився.


Одинадцятий розділ


Всю ніч був вітер із заходу і, нарешті, з півдня продовжував рухатися проти годинникової стрілки. Ніка Картера забрало далеко на схід від передбачуваного курсу, але коли вітер змінився, він зміг краще рухатися, і, нарешті, поплив на північ, до Хіва-Фауї.


Більшу частину часу він не бачив хвиль, але щоразу, коли спалахувала блискавка, дивлячись у небо, він миттю бачив гребені хвиль, що височіли над ним, на мить блокуючи сильний вітер.


Маленьке каное з виносними опорами ніколи не наражалося на серйозну небезпеку, вирішив Картер рано ввечері. Було дуже незручно підстрибувати на хвилях вгору й униз, і було дуже мокро, але ніколи не було ніякої небезпеки, що човен розіб'ється і впаде. Тубільці робили свої човни для цих вод, і вони добре їх робили.


Картер багато думав про Габріель і вирішив, що розповідь про її минуле, мабуть, правдива. Вона не була достатньо гарною актрисою, щоб переконати його в цьому, якби історія була неправдою. Але він підозрював, що губернатор Рондін мав і інші сили на неї. Щось, що змусило її зробити те, що їй сказали.


Він також багато думав про китайську базу на Нату-Фауї та американську станцію супутникового стеження та прийому на Хіва-Фауї. Дві країни знаходилися в цій частині світу з тих самих причин: США, тому що звідси вони могли легко шпигувати за китайцями, і китайці, тому що з цих островів вони керували всім західним тихоокеанським басейном - від Японії до Австралії - своїми підводними човнами.


Часом Картер тяжко греб, і здавалося, що він просувається вперед. Але в основному він просто лежав у каное і дозволяв вітру та хвилях нести його на північ.


Насправді він кілька разів за ніч дрімав і виявив, що сутінки перетворилися з вугільно-чорного на тьмяно-брудно-сірий, не усвідомлюючи течії часу.


Він сів і затремтів. Він був наскрізь промоклим і було холодно, хоча температура повітря мала бути близько двадцяти градусів.


Було світанок, і хоч дощ на мить припинився, небо все ще було затягнуте хмарами. Вітер дув з більшою силою, ніж коли Картер покинув Нату-Фауї.


Приблизно за дві чи три милі попереду прибій розбивався об берег великого острова. "Хіва Фауї", - сподівався Картер, але зовсім не був упевнений. Він був схожий на будь-який інший острів, крім Нату-Фауї з його характерним вулканом.


Якщо це був Хіва Фауї, він підозрював, що десь на середині острова. Піднімаючись ним з півдня, супутникова станція буде на заході, а місто Хіва Фауї буде праворуч, на сході.


Він узяв одне з весел і почав повертати човен на схід. Час від часу він дивився на годинник. Було близько сьомої години. «Морська зірка» мала з'явитися у громадських доках у будь-який час. Він хотів бути там, коли губернатора викликають у доки. Він хотів побачити, що збирається робити ця людина. Він також хотів побачити, якою була б реакція Габріель… якби її повернули.


Картер підозрював, що вона в цій справі набагато більша, ніж здається на перший погляд. Китайці тримали базу на Нату-Фауї, але він вважав, що це було зроблено з відома та співробітництва губернатора Рондіна. Він не думав, що на цих островах багато відбувається без відома губернатора.


Рано чи пізно він знав, що йому доведеться мати справу з губернатором та організацією цієї людини. На вечірці було видно багато впливових людей. І більшість людей, які прибули з інших островів у цій частині Тихого океану, ймовірно, також були залучені до своїх власних схем на інших островах. Зрештою, з ними теж доведеться розбиратися.


Каное, що йде під кутом до дуже великих хвиль, піднімалося над однією з них, а його виносні опори час від часу перебували в повітрі. Потім каное перекидалося вниз і мчало по фронту хвилі, на мить уткнувшись носом у воду. Потім запускався наступний цикл.


Поволі Картер повів каное все далі й далі островом, нарешті обігнувши мис, що захищав міську гавань.


Навіть із боку хвилерізу Картер міг бачити корпус «Морської зірки» поряд із довгими громадськими доками. Здавалося, що на пристані та на площі було багато людей. Уздовж головної дороги припарковано багато машин.


Картер подвоїв свої зусилля, відправивши каное вгору і подолавши останні кілька великих хвиль, перш ніж прорвався через хвилелом і потрапив на захист внутрішньої гавані.


Блискавка блиснула на півдні та заході, а за кілька хвилин пішов проливний дощ, що лив настільки сильно, що сплющив хвилі за хвилерізом і закрив для Картера огляд всього, що знаходилося на відстані кількох ярдів.


Він продовжував штовхати, гребок за ударом, весло глибоко і чисто впивалося у воду, просуваючи легке каное по воді з такою швидкістю, що створювалася значна хвиля. Картер відчував, що він витратив ту невелику кількість резервних сил, які в нього залишалися, але було абсолютно необхідно, щоб командир "Морської зірки" зрозумів, з чим він зіткнувся, перш ніж він поверне назад у море, щоб зустрітися з китайськими підводними човнами.


Невідомо, що вже зафіксувало бортове обладнання спостереження, або що губернатор Рондін говорив командуванню.


Дощ на мить вщух. Картеру вистачило часу, щоб побачити, що багато людей покинули причал, але інші відкрили парасольки та залишились.


"Морська зірка" все ще була там. На палубі були члени екіпажу. Картер міг розрізнити їх із того місця, де був.


Він зупинився на час, достатній для того, щоб підняти весло і похитати їм над головою, але потім дощ посилився, і він повернувся до веслування.


Дощ знову затих, коли Картер був ще за кілька сотень ярдів від доку, і хтось на борту підводного човна помітив його.


Приблизно за хвилину на палубу підняли надувний човен, кинули у воду і прикріпили до нього підвісний мотор. На борт піднялися чотири члени екіпажу і попрямували до нього. Картер перестав гребти.


Коли вони були всього за кілька ярдів від них, член екіпажу, який керував двигуном, голосно вилаявся і заглушив двигун.


«Доброго ранку», - сказав Картер.


"Чорт забирай", - знову сказав член екіпажу. "Містер Картер?"


«Вірно, – сказав Картер. Надувний човен підійшов ближче. Один із членів екіпажу кинув Картерові мотузку, яку він натягнув на носі каное.


«Вони сказали, що ви могли зазнати аварії на гелікоптері на одному з інших островів, сер», - сказав старшина.


"Мене не було на борту", - крикнув Картер. «Достав мене на борт. Мені треба поговорити з твоїм капітаном».


"Так-так, сер", - сказав член екіпажу, завів мотор надувного човна, повернувся назад до субмарини і попрямував до неї, каное тяглася позаду.


На палубі підводного човна знаходилося півдюжини членів екіпажу, на причалі - кілька офіцерів і близько трьох-чотирьох десятків цивільних.


Картер відразу впізнав губернатора Рондіна посеред групи, кілька здоровенних чоловіків тримали над ним великі парасольки.


Габріель у групі не було видно, але коли вони підійшли до субмарини, то Картер був на очах у всіх на причалі, губернатор кивнув. Один із його людей поспішив назад на дорогу, де він сів в одну з машин і поїхав. Коли машина завернула за кут у бік площі. Картер був упевнений, що побачив Габріель на задньому сидінні.


Картер видерся на борт субмарини в той момент, коли високий, добре складений чоловік років сорока-п'ятдесяти вийшов з дока і обігнув вітрила.


Він запитав. - "Містер Картер?"


Картер кивнув, і вони потиснули руки.


«Я капітан Дон Петті. Нам сказали, що ви могли розбитись на борту вертольота на острові Нату-Фауї».


«Начальника служби безпеки приймальної станції Річарда Фенстера було вбито. Мене не було на борту».


Капітан Петті глянув на тендітне каное, потім знову на Картера. «Ви зіткнулися із цим? Минулої ночі?"


«Вірно, – сказав Картер. «Але в нас залишилося не так багато часу. Мені знадобиться ваша повна співпраця у наступні двадцять чотири години, капітане».


“Я зрозумів, Картер. Моїм наказом було допомогти тобі у будь-який можливий спосіб. Вони виходили з самого Об'єднаного комітету начальників штабів».


«Добре, – сказав Картер. "Передусім, я хочу, щоб ви запросили губернатора острова на борт і спустилися в кают-компанію".


"Зможемо зробити."


«Я збираюся сказати там щось, що не зовсім правда. Я хочу, щоб ви погодилися зі мною. Скажіть те саме своїм офіцерам».


"Ви збираєтеся сказати мені, що насправді відбувається?" - спитав капітан, піднявши праву брову.


«Щойно ми позбудемося губернатора, ви отримаєте повний інструктаж. І повірте мені, це страшенно важливо, а час має вирішальне значення».


"Вірно", - сказав капітан. Він повернувся до одного із членів своєї команди. «Відведіть містера Картера до кают-компанії. Переконайтеся, що ми маємо каву. Принесіть йому щось тепле та сухе, щоб одягнути. І нехай містер Паттерсон та його люди зберуться на палубі».


"Так-так, сер", - сказав член екіпажу, і Картер пішов за ним на нижню палубу, а капітан Петті повернувся до пристані, щоб запросити на борт губернатора Рондіна.


Спустившись на два поверхи, матрос провів Картера на корму, а потім у велику, зі смаком обставлену кают-компанію. Човном туди-сюди носилося безліч членів екіпажу. Картер подумав, що вони поспішають ще більше, як тільки їхні офіцери будуть проінструктовані.


"Містер Паттерсон, містер Паттерсон, у кают-компанію на двомісному поверсі, з червоною секцією", - сказав член екіпажу в переговорний пристрій корабля.


Червона секція на борту субмарини належала до секції збору розвідданих. Картер припустив, що Паттерсон, мабуть, був начальником відділу.


Член екіпажу, на бирці якого було написано Макферсон, налив Картеру чашку кави. "Швидше повертайтеся, сер, зі зміною одягу".


"Просто принеси мені рушник, Макферсон", - сказав Картер. "Будьте готові до зміни одягу".


"Так, сер", - сказав чоловік і вийшов із кают-компанії.


Він повернувся за мить або дві з великим рушником. "Комбінезон гаразд, сер?"


"Все буде добре, як тільки ми закінчимо тут".


"Так, сер", - сказав матрос і пішов.


У дверях з'явився капітан Петті і жестом запросив когось увійти першим. Губернатор Рондін ступив у поле зору, його очі зустрілися з очима Картера, а потім він увійшов усередину, його велике тіло, здавалося, заповнило всю кімнату.


Капітан Петті та півдюжини інших офіцерів теж зайшли.


Коли вони сіли, увійшов стюард і налив їм кави.


"Ми думали, що ви померли, містере Картер", - сухо сказав губернатор англійською.


«Мені пощастило, – сказав Картер. «Але, боюсь, у мене для вас погані новини».


Губернатор чекав.


«Ваша дружина поїхала з нами до Нату Фауї. Я втратив її у джунглях. Вона, певно, все ще там».


Губернатор тяжко похитав головою. «Як і ви, вона витримала шторм на борту одного з місцевих каное. Сьогодні вранці її врятували менш як за півгодини до появи цього військового корабля». Губернатор звернувся до капітана Петті. «І я повторю свою вимогу, капітане, щоб це судно було негайно виведено з французьких територіальних вод».


Капітан Петті люб'язно посміхнувся. «Мені дуже шкода, сер, але це буде неможливо протягом кількох годин. Ми маємо наказ приїхати сюди з інспекцією з нашої установки. Угода між нашими урядами дозволяє такі інспекційні поїздки».


«Літаком».


"Вигляд транспорту, я вважаю, не вказаний, сер".


Губернатор мав намір протестувати далі, але Картер перервав його.


«Ви не розумієте, губернаторе, але на Нату-Фауї серйозні проблеми».


Губернатор повернувся до Картера.


«Наш вертоліт не просто розбився. Він був збитий».


На мить вираз обличчя губернатора не змінився, але нарешті він засміявся. «Тубільці? З луком та стрілами? Неймовірно вдалий постріл».


«Ні, сер, не тубільцями. Якоюсь ракетою чи, можливо, базукою».


«У тубільців немає такої зброї, містере Картер».


"Ні, вони цього не робили", - сказав Картер. Він повернувся до капітана та офіцерів підводного човна і швидко пояснив, що трапилося з вертольотом, потім про світлове шоу і, нарешті, про антену. Але він не сказав їм, що йшов за Габріель до входу в загін, і не сказав їм, що він плив у печеру.


«Це неймовірно, – сказав капітан Петті.


Губернатор Рондін дивився на Картера. «Що ти кажеш, Картер? Що хтось підбурює тубільців до бунту проти твого народу?


"Так."


"Що?"


«На супутниковій тарілці були китайські ієрогліфи. Я їх чітко бачив.


Капітан Петті подався вперед. "Китайці? Комуністичні китайці?"


«Я не знаю, хто ще, капітане, – сказав Картер. «Малоймовірно, що вони матиму базу на острові. Ми вже знали про це. Це була тарілкова антена. Я впевнений, що сигнали надсилаються на острів через супутник».


"Що ви пропонуєте нам з цим робити, Картер?" – спитав капітан.


«Я хочу поїхати туди сьогодні вранці, влаштувати перевірку на суші та демонтувати антену та приймальне обладнання в амфітеатрі».


Капітан Петті кивнув головою. Він повернувся до губернатора Рондіна, який виглядав трохи самовдоволеним. Це французька територія, губернатор. У нас є ваш дозвіл на виконання такої місії, чи ми маємо піти дипломатичними каналами?»


«У вас є мій дозвіл. Капітан. Насправді я приєднаюся до вас там. Я приїду вертольотом як спостерігач. Якщо Нату Фауї має китайське обладнання, як пропонує містер Картер, я хочу знати про це, і Я хочу його знищити. Офіційну скаргу буде подано до ООН, запевняю вас».


"Чудово", - сказав капітан Петті, встаючи. "Тоді ми зможемо вирушити в дорогу протягом ... двох годин, скажімо так?"


Губернатор підвівся на ноги. Він сказав. - «Ми стежитимемо за вами, капітане». "Коли ви вийдете, ми вирушимо на острів".


"Дуже добре, губернаторе", - сказав капітан і наказав одному зі своїх людей показати губернатору шлях з човна.


Макферсон повернувся. "У мене є ваш сухий одяг, сер", - сказав він Картеру і простяг пару джинсів.


Коли він пішов, Картер підвівся і жестом наказав зачинити двері, розстібаючи промоклу сорочку.


"У нас тут надзвичайно серйозна ситуація, джентльмени", - сказав Картер, стягуючи сорочку. Він відстебнув свій стилет і свій люгер і поклав зброю на стіл.


"Яка там реальна ситуація, Картер?" – спитав капітан.


«Те, що я сказав Рондіну, було, по суті, правильним, але на цьому острові є не лише китайське обладнання, а й комуністична база. База для підводних човнів.


«Господи, - вилаявся один із офіцерів.


"Нам потрібно буде отримати якийсь дозвіл навіть для того, щоб бути тут", - сказав капітан. "Ми не можемо зв'язуватися з можливим протистоянням".


«Пішли звідси радіосигнал, і вони дізнаються, що я виявив їхню базу. Але у будь-якому разі буде конфронтація. Один із їхніх підводних човнів залишив базу вчора пізно ввечері».


"Це тут? Поряд?"


"Ймовірно", - сказав Картер.


"Чорт", - сказав Петті, пробігаючи пальцями по сивому волоссю. Він глянув на Картера. «Вам краще почати з самого початку, містере Картер, і дайте мені все до дрібниць, а потім скажіть, що ви хочете, щоб ми зробили. Я маю вирішити, чи зможе це судно впоратися з цим завданням».


Один із офіцерів підвівся, підійшов до буфету і приніс пляшку бурбона. Він налив трохи цього у свою каву, потім простягнув пляшку.


Картер розповів усе, що з ним трапилося з ним у той момент, коли він прибув на Хіва Фауї, поки його не підібрали члени екіпажу з надувним човном.


Коли він закінчив, усі офіцери довго мовчали. Капітан Петті нарешті заговорив.


«Я хотів би запитати, чи ви абсолютно впевнені у своїх фактах. Але це ваше діло, щоб бути впевненим. І, крім того, ви не можете переплутати пару червоних китайських підводних човнів у острівній печері».


"Ні", - сказав Картер, витираючись і одягаючись. «Мені потрібно трохи олії та ганчірка».


Один із офіцерів вийшов за речами. Картер сів і почав розбирати Вільгельміну. «Люгер» тривалий час перебував у солоній воді.


"Очевидно, у вас є план", - сказав капітан Петті.


Картер кивнув головою.


"Я майже ненавиджу запитувати, що це таке", - сказав капітан. «Але перш ніж ми почнемо, я хочу, щоб ви зрозуміли, що мої накази не включають компрометацію цього човна. Якщо і коли дійде до протистояння між нами та китайськими підводними човнами, у мене будуть додаткові повноваження. Якщо я не зможу отримати це, нам доведеться забиратися звідси. Це не наші води”.


«На той час, коли це станеться, ми зробимо те, що було потрібно».


* * *


Картер закінчив чистити свою зброю, а капітан Петті був зайнятий підготовкою свого човна та команди до операції на Нату-Фауї, коли на причалі з'явилися Джастін Оуен та Боб Тіггс.


Перший офіцер, лейтенант Ешкрофт, саме збирався поговорити з ними, коли Картер вийшов із кают-компанії. Він підвівся з чоловіком.


Вони обоє були вражені, побачивши Картера, і поспішили до нього.


«Господи, вони сказали, що ти, мабуть, мертвий», - сказав Тіггс, ляснувши Картера по спині.


"Фенстер був убитий".


"Це те, що сказав нам губернатор", - сказав Оуен. «Але ми думали, що ти також упав. Вони збиралися послати когось сьогодні вранці, як погода стихне».


"Ублюдки саботували наш інший вертоліт", - з гіркотою сказав Тіггс. «Інакше я вже був би там і повернувся».


Оуен повернувся до першого офіцера. "Я хочу поговорити з капітаном".


"Капітан Петті шкодує, сер, але ми готуємося до відплиття, а він дуже зайнятий".


«Не турбуйтеся про це, – сказав Картер. "Ми збираємося вирішити цю проблему".


«Я хотів би піти з нами», - сказав Тіггс.


"Мені дуже шкода, сер, але це буде неможливо", - сказав лейтенант Ешкрофт, перш ніж Картер зміг заговорити.


«Чорт забирай, Нік, я хочу піти з тобою!» - наполягав Тіггс.


«Це не твоя робота. Боб», – м'яко сказав Картер. "Але ви можете зробити для мене ще дещо".


"Прокляття…"


Картер повів Тіггса далеко за межі чутності двох інших чоловіків. «А тепер послухай мене. Боб. Ми йдемо туди сьогодні вранці, щоби розібратися з цим. Це не те, що ти можеш зробити і це не те, з чим ти міг би допомогти. Але губернатор замішаний у цьому по вуха. Я думаю, що дуже добрі шанси, що він працює на китайських комуністів».


"Китайських ком...?"


«Вірно. Його дружина також може працювати на них».


Тіггс не хотів у це вірити.


«Вона була зі мною там. Але я гадаю, що вона повернулася сюди. Губернатор та деякі з його людей збираються прилетіти на острів сьогодні вранці. Поки вони пішли, я хочу, щоб ви пошарили. Подивіться, чи його дружина. досі тут. "


«Я нічого з цього не розумію, – сказав Тіггс. "Але я зроблю, як ти кажеш, Нік".


«Але будь обережний, Бобе, - сказав Картер. «Ці люди не дуріють».


Дванадцятий розділ


Було близько одинадцятої години ранку, коли «Морська зірка» зісковзнула з пристані і рушила до хвилерізу, що захищає гавань Хіва Фауї. Вітер значно вщух, хоча небо все ще було сильно затягнуте хмарами, а іноді впродовж декількох хвилин йшов дуже сильний дощ, зменшуючи видимість майже до нуля.


Нік Картер докладно зупинився, що він хотів зробити. Капітан Петті в принципі погодився, але з однією пересторогою.


«Ми спостерігатимемо за іншим підводним човном», - сказав він.


"Я розумію", - сказав Картер, відриваючи погляд від нарису допоміжного плану, який він намалював.


Їх зібрали в ситуаційній кімнаті трохи нижче за місток у бойовій рубці. Вогні там горіли червоним світлом. Всі були схожі на хеллоуїнських вовкулаків.


«Якщо вони з'являться, або якщо підводний човен, який ви кажете, розвантажувався в загоні, вийде, ми вийдемо з ладу. Нам доведеться чекати, поки ми не отримаємо остаточну інформацію тим чи іншим способом».


«Я теж це розумію, капітане, - сказав Картер. «Просто достав мене туди. Я зроблю все інше».


План Картера був простий. Вони підходили до острова підводного загону. Картер, одягнений у акваланг, вислизне з «Морської зірки» із підводного люка. З собою він забере достатньо вибухівки, щоб знищити підводний човен усередині загону і, сподіваюся, саму печеру. Тим часом «Морська зірка» попрямує до далекої сторони острова, де берегова група вирушить углиб суші, щоб знайти та знищити супутникову антену та проекційне обладнання в амфітеатрі. Картер визначив обидві ділянки на карті.


Шляхетний лейтенант, що стояв на задньому плані, виступив уперед. Його голос відповідав його зовнішності.


"Перепрошую капітана, але мої люди готові.


я б хотів продовжити це з містером Картером”.


Картер глянув на нього. Його звали Джейкс. "Я нікого з собою не беру, лейтенанте".


«Перепрошую, сер. Але це не ваше рішення на борту цього човна. Крім того, ви не можете нести достатньо вибухівки, щоб бути повністю впевненим, що ви зруйнуєте їхню операцію».


Капітан Петті глянув на нього. "Ти розумієш, що нам, можливо, доведеться покинути тебе, Пол?"


"Так-так, сер".


"Як щодо ваших людей? Є добровольці?"


Джейкс посміхнувся. «Чорт, сер, нам довелося жеребкування, щоб побачити, хто піде зі мною… буде лише один інший. Це був єдиний спосіб, яким я міг стримувати бійку. Усі вони хотіли цього».


"Картер?" - сказав капітан, дивлячись на Картера. Він давав йому вибір.


Картер повернувся до лейтенанта. "Ви вмієте плавати?"


«Трохи, сер», - сказав Джейкс, його усмішка стала ширшою.


«Я не можу, тож я краще піду з тобою».


"Так сер!"


Вони не намагалися зануритися у воду під час короткої поїздки до Нату-Фауї і не розігналися на повній швидкості майже шістдесят вузлів. Офіційно вони були здатні розвивати лише сорок п'ять вузлів та зберегли цю швидкість.


Картер описав місцевість на захід від печери, де він підняв каное з виносними опорами. Якщо все піде добре, "Морська зірка" зустрінеться там рівно через дев'яносто хвилин після того, як Картер, Джейкс та його єдиний член екіпажу увійдуть у воду. Всі вони працюватимуть у дуже стислий термін. Таким чином могло бути менше помилок.


"Це неймовірно, Картер", - сказав капітан Петті. "Але це не дивно, враховуючи все інше, що відбувалося останнім часом".


"І це тільки половина справи", - недобре сказав Картер.


"Я знаю. Хай щастить".


"Дякую."


Картер разом із Джейксом спустився вниз до операційної UDT, де його познайомили з жилавим хлопцем із Міннесоти, який знав усе, що потрібно знати про знесення. Його звали Арте Хайккінен, фін у третьому поколінні.


Вони одягли гідрокостюми та акваланг, і Джейкс пояснив принцип дії вибухових пристроїв, які вони нестимуть, а також роботу приміщення, з якого вони залишатимуть підводний човен.


«За нашим сигналом капітан накаже човну сповільнити хід, але все одно буде сильна течія. Продовжуйте. Навіть не намагайтеся боротися із ним. Ви можете зламати спину.


«Вони дуже уважно стежитимуть за нами», - зголосився Хайкінен.


«Вірно. Коли ми проїдемо повз прохід до їхнього допоміжного загону, вони спостерігатимуть за нами дуже уважно. Ми йдемо за милю до цього».


"Є питання, чи ми всі знаємо?" - спитав Джейкс.


«Ми збираємося стояти тут і говорити про це, чи ми йдемо?» - спитав Картер.


Вони перевірили спорядження один одного, прив'язане до вибухівки, і спалахнуло жовте світло над вологою кімнатою. Джейкс зняв слухавку. "Ми готові", - сказав він і повісив слухавку.


Вони ввійшли в мокрий відсік, який був не більше за телефонну будку, замкнули люк і затопили його. Нижній люк автоматично відкрився, але Джейкс утримував їх, поки жовте світло над дверима не стало зеленим, а потім штовхнув Хайкінена вниз.


Перш ніж він встиг обернутися, Картер потужно проштовхнувся через люк. Він робив це раніше, ніж одного разу, тому був готовий до жахливого удару дуже швидкого потоку, який миттєво забрав його вниз і геть від підводного човна.


Через кілька секунд Джейкс опинився нагорі, а Хайкінен був поруч. Вони переконалися, що з ними все гаразд, потім попрямували на схід, підводний човен був уже далеко з поля зору.


Вода була теплою. Вони були на глибині близько сорока футів, так що були набагато нижчі за вітер і хвилі на поверхні. І хоча він втомився, Картер виявив, що впадає в легкий розслаблений ритм, який здавався легким, але все ж таки з'їдав відстань.


Вони наблизилися до берега і дозволили припливу, що набігає, допомогти їм, нарешті, досягнувши того, що, здавалося, було входом до печери.


Картер жестом наказав Джейксові і Хайкінену залишатися під водою, поки він піднімався на поверхню в печері.


Його голова здалася на поверхні, і він дивився просто в очі людині, що стоїть на подіумі. Картер не рушив з місця, і за секунду чи дві солдати кинув сигарету у воду і повернувся. Він нічого не бачив!


Повільно Картер випустив трохи повітря зі свого жилета контролю плавучості, і він поринув під воду. Вони були у потрібній печері. Навігація Джейкса була ідеальною.


Він був набагато глибшим у каналі, який переходив до центру допоміжного каналу. Якоїсь миті вони були на глибині сімдесят п'яти футів, але все ще не досягли дна.


Вони рушили в дорогу після того, як Картер відчув, що вони далеко під стіною і, мабуть, трохи на захід.


За двадцять футів від поверхні вони побачили вогні вгорі, а трохи далі на захід - кістяк підводного човна.


Картер зупинив Джейкса і Хайкінена і вказав на підводний човен. Обидва кивнули.


Вони швидко піднялися вгору, поки не опинилися просто під кілем величезного атомного підводного човна. Джейкс жестом наказав їм залишатися на місці і проклав собі шлях до кермів.


Приблизно за хвилину Джейкс повернувся. Він мав його пакет вибухівки з ним. Хайкінен просунувся вперед і піднявся з боків корпусу до ряду того, що виглядало як вентиляційні отвори. Ймовірно, вони були поблизу ядерного реактора підводного човна. Після вибуху незалежно від того, чи буде печера зруйнована, вона буде радіоактивною на довгі роки.


Він прикріпив пакет із вибухівкою до борту субмарини, поплив назад до Картера та Джейкса, потім всі вони попрямували назад до носа, де повільно й обережно спливли на поверхню.


Гори запасів, складених на причалі, зникли. Солдат не було видно. Лише різке верхнє світло висвітлювало сцену.


Встановлення, ймовірно, було в стані бойової готовності через присутність американського підводного човна. Усі війська будуть на бойових постах.


Картер підозрював, що з цього місця можна було вибратися тільки на підводному човні чи через прохід до подіуму, а звідти до скель.


Він подумав про молодих китайців, які обслуговують свої електронні прилади спостереження глибоко в надрах пагорба. Коли тут вибухне субмарина, вони не мають шансів.


Але тоді вони не надали тубільцям шансу. Вони також не виявили милосердя до цивільних службовців супутникової приймальної станції на Хіва-Фауї.


"Що сталося, Картер?" - спитав Джейкс.


«Почекай тут», - сказав Картер, обігнувши ніс, вивернувся з аквалангу і заліз на причал.


"Картер... Картер... іди сюди", - наполегливо прошепотів Джейкс.


Картер глянув на нього. “Дайте мені п'ять хвилин. Якщо я на той час не повернуся, забирайтеся звідси до біса».


Він перекинув вибухівку через плече, зі своїм люгером у руці перетнув док і видерся вгору сходами, що вели в операційну.


Нагорі він тримався низько, нижче рівня великих скляних вікон, доки не дістався до дверей.


Він обережно випростався, щоб побачити всю кімнату. Вздовж однієї стіни стояло кілька консолей з електронним обладнанням, а вздовж іншої – диван, стільці та пара столів. Але всередині не було нікого.


Картер підвівся, відчинив двері і прослизнув усередину.


У кімнаті було дуже тихо. Декілька миттєвостей він стояв, затамувавши подих, прислухаючись до звуків працюючого обладнання в іншому місці установки.


Зовні на сходах пролунав галас. Картер розвернувся і зістрибнув під вікна, його люгер відключився.


Його притиснули до стіни за кілька футів від дверей. Якщо хтось пройде, у нього буде чіткий постріл.


Двері прочинилися, і секундою пізніше в кімнату ввійшов Джейкс. Картер мало не вистрілив у нього, перш ніж зрозумів, хто це був. За мить увійшов Хейкінен.


Джейкс почав обертатися, коли побачив Картера, що присів до стіни.


«Господи, – прошепотів він.


Картер підвівся. Обидва чоловіки зняли акваланги. Джейкс був озброєний автоматом 45-го калібру, як і Хайкінен. Вони не планували спливати, тож не взяли з собою нічого, окрім пістолетів.


"Якого біса ти тут робиш, Джейкс?"


«Я можу запитати вас про те саме, сер. Але я гадаю, що знаю».


«Тоді забирайтеся звідси до біса».


"Ми разом, сер", - сказав Хайкінен. «Крім того, я відразу ж звинуватив би. Думаю, я міг би працювати краще».


Картер передав сумку і подивився на годинник. Було трохи більше о 12:30. Вони мали менше двадцяти хвилин, щоб закінчити тут і піти до того, як спрацювали заряди на підводному човні.


«Вздовж західної сторони дока є подіум, що веде назовні. Там є охоронець… Я бачив лише одного, але можуть бути інші. Там є стежка, яка веде вгору по скелі. Звідти ви можете потрапити вглиб суші і назад на захід до пляжу.


Джейкс і Хайкінен кивнули. Картер обернувся і поспішив через кімнату до дверей між двома консолями з обладнанням.


Перш ніж відчинити двері, він засунув свій люгер за пояс свого гідрокостюму і витягнув свій стилет і невелику газову бомбу.


З іншого боку, стояв солдат. Картер прикрив двері, жестом наказав Джейксу і Хайккінену відійти вбік, потім постукав у двері.


За мить вона відкрилася, і солдат злякано глянув на Картера. Картер схопив чоловіка і витяг його, затиснувши стилет до його рукояті між ребрами з лівого боку, а потім розрізав ліворуч і праворуч.


Солдат не видав жодного звуку, коли впав, кров хлинула з його боку.


Хайкінен відтягнув його вбік і засунув його тіло за одну з консолей з обладнанням, коли Картер знову відчинив двері. З іншого боку, був широкий балкон, що виходив на величезну печеру, заповнену обладнанням. Десятки техніків сиділи за електронними консолями, розмовляли в мікрофони, налаштовували елементи керування, вимірювали з екранів радарів або відзначали треки на кількох прозорих графічних дошках. Він дуже нагадував центр управління НАСА у Х'юстоні.


Він відсахнувся і зачинив двері.


"Немає шляху всередину?" - спитав Джейкс.


Картер похитав головою. "Це балкон з видом на великий центр управління". Він жестом попросив Хейкінена взяти і подивитися.


"Що ти хочеш робити?" - спитав Джейкс.


"Ми ніколи не спустимося туди непоміченими", - сказав Картер.


Хайкінен зачинив двері. Він виглядав спантеличеним. «Там, унизу, це велика операція. Це має бути одна з їхніх найбільших баз за межами своєї країни».


Картер знову глянув на годинник. Вони підходили на п'ятнадцять хвилин. «Чи зможете налаштувати сумку так, щоб вона вибухнула за п'ятнадцять або двадцять секунд?»


Хайкінен похитав головою. "Не дадуть нам багато часу, щоб розмістити його, а потім піти ..." - почав він, але потім зупинився, розуміючи, завдання.


"Яке завдання?" - спитав Джейкс.


Заряди на субмарині мають спрацювати менш як за п'ятнадцять хвилин, - пояснив Картер. - Ми поставимо цю сумку на п'ятнадцять секунд, відчинимо двері, жбурнемо її посеред кімнати, а потім забираємося до біса. На той час, коли вони всі владнають і спробують витягнути підводний човен звідси, ці заряди вибухнуть».


«Це ваша гра з м'ячем, сер. Але для мене це звучить добре, – сказав Джейкс.


Хайкінен присів на підлозі поруч із розкритою сумкою і щось поправляв усередині.


Це зайняло в нього всього секунду чи дві, і коли він закінчив, він закрив сумку та встав. По одному оголеному дроту стирчали зі стулки з кожного боку.


"Підключіть дроти, і у нас буде двадцять секунд", - сказав Хайкінен.


Картер вклав свій стилет у піхви, засунув газову бомбу за пояс і витягнув свій «люгер».


Він подивився на свій годинник. Залишилося тринадцять із половиною хвилин. Він забрав сумку у Хайкінена.


"Ви отримаєте двері", - сказав він Джейксу.


Джейкс кивнув і підійшов до дверей.


Картер повернувся до Хайкінена. "Готовий?"


Молода людина кивнув.


"Зроби це", - сказав Картер.


Хайкінен швидко підключив дроти. Джейкс почав відчиняти двері, коли хтось увірвався до кімнати із зовнішнього балкона.


Картер розвернувся, піднявши свій «Люгер», коли увійшли два члени екіпажу китайського підводного човна. Він вистрілив двічі, потрапивши до обох. Потім він повернувся.


Він гукнув. - "Давай!"


Джейкс рвучко відчинив двері, і Картер вийшов на балкон, і голови внизу повернулися до нього. Хтось кричав щось. І завила сирена, коли він перекинув через голову важку сумку та відпустив її. Сумка піднялася високо над кімнатою.


Він повернувся і помчав назад до операційної. Джейкс і Хайкінен стояли біля зовнішніх дверей, стріляючи по субмарині.


Картер витяг свою газову бомбу, натиснув на спусковий гачок і шпурнув через плече через відчинені двері на причал.


Газ подіяв негайно.


Хайкінен зробив ще один постріл, і всі троє вискочили за двері, вздовж балкона і вниз сходами.


На півдорозі вниз потужний вибух потряс весь схил пагорба, частково обрушивши балкон над ними, розкидавши уламки скла прямо через воду і знісши каміння та бруд зі стелі.


Члени екіпажу вибиралися з підводного човна, коли Хайкінен і Джейкс врізалися в док і відкрили вогонь.


Хайкінен впав, йому відірвало потилицю, а Джейкса вдарило вліво об купу валунів.


Картер, все ще перебуваючи на сходах, припав до підлоги і зробив чотири постріли поспіль, вразивши щонайменше трьох членів екіпажу. Інші пірнули назад у човен.


Картер зістрибнув з останньої пари сходів, схопив Джейкса за руку і підняв його на ноги.


"Арті!" - крикнув Джейкс.


"Він мертвий", - сказав Картер, мчачи так швидко, як тільки міг, разом з Джейксом вниз по причалу і вгору подіумом.


З підводного човна по них було зроблено ще кілька пострілів, але Картер продовжував тікати.


Подіум закінчувався біля товстих металевих дверей у кам'яній стіні над водою. Як тільки вони підійшли до дверей, вони відчинилися.


Картер підняв свій люгер і вистрілив в упор в обличчя охоронця, який стояв зовні, коли вони підпливли.


Охоронець був відкинутий назад силою 9-мм кулі, що потрапила йому в щоку трохи нижче лівого ока.


Його ноги все ще смикали, коли Картер тягнув Джейкса по подіуму.


На півдорозі по подіуму вітер і струмінь води рушили в печеру, постріл зрикошетив від проходу. За мить, коли Картер повернувся з власним пістолетом, у тіло Джейкса потрапили два постріли.


Картер швидко зробив три постріли, а потім бойок потрапив у порожній патронник.


Він промчав залишок шляху подіумом і завернув за кут під навісом, де поклав Джейкса. Він витяг ще одну обойму і перезарядив "Люгер", потім нахилився, щоб перевірити Джейкса.


Чоловік був мертвий. Він отримав два постріли у спину. Один, очевидно, проник у легеню, інший - у серце.


Картер подивився на годинник. Він мав дев'ять хвилин до спрацювання двох інших зарядів, прикріплених до субмарини.


Хтось був на шляху вищим!


Картер обігнув навіс якраз вчасно, щоб побачити півдюжини китайців, що поспішають стежкою.


Він вийшов на відкрите місце і зробив чотири послідовні постріли стежкою.


Принаймні троє солдатів загинули.


Картер відсахнувся. Вони притиснули б його сюди, поки не стало надто пізно.


«Вибач, Пол», - сказав Картер, подивившись на тіло Джейкса. Він штовхнув мертвого моряка за край, потім засунув свій «люгер» за пояс і стрибнув у канал.


Хвилі були дуже сильними, але він був якраз на краю припливу в печері, так що він зміг пропливти повз скелі і обігнути його на заході.


Позаду нього, нагорі, солдати, що залишилися, проробили залишок шляху, минувши виступ, і попрямували назад в печеру.


Прибій був дуже сильний. Картер міг зробити пару гребків, але потім хвилі потягли, перекидаючи його до берега.


Він саме виходив на берег через скелі, коли сильний вибух відірвав передню частину скелі від пагорба.


Через частку секунди другий, набагато потужніший вибух висвітлив небо, підірвавши ще більшу частину скелі.


Картер, хитаючись, випав на берег, каміння, дим і полум'я все ще виривалися з величезного отвору на схилі пагорба на сході.


Це відчувалося на всьому острові, і, ймовірно, його бачили і чули на Хіва Фауї. Усі знатимуть, що тут сталося.


Картер зірвав верх гідрокостюму, коли він поспішив геть від прибою, що б'є пляжем, потім попрямував на захід приблизно на останню милю, туди, де "Морська зірка" мала їх підібрати.


Дощу більше не було, але віяв сильний вітер, а небо все ще було затягнуте хмарами. Він легко знайшов місце зустрічі. Це було неподалік того місця, де він минулої ночі знайшов каное з виносними опорами.


Картер стояв на березі, дивлячись на море, коли він побачив спалах світла далеко від берега на заході.


Найімовірніше, це була "Морська зірка". Але вона була надто далеко на заході.


Через кілька секунд він побачив ще один спалах, цього разу ще далі на захід і напевно далі в морі.


Капітан Петті попередив їх, що якщо китайський підводний човен повернеться, йому доведеться стояти осторонь.


Картер дивився ще п'ять хвилин, але нічого не було. Вкотре він застряг на Нату-Фауї.


Тринадцятий розділ.


Нік Картер відвернувся від океану і подивився на пляж в обох напрямках. Каное з виносними опорами, прив'язаними неподалік пляжу, зникли. Він подумав, що ймовірно, що тубільці здійснили черговий наліт на супутникову приймальну станцію. Або так, або вони сховали свої човни після того, як один з них пропав минулої ночі.


Був дуже ранній день, але Картер відчув усунення. Останні 48 годин він мало відпочивав. Але він не міг піти зараз.


Базу тут на Нату-Фауї було зруйновано. «Морська зірка», ймовірно, пограє в кішки-мишки з підводним човном протягом дня або близько того, а потім китайському човні накажуть повернутися додому.


Залишився лише губернатор Альберт Рондін та його організація на цих островах.


Ця людина, мабуть, працювала на китайців. Принаймні Картер вважав, що це так. Але якою була його мотивація? Проста жадібність? ».


Як би там не було, у цієї людини була влада життя та смерті над цими людьми. Він також був очевидним господарем китайських селян, які жили на Хіва Фауї.


Нарешті була Габріель. Картер не міг викинути її з голови. Те, що в них було разом, хоч би яким коротким воно було, було чудовим. Він хотів почути з її власних вуст, що все, що вона сказала йому, було брехнею.


Він рушив вгору пляжем на захід, його крок був довгим і стійким. Він думав, що є ймовірність, хоч і незначна, що «Морська зірка» відлетіла ще до того, як берегова група піднялася на борт. Це означало б, що патруль, ймовірно, буде в безпосередній близькості від пляжу нижче за вулкан. Район знаходився за кілька миль на захід. Він хотів подивитися, чи вони там. Якщо ні, він знайде інше каное і знову повернеться до Хіва Фауї.


Якийсь час, поки він йшов, він думав про всі дивні речі, що сталися досі під час цього завдання. Найбільше його помилок. Фенстер, який, як він був упевнений, якимось чином причетний до всього цього, очевидно, був невинний. У Габрієлі він помилився з самого початку. Він ставив питання, чи правильно він досі оцінює її ситуацію.


Пляж вигинався на південь, джунглі спускалися до води. Йому довелося пробиратися крізь пологі хвилі, вода тут була захищена виступом землі, щоб перейти на інший бік.


Через лагуну на берег викинуло невеликий човен. Поруч на піску лежало кілька постатей.


Картер залишався на місці протягом кількох довгих секунд, оглядаючи лінію пляжу та джунглів до найдальшої точки.


Жодного руху. За лагуною нічого не мешкало.


Він хлюпався в глибокій воді навколо останньої рослинності, а потім побіг пляжем зі своїм «Люгером» у руці.


Підійшовши ближче, він побачив, що між береговим патрулем і тубільцями виразно сталася бійка. Човен на березі був одним із надувних човнів на шістнадцять чоловік. Вона була кілька разів проколота стрілами та частково спущена.


Він підійшов до першого з тіл. Він перевернув його. Це був один із молодих членів екіпажу. Він не помер від рани. У нього стріляли з гвинтівки щонайменше чотири рази. Двічі в груди, один раз у горлі і один раз трохи нижче за нос, пошкодивши більшу частину верхньої губи.


Їх було четверо. Усі померли від вогнепальних поранень. Картер випростався і глянув углиб острова.


Берегова група прийшла сюди, зазнала нападу тубільців, але зуміла піти з пляжу.


Четверо з них вижили, щоб повернутися до човна. Тут їх було підстрелено китайським патрулем. Це означало, що на острові ще були комуністичні солдати.


Кожен із членів екіпажу мав автоматичну гвинтівку М-16 з прикладом з нержавіючої сталі та пластиковими рукоятками.


Картер узяв одну з рушниць, потім зібрав боєприпаси з усіх чотирьох тіл, отримавши загалом п'ять обійм по сорок набоїв у кожній.


Він витяг стріли з надувного човна і виявив на одному з відсіків насос і ремкомплект. Паливний бак і великий підвісний двигун, схоже, не були пошкоджені.


Протягом півгодини він заклав півдюжини проколів і надув три пошкоджені відсіки.


Човен знову був мореплавним. Це поверне його назад до Хіва Фауї набагато швидше, ніж каное.


У деяких інших відсіках були запаси консервованої води, трохи пайків та інше обладнання. Була навіть пара алюмінієвих лопат з висувними ручками на випадок, якщо мотор не запрацює. Він зможе повернутися до Хіва Фауї незважаючи ні на що.


Він повільно розгорнув важкий пліт так, щоб він дивився назовні у бік моря. Потім він зупинився, випростався і знову глянув на вулкан, що здіймався у небо.


Береговий загін висадився тут, і люди рушили в глиб суші. Їх наказ: знищити супутникову тарілку та проекційне обладнання у рідному місці зустрічі, яку описав Картер.


Чотири з них були мертві тут, на пляжі. А як щодо інших? Де вони? Усі вони були мертві?


Капітан Петті сказав, що відправить офіцера, старшину та дванадцять членів екіпажу. Це все, що він міг дати. Тут було чотири члени екіпажу. Залишилися офіцер, старшина та вісім членів екіпажу.


"Ні за що, - подумав Картер, - я не можу піти, не з'ясувавши, що з ними сталося".


Він засунув запасні патрони за пояс і попрямував вгору пляжем стежкою, імовірно прокладеною патрулем "Морської зірки".


За сотню ярдів від берега унтер-офіцер лежав на боці зі стрілою в шиї, поряд з ним була величезна кількість крові. На його бирці було написано "Джонс".


За півмилі ще двоє членів екіпажу лежали мертвими, їхні тіла пронизали стріли. Тут усе виглядало так, ніби на патруль напали і він зупинився, мабуть, відганяючи нападників. Попереду і по обидва боки від стежки було щонайменше двох десятків тіл тубільців.


"Це жахлива бійня", - подумав Картер. Насправді тубільці були винні. До цього їх підбурювали китайці.


Картер рушив далі вглиб суші, піднімаючись вище схил передгір'я біля підніжжя вулкана. Вдалині від моря вітер віяв лише у верхівках дерев. Тут, на дні моїх джунглів, було майже тихо і ставало спекотно.


Він зупинився і зняв штани гідрокостюму, відкинувши їх убік. Його стилет був оголений на передпліччі, а його люгер був заправлений за пояс шортів. У лівій руці він ніс запасні обойми, а правій - М-16. Він сердився. Чим далі вглиб країни він йшов, тим більше бачив тіл і тим зліше ставав.


Він натрапив на ще трьох членів екіпажу «Морської зірки», убитих стрілами. Пізніше були понівечені лише їхні тіла. Усі випатрали, а геніталії відрізані.


Картер здригнувся, незважаючи на спеку, що збільшується, і вологість. Офіцер та троє членів екіпажу – все, що залишилося від берегової групи. Все це, як і раніше, вважалося зниклим безвісти. Але Картер побоювався, що якщо він продовжить рух углиб країни, то він може бути змушений убити деяких тубільців, чого він не хотів.


Він повернувся, щоб повернутися до надувного човна. І раптом зупинився. Він затримав подих і прислухався. У певному віддаленні йому здалося, що він щось чує, але це був просто шум хвиль, що б'ються об пляжі та скелі. Більше нічого не було. У джунглях було тихо. Наче чогось чекав.


Китайських військ, мабуть, зараз не було б на цьому боці острова. Коли вони почули вибух, всі вони, мабуть, поспішили назад на свою базу, щоб дізнатися, що сталося.


Проте чотири людини зникли безвісти. Картер вирішив, що йому треба з'ясувати, що сталося.


Картер перевірив, чи готовий М-16 до стрілянини, потім він обійшов жахливі останки трьох членів екіпажу і попрямував вгору стежкою через джунглі.


З цієї точки земля різко піднімалася вгору, і патруль Морської зірки пішов у пагорби до супутникової антени. Він і Габріель підійшли до амфітеатру та тарілочної антени з протилежного боку, але тут земля була по суті такою ж долиною джунглів на сході та пагорби, що піднімаються до вулкана на заході.


Картер підвівся, час від часу зупиняючись, щоб оглянути долину внизу, але не було руху, і все було тихо.


На гребені пагорба він попрямував на південь, майже не помітивши того місця, де була супутникова антена. Він згадав про це через уражене блискавкою дерево. Дерево все ще було на місці, але тарілкова антена зникла. Тут не було жодних слідів бійки. Цілком можливо, що китайці, знаючи про наближення патруля, можливо, попереджені губернатором Рондіною, підійшли сюди і зняли антену. Ймовірно, вони це робили раніше, коли на берег виходили інші патрулі ВМС США.


Картер опустився рачки біля дерева і почав рити землю своїм стилетом. Майже відразу знайшов кінець кабелю з роз'ємом. Кабель спускався прямо з пагорба у бік амфітеатру. Китайці відключили антену та пересунули її. Мабуть, у схованку недалеко звідси.


Картер глянув на пагорб у бік вулкана. Мабуть, десь нагорі. Ніхто б не пішов туди шукати. І навіть якби він це зробив, у природних тріщинах та щілинах вулканічної породи залишилися б мільйони місць, де можна сховати антену.


Він вклав свій стилет у піхви, схопив М-16 там, де він притулив його до дерева, і попрямував униз пагорбом, голі камені були твердими.


Звідси патруль попрямував би прямо вниз схилом до амфітеатру, щоб демонтувати проекційне обладнання. Після цього люди повернулися на пляж, де їх застрелили китайці. Їхнього офіцера та двох членів екіпажу було вбито тут і там.


Біля підніжжя пагорба Картер сповільнив крок і нарешті підійшов до того місця, де він витяг кабель проекції і вирізав ділянку п'ятнадцятифутів.


Залишок шляху він прокрався до краю урвища, що веде до місця зустрічі, і озирнувся.


Це місце було сценою кровопролиття. Амфітеатром було розкидано не менше двадцяти тіл. Більшість із них були тубільцями з оголеними грудьми. Але серед них він побачив, принаймні, одне тіло, одягнене в комбінезон.


Внизу не було руху. Лише вітер у верхівках дерев видав якийсь звук.


Він відповз від краю, потім підвівся і, обігнувши край природної западини, підійшов унизу до стежки, що вела назад у чашу.


Офіцер, який очолював патруль, лежав мертвий на стежці, порубаний на шматки, мабуть, принаймні півдюжиною тубільців з мачете. Його тіло було страшенно понівечене. Його ліва рука була відірвана від тулуба, його хребет був майже вирубаний з тіла, а вся потилиця була відірвана, оголивши мозок.


Один із членів екіпажу лежав під купою чотирьох тубільців прямо в амфітеатрі, а третій член екіпажу лежав серед місця для зустрічей.


Всюди була кров та скалічені тіла.


Картер почав відвертатися, коли його злякав невеликий шум, подібний до пораненої тварини або дитині, що плакала, і він розвернувся, підняв М-16 і скинув запобіжник.


Довгу секунду в амфітеатрі було тихо. Шум долинав попереду, біля вівтаря. На камені та навколо нього лежала купа тіл.


Картер рушив уперед, коли хникання знову пролунало. Це безперечно була людина, і він виходив від вівтаря. Хтось був ще живий.


Він поспішив до вівтаря, обминаючи тіло. Він притулив гвинтівку до каменю і обережно витяг одне з тіл із купи.


Боб Тіггс, його обличчя було залите кров'ю, глянув на нього.


"Боже", - видихнув Картер.


«О… Картер…» - прохрипів Тіггс.


Картер стягнув інші тіла з пораненого пілота. Він був глибоко поранений у плече, мабуть, і стріла стирчала з його лівого стегна. Він втратив багато крові.


«Почекай, - сказав Картер. Він схопився і поспішив назад до тіла члена екіпажу прямо зі стежки. Він ніс невелику сумочку-мюзет із червоним хрестом на ній.


Він схопив аптечку та флягу на стегні члена екіпажу і повернувся до Тіггса. Він допоміг йому випити, що, здавалося, дещо оживило його.


"Радий бачити тебе, Картер", - сказав Тіггс слабким голосом.


"Що, чорт забирай, ти тут робиш, Боб?" - спитав Картер. Він відкрив аптечку і знайшов пов'язки та дезінфікуючий засіб.


«Я пішов до губернатора, як ви мене просили… щоб дізнатися, чи я зможу дізнатися, що трапилося з Габріель… з його дружиною. Вони були страшенно зайняті там. Я спостерігав із пагорбів».


Картер дістав свій стилет. «Стріла має вийти, Бобе».


Тіггс тяжко проковтнув, але кивнув. «Я спостерігав, як вони почали злітати на вертольотах. Я бачив, як виїжджали губернатор та його дружина. Я подумав, що вони приїдуть сюди, щоб подивитись шоу».


"Як ти сюди потрапив?" - спитав Картер. Він витяг шприц із морфієм і трохи вати. Він протер область стегна Тіггса дезінфікуючим засобом.


«Я проник у їхню територію і зумів вкрасти один з вертольотів. Коли я дістався сюди, я побачив усі битви, тож приземлився на березі і підійшов».


"Жодних ознак губернатора?"


"Ні", - сказав Тіггс.


Картер зробив йому укол морфію.


"Мені пощастило. Я дістався сюди, і в основному все було скінчено», - сказав Тіггс, але потім його голос став невиразним, і за мить він моргнув і посміхнувся. «Боже Всемогутній, вона гарна…» - промимрив він.


Картер полив дезінфікуючим засобом лезо свого стилету, а потім знову і знову навколо рани від стріли.


Тіггс не здригнувся. Він продовжував посміхатися і бурмотіти, поки Картер обережно розрізав стрілу. За кілька секунд він вирізав наконечник стріли з стегна Тіггса, кров повільно ринула.


Він налив ще трохи дезінфікуючого засобу в рану і щільно перев'язав її. Він зробив те саме з раною на плечі Тіггса.


На це пішло менше десяти хвилин. Тіггс сильно спітнів.


«Не так добре, старий…» – невиразно пробурмотів він. Це була втрата крові та дія морфіну.


Картер зібрав усе необхідне для надання першої допомоги в сумку, перекинув її разом із М-16 через плече і обережно підняв Тіггса. Дорогою Картер повернув на південь, обійшовши вулкан, у бік пляжу. Це було за кілька миль звідси, і Тіггс був важким. Енергійний пілот вертольота знепритомнів, але прийшов до тями, коли вони зупинилися біля джерела, і Картер хлюпнув прохолодною водою на обличчя.


Він здригнувся, коли спробував поворухнутися, і його очі тремтіли. «Боже», - вилаявся він уголос, його голос був рваним, але набагато сильнішим.


Він втратив свідомість менше години тому, але його колір вже став набагато кращим.


"Як ви себе почуваєте?" - спитав Картер.


«Відчуваєш? Як проклята вантажівка Mack переїхала мене». Він підвівся здоровою рукою. Картер допоміг йому, потім дав флягу. Тіггс пив прохолодну джерельну воду, дозволяючи великій кількості її стекти по грудях.


Коли він закінчив, він перевів погляд із ноги на Картера. "Ви робите досить гарну роботу для копа".


«Я зробив це тільки тому, що мені потрібна була ще одна послуга».


"Це цифри". - сказав Тіггс. Він глянув на стежку. «А як щодо берегової партії з човна? Хтось із них це зробив?»


Картер похитав головою. «Я знайшов чотирьох із них з іншого боку острова. Вони були мертві. Китайці вбили їх».


Тіггс озирнувся. «Відбувся вибух. Усі вийшли з ладу. Це останнє, що пам'ятаю. Це був ти?"


"Китайська база тут зруйнована".


"Де наш підводний човен?"


«Десь там, у гонитві за одним із китайських підводних човнів».


"Вона базувалася тут, на цьому острові, весь цей час?"


"Так."


Тіггс свиснув. "І ви думаєте, що губернатор Рондін якимось чином замішаний".


«Він залучений до вух. Наш підводний човен подбає про них, але ми повинні дістатися Рондіна».


Тіггс посміхнувся, хоча, очевидно, йому було дуже боляче. «І ви віддали б перевагу, щоб я керував вертольотом».


«Чи готові ви до цього? Ви знаєте свій шлях у цих речах набагато краще, ніж я».


Тіггс знизав здоровим плечем як міг. «Хто, чорт забирай, знає, поки ми не спробуємо».


Картер наповнив флягу, потім підняв аптечку та М-16 і підняв Тіггса, який протестував.


«Я хочу, щоб ти зберіг свої сили для польоту. Я зроблю прогулянку за нас обох».


* * *


Вони пройшли місце, де був збитий вертоліт Фенстера. Наскільки Картер знав, на острові не було ракетних вогневих точок. Його вертоліт, ймовірно, був збитий базукою або іншою ручною зброєю, яку ніс один із китайських патрулів.


Поступово земля почала йти з південно-східного боку вулкана, і джунглі стали набагато густішими і майже неможливо було прорватися, поки вони не натрапили на стежку, якою йшли вони з Габріель.


За півгодини вони почули прибій. За десять хвилин вони вийшли на пляж. Вертоліт, який Тіггс взяв із резиденції губернатора Рондіна, був припаркований на пляжі в кількох сотнях ярдів на захід. Але довкола нього стояли чоловіки.


Картер щойно вийшов із джунглів, як зауважив вертоліт, а потім людей. Він пірнув назад у підлісок і поклав Тіггса.


"Китайці?" - Запитав Тіггс.


«Я так думаю, – сказав Картер. Він дав Тіггсу свій Люгер. «Залишилася пара патронів. Але це краще ніж нічого. Я повернуся".


"Не ризикуй", - сказав Тіггс, але Картер вже повернувся в джунглі.


Він йшов паралельно пляжу, намагаючись абсолютно не шуміти, хоча шум прибою, що наближався до берега, був досить гучним, щоб заглушити практично будь-який звук.


Картер знадобився майже п'ятнадцять хвилин, щоб прокласти собі шлях через густий підлісок до місця навпроти вертольота. Не було схоже, що машину було пошкоджено. П'ять китайських комуністичних солдатів були одягнені у форму японської армії часів Другої світової війни. Один із них сидів спиною до шасі, один стояв біля кромки води на дальній стороні машини, а троє інших стояли разом на боці, найближчій до Картера.


Він переконався, що запобіжник вимкнено і що у камері для стрілянини М-16 є снаряд. Він переключив селектор на одиночний постріл, потім став на праве коліно, його лівий лікоть підтримувався лівим коліном, а пов'язка зброї обернулася навколо плеча і зап'ястя.


«Жодних помилок бути не може», - сказав він собі, спрямовуючи приціл солдата біля кромки води в поле зору. Він опустив стовбур униз і вправо, швидко вишикувавшись у лінію з людиною, що притулилася до шасі. Потім він переключив селектор на повністю автоматичний режим, коли він підняв зброю і повернувся, щоб побачити трьох чоловіків, що стояли.


Перші два постріли мали статися в небезпечній близькості від вертольота. Залежно від того, в яку сторону стрибнуть найближчі троє, вони або опиняться осторонь машини, або будуть прямо на ній.


Іншого виходу не було. Або так, або він втратить губернатора Рондіна та Габріель.


Він знову переключив селектор на одиночний вогонь і знову вишикувався в лінію з людиною біля води.


Він тільки почав давити, коли солдат розвернувся і підняв гвинтівку.


Щось відбувалося на пляжі у тому напрямку, в якому Картер покинув Тіггса.


Один із найближчих до Картера солдатів щось крикнув, і солдат, що притулився до шасі вертольота, почав вставати.


Картер зробив один постріл, який потрапив у хребет солдату, що стояв на березі, і зігнув його вдвічі, перш ніж він упав.


Він прицілився в солдата за шасі, зробив один постріл, який потрапив йому в ногу і повалив його, потім він зробив ще два постріли, один потрапив чоловікові в плече, інший - праворуч його голови.


Все це сталося всього за кілька секунд, і Картер переключив селекторний перемикач повністю автоматичний режим, коли розгорнув зброю.


Троє інших солдатів повернулися в напрямку пострілів, і Картер відкрив вогонь, промчав прямо по них, кулі М-16 утворили криваву пунктирну лінію на їхніх грудях.


Чотирнадцятий розділ


«Я подумав, що вам може знадобитися невелика тактика, що відволікає», - сказав Тіггс, коли Картер допоміг йому пристебнутися до лівого сидіння вертольота.


Картер глянув на нього. Тіггс був гарною людиною. Серед найкращих, з якими Картер зіштовхнувся у своїй кар'єрі. «У них були рушниці. Ти мав пістолет».


«Вони б ніколи б у мене не потрапили. Китайці однаково погані стрілки».


Картер похитав головою. «Тупий ублюдок», - сказав він, сміючись. Він зачинив двері і поспішив праворуч. Він видерся і пристебнувся, коли Тіггс болісно клацнув головним вимикачем, натиснув на дросель і натиснув на стартер.


Двигун здригнувся, заробив, і ротори почали розгойдуватися. Спершу повільно, але набираючи швидкість. Тіггс узяв важіль у ліву руку, поставивши ноги на педалі, і глянув на Картера.


«У вас актуальне страхування життя? Нічого не відбувається», - сказав Тіггс, і вони різко відірвалися від піску, вітер забрав їх небезпечно близько до верхівок дерев уздовж пляжу, перш ніж він їх випрямив із криком болю. .


Картер стиснув зуби, але нічого не сказав. Тіггс був страшенно гарною людиною.


Вони пролетіли над водою, а потім попрямували на північ прямо до Хіва Фауї, Тіггс увімкнув повну потужність.


"Давай сядемо біля приймальної станції", - сказав Картер.


Тіггс глянув на нього. Піт струмував у нього з чола. Він кивнув головою.


«Ми попросимо медиків дати вам дещо, щоб ви продовжували діяти. Мені знадобиться мій одяг та ще трохи боєприпасів».


Вони потрапили в повітряну яму, і Тіггс мало не втратив її, але непогано видужав. Він слабо посміхнувся. «Думаю, мені потрібна пара пінт позитиву. Може, все зміниться».


Картер збирався запитати Тіггса, чи хоче він, щоб він узяв керування на себе, коли пілот напружився і кивнув у бік півночі. Картер глянув на оргскло.


Принаймні сотня каное різних розмірів, кожна з яких була заповнена тубільцями, прямувала на північ крізь великі хвилі.


Тіггс спустився трохи нижче, тому вони пройшли прямо над центром флотилії. Люди в човнах підняли очі. Одні грізно замахали кулаками, інші погрозливо змахнули мачете. Дехто навіть стріляв у них стрілами.


Потім вони минули їх і знову піднялися.


"Вони збираються атакувати базу!" - сказав Тіггс.


"Повернемося назад", - сказав Картер, дивлячись на воду.


"Навіщо?"


«Давай повернемось до них. Низько. Просто над ними. Подивимося, чи зможемо ми відмовити деяких із них».


«Ви бачили розмір хвиль, якими вони гребуть, заради Христа?»


"Я бачив їх", - сказав Картер. Він відчинив двері, і вітер з гуркотом повернув її назад. Кабіна наповнювалась вітром.


Тіггс різко розвернувся і пригальмував, щоб трохи урізати вітер у кабіні. Картер витяг М-16.


«Сідай прямо на них», - сказав Картер. "Якщо ми зможемо зупинити атаку тут і зараз, ми просто зможемо врятувати багато життів ... наших людей, а також їх".


Вони спустилися трохи вище висоти хвилі і зависли, відкриті двері з боку Картера були звернені до каное, що наближається.


Картер ретельно прицілився до провідного каное.


Він випустив коротку чергу, яка підняла воду над носом.


Тіггс знову підвівся, потім знову впав прямо перед каное, і Картер випустив ще кілька коротких черг.


Тепер усі тубільці кричали та кричали. Деякі з них стріляли стрілами, а пара навіть метала списи. Але вони перестали рухатися і просто каталися вгору і вниз хвилями, а деякі веслярі просто тримали луки проти вітру.


"Вони почекають, поки ми підемо, а потім продовжать", - крикнув Тіггс. «Якщо ви не вб'єте їх усіх».


Картер знову глянув на нього. Тіггс мав рацію. Він кивнув головою. «Давайте повернемося до приймальної станції. Принаймні ми можемо їх попередити». Йому вдалося зачинити двері, поки вони були нерухомі, а потім Тіггс розгорнув їх і підняв на крейсерську висоту.


Перш ніж вони відійшли далеко, Картер озирнувся через плече на човни. Тубільці знову вирішили дістатися до Хіва-Фауї.


Навіть без постійних спонукань, які китайська проекційна система давала тубільцям, вони б продовжували атакувати приймальну станцію ще довгий час, якщо тільки хтось не був залучений для роботи з ними. Це потрібно буде зробити незабаром. Можливо, навіть використовуючи самі прийоми візуальної пропаганди, які використовували китайці, щоб спровокувати їх у свої атаки.


Дим піднімався високо в небо рваними цівками з далекого кінця Хіва Фауї. Картер здогадався, що це десь у місті чи його околицях. Можна було тільки здогадуватися, що там відбувалося з китайцями тепер, коли базу було зруйновано, а губернатор, очевидно, втік.


Біля головних воріт і в різних місцях по периметру забору приймальної станції були озброєні техніки, і коли вертоліт приземлився на траві перед будівлею адміністрації, прибіг начальник станції Джастін Оуен.


Перш ніж ротори повністю зупинилися, Картер вискочив і поспішив до Тіггса.


Оуен дійшов до них. Він гукнув. - "Що, чорт забирай, там сталося?"


«Викличте лікаря. Боб був поранений», - сказав Картер, відчиняючи двері.


До гелікоптера підходили інші люди, і Оуен покликав одного з них за лікарем. Потім він допоміг Картер витягнути Тіггса з машини. Вони поклали його на траву. Він знову відчував сильний біль, і рана на нозі просочувалася через пов'язки.


«Чи є ще на цій базі хтось, хто може керувати гелікоптером?» - спитав Картер.


Оуен похитав головою. «Ми викликали наш літак підтримки, але мине день чи близько того, перш ніж він прибуде сюди. Вони божеволіють у місті. Відколи великий вибух на Нату-Фауї».


«Тубільці зараз їдуть сюди, – сказав Картер. «До них кілька годин. Може трохи далі, але вони будуть тут».


"Чорт", - вилаявся Оуен.


Базовий лікар прибіг із будівлі адміністрації. Відразу за ним йшли дві техніки з ношами.


Картер знову повернувся до Тіггса. «Вони відремонтують тебе, Бобе. Я хочу, щоб ти якнайшвидше заправив гелікоптер і доставив його в особняк губернатора».


"Я дістануся туди", - хрипко сказав Тіггс.


"Він нікуди не піде", - сказав лікар, взявши Тіггса за зап'ястя.


«Йому доведеться, лікарю, - сказав Картер, встаючи. «Якщо ви не придумаєте іншого пілота вертольота».


"А якщо це вб'є його?" - гаркнув лікар, дивлячись угору.


Картер похитав головою. «Ні, – сказав він. «Просто зроби все, що у твоїх силах. Це важливо".


"Що відбувається?" - сказав Оуен. "Ви можете мені це сказати?"


"Зараз ніколи", - сказав Картер. "Але мені потрібен джип". Він попрямував до адміністративного будинку, де лежали його сумки.


"Це буде через п'ять хвилин", - крикнув йому вслід Оуен.


Нагорі Картер зняв шорти і заліз під прохолодний душ, дозволяючи воді струмувати його тіло, бризки різкі і чудові.


Картер вирішив, що з Тіггсом і вертольотом чи без нього, він, мабуть, втратив губернатора. Ця людина може бути вже за сотні миль звідси. Цілком можливо, шляхом до Китаю або в будь-яке з тисячі місць, де він буде в безпеці.


Однак цілком можливо, що в особняку залишиться якийсь покажчик, який каже, куди вони пішли. Або може навіть залишитися хтось – співробітники чи один із його головорізів – кого можна переконати розповісти, куди пішов губернатор.


Він вийшов з душу в той момент, коли до його кімнати увійшов технік із холодним пивом та бутербродом.


"Містер Оуен подумав, що ви, можливо, голодні, сер", - сказав чоловік.


"Дякую", - сказав Картер, і технік пішов.


Картер швидко одягнувся, потім швидко розібрав свій Люгер, змастив деталі та знову зібрав. Він зарядив обойму і поклав іншу до кишені. Він витер лезо Х'юго олією і прив'язав до стегна ще одну газову бомбу.


Дорогою до дверей він схопив бутерброд та пиво.


Внизу він зупинився біля офісу Оуена. Начальник станції був зайнятий відданням наказів із оборони станції. Це буде перша атака, до якої будуть готові спеціалісти.


"Я йду в місто шукати губернатора", - сказав Картер.


Оуен відірвався від телефону. Чи можете ви розповісти мені, що трапилося на Нату-Фауї? Ми чули вибух».


Там була комуністична китайська база. Ми її зруйнували».


Оуен приголомшено глянув на Картера. Але потім він повільно кивнув головою. «А губернатор? Він працює на китайців?


"Щось таке."


Оуен знову кивнув головою. «Я надішлю Боба з вертольотом, якщо і коли док його очистить».


"Зробіть це", - сказав Картер, повернувся і поспішив на вулицю, кинувши наполовину повну пивну пляшку у відро для сміття.


Поруч із будинком був припаркований джип із ключами всередині. Картер схопився і попрямував до головних воріт. Перш ніж він повністю зупинився, техніки відчинили йому ворота. Він помахав рукою і прискорився, потім спустився з пагорба і повернув за поворот.


Він їхав так швидко, як міг, пам'ятаючи про те, що китайці замінували цю дорогу з поваленими деревами на сліпих поворотах більше одного разу за останні 48 годин.


Але поїздка до міста пройшла без пригод. День був теплий. Небо на сході почало прояснюватися, вітер стих, хоча великі хвилі все ще гуркотіли на берег.


Готель і сусідній будинок мадам Леоне горіли, дим піднімався високо в полуденне небо. На площі перед будинками, що горять, зібралося не менше сотні китайців. Коли Картер повернув на останній поворот у місто, натовп щось кричав, але він нічого не міг розібрати. Вони помітили його майже відразу і прибігли, щоб спробувати перехопити його, коли він об'їжджав нижню дорогу.


Картер прискорився, витягнув свій «люгер» і зробив пару пострілів над їхніми головами.


Натовп відступив, і він був за рогом, повз площу, і незабаром підіймався на пагорб, уміло долаючи поворотну дорогу. Навколо нікого не було, але на проїжджій частині було багато сміття. Начебто тут влаштували бунт.


На вершині йому довелося згорнути, щоб не потрапити у велику дерев'яну скриньку, але потім він обігнув останній поворот і попрямував гребнем пагорба до резиденції губернатора.


Головні ворота були зачинені, але, наскільки міг бачити Картер, у них не було людей. Не зменшуючи швидкості, він пригнувся, коли він ударився об ворота, зрізавши одну сторону з петель, джип повернувся спочатку ліворуч, потім праворуч, перш ніж він знову взяв його під контроль.


Поруч з будинком стояли великий седан «Мерседес» і дві маленькі вантажівки, але гелікоптерів не було.


Ніщо не виглядало потривоженим, і будинок не виглядав покинутим. Французький прапор майорів на жердині прямо над під'їзною доріжкою перед будинком.


Картер під'їхав і вистрибнув із машини, коли на веранду вийшла молода східна жінка. Картер піднявся до неї сходами по дві сходинки за раз.


«Губернатора Рондіна сьогодні тут немає, сер», - сказала вона.


"Куди він подівся?" - спитав Картер.


"Я не знаю, сер", - відповіла жінка.


"Тоді я просто почекаю в його кабінеті", - сказав Картер, проходячи повз неї і поспішаючи через веранду. Біля французьких дверей він секунду вагався, спостерігаючи за відображенням молодої жінки у склі. Вона витягла з-під сорочки довгий ніж і мовчки кинулася в атаку.


В останню мить. Картер відступив убік, схопив її за зап'ястя і швидко викрутив їй руку. Вона впустила ножа з легким криком і відступила, коли він її відпустив.


Він узяв ніж і жбурнув його через перила. Він вимагав. - "Куди поділися губернатор із дружиною?"


Жінка терла зап'ястя. Вона похитала головою, відступаючи. Раптом вона розвернулася і поспішила через веранду вниз сходами.


Картер витяг Вільгельміну і ввійшов до хати. Ліворуч у під'їзді стояли два молоді китайські хлопчики. Побачивши Картера, вони помчали вгору сходами. Десь пробив годинник, і він почув музику нагорі.


Він пройшов через вітальню та їдальню до задньої частини будинку. Ліворуч була музична кімната, за якою була невелика вітальня, а потім кухня. Справа був хол, який вів на задню веранду. Подвійні двері були зачинені.


Він їх пробував. Вони були замкнені. Він відступив, підняв свій «люгер» і двічі вистрілив у замок, а потім відчинив двері.


Китаєць у формі кольору хакі сидів за рацією. Він схопився і розвернувся з автоматом у руках.


Картер зробив два постріли, перший потрапив чоловікові в груди, другий - у горло, кров бризнула всюди, коли його відкинуло назад на рацію, його зброя з гуркотом упала на підлогу.


Картер відкинув пістолет убік, переконався, що людина мертва, потім подивився на радіо. Хтось дзвонив. Глибоко у статиці. Це було схоже на французьке, але Картер не міг бути певним.


Гелікоптер низько пролетів над будинком і розвернувся на схід.


Картер підійшов до вікна і визирнув назовні. Він міг чути роботу машини на іншому кінці будинку. Схоже, він спускався на посадку.


Він обернувся. У будинку було троє східних чоловіків.


в уніформі кольору хакі прямо біля порога. Кожен з них мав пістолет-кулемет, спрямований на Картера.


«Будь ласка, покладіть свою зброю на стіл», - сказав один з них дуже поганою англійською.


Картер вагався.


"Будь ласка. Ми поки що не хочемо вбивати вас, містере Картер».


Картер підійшов до столу і поклав свій "люгер", чоловіків він відійшов на кілька кроків.


«Це дуже мудро, містере Картер. Хто зараз їде сюди гелікоптером? Це ваш колега з бази шпигунських супутників?


«Він пілот вертольота, не більше, – сказав Картер. "Де губернатор Рондін?"


Чоловік посміхнувся. «Ваш підводний човен зараз дуже далеко звідси, містере Картер. Ви завдали нам великих збитків, і тепер ми дізнаємося все про вас і про те, на кого ви працюєте».


Температура у кімнаті впала на двадцять градусів. Проте Картер посміхнувся.


"Так", - сказав він. «Один з ваших підводних човнів зруйнований, ваша база зруйнована, і дуже скоро ваш другий підводний човен також вийде з ладу. Я не думаю, що ви отримаєте підвищення за це».


У коридорі виникла метушня. Для Картера це прозвучало як лайка французькою. Він глянув на свій «люгер» на столі, але людина, яка говорила, підняла зброю трохи вище.


Ти помреш, якщо спробуєш.


Одного з солдатів відштовхнули убік, і до кімнати увірвався великий, огрядний чоловік. Він глянув на Картера.


"Це він", - сказав він французькою.


"Що ти тут робиш?" - Запитав китаєць по-французьки.


«Я отримав наказ. Він потрібний губернатору, - сказав здоров'я. Він знову повернувся до Картера. Він мав великий автомат «Беретта». «Ви підете зі мною добровільно, або я застрелю вас, мсьє Картер. Ви розумієте?" - спитав він англійською.


Картер кивнув головою. Це він прилетів гелікоптером, а не Тіггс. Картер знизав плечима. "У мене немає особливого вибору".


"Ні", - сказав француз. Він відійшов від дверей і жестом запросив Картера вийти.


Вони пройшли їдальню та вітальню, вийшли на веранду і спустилися до під'їзної доріжки. Відразу за флагштоком стояв великий французький військовий вертоліт. На нього чекали двоє чоловіків.


Троє китайців вийшли з дому, але лишилися на веранді. Картер знову глянув на них. Тут точилася якась боротьба за владу. Але зараз він не міг зрозуміти, як використовувати це у своїх інтересах. Француз, з яким він був, безперечно був профі.


Вони пройшли через під'їзд до гелікоптера, і Картерові було наказано забратися в задній відсік, де він був прив'язаний до однієї з опор сидіння після того, як пристебнувся.


Француз, який вивів його з дому, повернувся на веранду, щоб поговорити із китайськими солдатами. Двоє інших французів сіли у вертоліт, один із них за штурвал, і запустив двигун.


За хвилину другий повернувся, заліз усередину і, не сказавши жодного слова, злетів.


Майже одразу пілот застиг. «У нас є компанія, – сказав він французькою. "Схоже на невеликий вертоліт".


Вони розвернулися і попрямували до міста, коли Тіггс на меншому гелікоптері пролетів повз них зліва.


Викрадач Картера знову повернувся до нього. "Хто в машині?"


«Це ніхто. Просто пілот із бази».


Чоловік обернувся назад. «Пристреліть його, – спокійно сказав він.


"Ні!" - крикнув Картер, сідаючи вперед.


Вони розвернулися, пілот уміло підтяг їх за Тіггсом.


"Ублюдки!" - вигукнув Картер. "Він нічого тобі не зробив!"


Француз повернувся зі своєю береттою і встромив стовбур в обличчя Картеру. «Я відірву вам голову, пане, якщо ви не мовчатимете».


Французький пілот щось робив із чимось схожим на систему відстеження та замикання зброї. Попереду Тіггс, очевидно, зрозумів, що має проблеми, тому що він вживав уникливих дій.


"Тепер", - сказав пілот. Він натиснув кнопку. Ракета вилетіла з-під їхнього вертольота і менш ніж за три секунди наблизилася до машини Тіггса. Настала коротка пауза, потім вибух.


П'ятнадцятий розділ


Нік Картер бачив вибух, який знищив гелікоптер Тіггса. Тіггс не мав шансу, хоча він знав, що мало статися.


Після цього вони пролетіли над водою на південний захід, але трималися на низькому рівні, мабуть, для того, щоб не потрапити під будь-які радари чи системи виявлення, хоча тут не було нічого, крім неосвоєних островів.


Картер відкинувся назад. "Прямо зараз він ні чорта не міг зробити", - подумав він. Губернатор працював на китайці. Очевидно, Рондін трохи хитнувся, інакше солдати в будинку не стали б так легко підкорятися його поплічникам. Але Картер хотів побачити цю людину, і незабаром їй випаде шанс.


Військовий гелікоптер, у якому вони були, був дуже швидким. Проте їм знадобилося близько двох годин, перш ніж вони обігнули західний бік великого острова, зарослого джунглями, спустилися над лагуною, а потім повільно пішли широкою річкою або каналом за кількасот ярдів від пляжу.


Вони були майже над яхтою, перш ніж Картер помітив її, і він зрозумів, що з висоти більше кількох сотень футів вона буде практично невидима, незважаючи на її розмір, який за оцінкою Картера становив не менше 150 футів.


Приблизно за півмилі від яхти вони спустилися на вузьку галявину. Коли ротори сповільнилися, французи вийшли з машини, і той, хто вивів Картера з дому, відчинив задні двері і відімкнув його кайданки.


Він відступив, витягнувши свою беретту, коли один із інших чоловіків підійшов і швидко обшукав Картера, знайшовши стилет, але не газову бомбу. Він віддав лезо людині з пістолетом.


«Щойно ви тут закінчите, спускайтеся до човна. Я думаю, він хоче піти у темряві».


«Геть, Клоде, - сказав чоловік.


Викрадач Картера вказав на "Беретту", і вони рушили по доріжці. Позаду них двоє інших чоловіків штовхали вертоліт схилом до нависаючих дерев. Коли вони закінчили, Картер підозрював, що з повітря буде мало чи взагалі нічого не видно.


Було дуже спекотно. Погода проясніла, і вітру не було.


Якби вони виїжджали сьогодні ввечері після настання темряви, вони, мабуть, бігли б усю ніч без світла. На ранок вони будуть досить далеко від усього і ні в кого не викличуть підозр. Картер був упевнений, що бачив реєстраційний прапор Ліберії, що майорів на щоглі над бруківкою.


Він обдумав свою ситуацію. Як тільки він опиниться на борту яхти і опиниться в морі, він мало що зможе зробити. Забудьте про порятунок. І мала б ймовірність, що він вийде звідти живим.


Він зупинився і обернувся.


"Алланс! Алланс!" - крикнув здоровань.


Картер закотив очі і затремтів. «Господи…» - прошепотів він і впав уперед, наче непритомний.


Француз інстинктивно потягнувся. Картер порався з ним, ніби шукаючи підтримки. Надто пізно здоровань зрозумів, що це був прийом. Картер рвався вперед і вгору, вдаривши людину головою в підборіддя. У той же момент він різко повернув "беретту" вправо, зламавши чоловікові зап'ястя з гучною бавовною.


Чоловік скрикнув і голосно вилаявся французькою.


Картер відступив, ударив чоловіка коліном у пах, потім ударив його правим хуком у щелепу, і той полетів назад на землю. Чоловік був непритомний.


Все це зайняло менше п'яти секунд, і Картер був упевнений, що бійку не чув екіпаж вертольота. Проте він схопився за пістолет і присів біля дороги, чекаючи на якісь ознаки сигналу тривоги.


Але не було нічого, крім тихих звуків комах та птахів із джунглів.


Картер забрав свій стилет у збитої людини і за допомогою наручників, якими він був прикутий на задньому сидінні гелікоптера, прикував француза до невеликого дерева. Він засунув носову хустку в рота чоловікові і його ременем закріпив його на місці.


По дорозі він подивився вниз, туди, де була прив'язана яхта, потім угору, у бік вертольота. Якщо він повернеться до вертольоту, щоб подбати про двох членів екіпажу, був дуже добрий шанс, що йому доведеться використати «Беретту». Хтось із яхти почує це, і його елемент несподіванки буде втрачено.


З іншого боку, у дуже короткий термін на яхту спустяться члени екіпажу. Якщо він не закінчить те, що хотів зробити, вони будуть зверху на ньому.


Останнє було більш прийнятним ризиком для Картера, і він швидко рушив стежкою до яхти губернатора.


Рондін був розумний. Він, очевидно, очікував, що його маленьке острівне королівство рано чи пізно прийде до кінця, і готувався до цього з цією яхтою як рятувальна шлюпка.


Очевидно, йому було обрано і готове інше місце, мабуть, з допомогою китайців.


Яхта називалася «Марипоса», що іспанською означає «метелик». Вона стояла на якорі посеред вузького каналу. До берега підтягнули кілька невеликих моторних катерів.


Картер тримався під захистом джунглів, дивлячись на те, що відбувається. Двоє членів екіпажу перебралися через борт біля носа яхти, очевидно, щоб перевірити гвинти чи кермо. На палубі було видно кількох членів екіпажу, і антена суднового радара повільно оберталася.


Вони були насторожі та готові до нападу.


Ближче двоє матросів чекали біля пари катерів, що під'їхали до берега річки. Картера, його викрадача та двох членів екіпажу вертольота явно чекали. Човняри дивилися на годинник і поглядали на стежку.


Його єдиний шлях на борт – один із моторних катерів. Якби йому вдалося виманити двох членів екіпажу з поля зору яхти, він міг би вивести їх назовні.


Він витяг газову бомбу і почав рухатися вліво, коли дуло автомата торкнулося його щоки.


«Випряміть дуже повільно, мосьє Картер».


Картер зробив, як йому сказали, дуже повільно, з газовою бомбою у лівій руці, з «Береттою» у правій.


Був лише один із них... один із екіпажу вертольота.


Картер подумав, що якщо вдасться знизити шум, він все ще матиме шанс.


У цей момент, однак, інший член екіпажу підійшов до доріжки з великим французом, якого Картер нокаутував. Чоловік не виглядав щасливим.


"Луї! Жан!" він гукнув. Двоє чоловіків із катера схопились і прибігли.


Картер дозволив собі розслабитися, коли один із них витяг з його рук газову бомбу та «Беретту».


Клод, великий француз із зламаним зап'ястям, ударив Картера іншою рукою, міцно, але не збивши його з ніг.


"Салауд", - прошипів чоловік.


Картер посміхався. «Пішліть своїх приятелів, і я радий зламати вам інше зап'ястя», - сказав він французькою.


Здоров'як ледве стримував свій гнів, штовхаючи Картера стежкою. «Губернатор хоче щось сказати вам, пане Картер. Але потім ви будете моїм!


Вони сіли на два моторні катери і приблизно за хвилину піднялися на борт «Марипоси», кілька офіцерів і кілька членів екіпажу спостерігали за ними з яхти.


Картера одразу ж доставили на корму, а потім у головний салон.


Губернатор Рондін у легкій марлевій сорочці та білих штанах із золотим ланцюжком на величезній шиї розвалився у шезлонгу. Габріель сиділа поруч із ним. На ній було дуже коротке біле бікіні, яке чудово виділялося на її засмаглій оливковій шкірі.


Була ще дюжина чоловіків та жінок, одягнених так само. Вони перекусили та пили шампанське.


«Ах, мсьє Картер. Ласкаво просимо на борт», - весело прогудів губернатор Рондін.


Один із членів екіпажу вертольота вийшов на палубу. Він повернувся з шезлонгом із нейлоновими перетинками і поставив його в центрі салону перед губернатором та його гостями.


«Знаєте, я все питав себе, хто ви і що ви, – сказав губернатор. Він махнув рукою. «О, ми знали, що ви слідчий, надісланий із Вашингтона. Як і інші. Але ви…» - він завагався. Ти був іншим. Ти завдав нам багато болю».


Член екіпажу зрізав ремені із сидіння стільця.


«Полковник дуже незадоволений. Мені сказали, що Пекін незадоволений. Ви створили для нас велику проблему. Одна, насправді, не має рішення».


Губернатор кивнув, і кілька членів екіпажу корабля втиснулися в салон і штовхнули Картера в крісло, прив'язали його до місця і потім відійшли вбік.


«Але я запитав себе, – продовжив губернатор, – що мені потрібно, щоб допомогти полегшити ситуацію… так би мовити, залікувати рану».


Габріель виглядала дуже незатишно, але більшості інших гостей це схоже подобалося.


«Я сказав собі, що мені знадобиться інформація. Хто ви, на кого працюєте і як ви дізналися про операційний центр на Нату-Фауї. Маючи таку інформацію, у мене було б хоч щось запропонувати полковнику».


Губернатор знову кивнув головою. Один із членів екіпажу витяг небезпечну бритву і підійшов до Картера, де він швидко і ефективно відрізав йому сорочку, а потім і штани, відсуваючи ганчірки від свого тіла, поки він не сів повністю оголеним, його задня частина та яєчка були оголені – він сидів на стільці без сидіння.


Пара жінок захихотіла, коли член екіпажу відклав клинок і відійшов убік.


«Він бавився з моєю дружиною. Дуже шкода… для мсьє Картера», - сказав губернатор і знову кивнув головою.


Член екіпажу підійшов до буфету, де стояла їжа.


«Ваше острівне королівство зникло, і ви очікуєте, що комуністи дадуть вам ще одне. Це все?" - спитав Картер.


Губернатор усміхнувся. "Він каже. Є надія для бідного диявола».


Картер не міг бачити, що матрос робив біля буфету. Але він відчував, як по грудях біжить піт.


«Як далеко ти збираєшся просунутися у цій іграшці? Наш підводний човен досі…»


«Знаходиться в тисячі миль звідси. Порятунку не буде, мсьє Картер. Вас катуватимуть, доки ви не дасте нам необхідну інформацію. А потім, з милосердям, я уб'ю вас».


Член екіпажу біля буфета обернувся. Він тримав вогняну каблучку з жаровні. Він підніс його та поставив під Картера, потім запалив спиртовий вогонь.


Майже відразу Картер відчув жар в анусі та яєчках. Він спробував підвестися, але не зміг зрушити більше, ніж на дюйм або близько того. Він почав відсувати стілець убік, але двоє членів екіпажу схопилися за спинку стільця і утримували його на місці.


Здійнявся жар.


"Прибери це, і я скажу тобі те, що ти хочеш знати", - сказав Картер, біль уже почався.


Губернатор посміхнувся. "Так, я думаю, що ти зробиш саме це, мсьє Картер". Він повернувся до Габріель. «Але спочатку, моя люба, не могли б ви налити мені келих шампанського?»


Біль різко зростав. Кожен м'яз у тілі Картера напружувався.


Габріель схопилася і дико переводила погляд із Картера на свого чоловіка.


"Альберт", - сказала вона.


Картер відчув, як крик здіймається в його грудях і здіймається до горла.


Рондін засміявся. Він простяг келих із шампанським.


"Альберт!" - закричала Габріель.


Стогін зірвався з губ Картера.


Габріель повернулася, кинулася до Картера,


і відкинула спиртовий пальник, потім розвернулась і вихопила келих із шампанським із руки чоловіка.


Губернатор тепер голосно сміявся. "Дотик", - сказав він, задихаючись. "Дуже зворушливо."


Габріель розбила келих із шампанським об край кавового столика, потім стрибнула вперед, встромивши рваний край скла в горло Рондіна, відкривши зазубрену рану, з якої текла кров. Хтось закричав, коли вона знову злобно вдарила, цього разу використовуючи скло як пилку, перерізавши артерію на лівому боці його шиї, перш ніж один із членів команди відірвав її і відштовхнув убік.


"Mon Dieu!" - крикнув один із членів екіпажу.


"Доктора!" - крикнув інший.


Крізь туман болю Картер спостерігав, як Рондін бився і пінався, його кров текла всюди, коли він рвав собі горло руками, жахливий звук, що задушував, виходив з його рота.


Гості схопилися і рушили до виходу на кормову палубу. Одного із чоловіків рвало. Жінки кричали та плакали.


Габріель вихопила великий револьвер «Магнум» калібру 357, який, очевидно, був засунутий під подушку поруч із губернатором, і помахала їм.


Вона закричала. - "Все звідси!"


Губернатор видав останній зітхання, глянув на дружину, потім перекинувся і лежав нерухомо у величезній калюжі своєї крові.


"Все звідси!" вона знову закричала. "Він мертвий! Все скінчено!"


Вона вистрілила високо. Він врізався у одвірок над головами гостей.


Жінки знову закричали, і всі юрмилися у двері.


"Нехай капітан підготує човен!" - Вона кричала їм услід. "Ви йдіть звідси".


Вона підійшла до Картера зі сльозами на очах, коли розв'язала його.


"Ти можеш йти?" - Запитала вона.


Живіт Картера здибся, біль унизу був невимовний, але голова була ясною, і він зумів підвестися.


Він забрав у неї Магнум 357». Ми залишимося на борту. По радіо викликати допомогу». Говорити було важко.


Вона дико похитала головою. "Є бомба", - прошепотіла вона. «Я заклала бомбу до машинного відділення. Ця яхта вибухне сьогодні опівночі. Усі на борту загинуть».


"Як ..." - почав Картер.


«Це було призначено для вас у готелі чи на базі. Полковник дав її мені».


Картер спробував змусити свій розум працювати. Вони будуть тут, на цьому острові. Маленькі моторні човни не відведуть їх дуже далеко. Але потім він згадав про гелікоптер. Він і раніше літав на одному з них, коли це було абсолютно необхідним, і на борту було радіо, щоб вони могли подати сигнал про допомогу.


Він рушив через салон до дверей, коли дизелі корабля ожили. Декілька членів екіпажу працювали над доставкою на борт обох моторних катерів.


Картер вийшов на палубу. "Відійдіть", - крикнув він. Вони озирнулися.


Хтось вийшов із містка нагорі. Картер глянув на нього. Він мав гвинтівку.


«Ми не завдамо вам клопоту, - сказав Картер. Ми хочемо зійти звідси. Ви можете вести цю яхту будь-куди. Минуть дні, перш ніж нас знайдуть. Це дасть вам достатньо часу.


Протягом довгих секунд чи двох ніхто не рухався і не промовляв жодного слова. Нарешті людина на містку підняла гвинтівку.


"Відпустіть їх", - сказав він.


"Ні!" - раптом вигукнув з правого борту великий француз зі зламаним зап'ястям.


Картер різко розвернувся і підняв Магнум "357". Він зробив один постріл, потрапивши Клоду в груди і відкинувши його назад, його тіло перевернулося через перила в річку.


Габріель вийшла із салону. Вона несла аптечку, трохи одягу та спортивну сумку з чимось важким.


Обережно вони пройшли через кормову палубу, потім спустилися посадочними сходами в другий моторний катер.


Габріель відв'язала катер, коли Картер завів мотор, і вони рушили. Незабаром якір «Марипоси» почав підніматися.


Епілог


Вони почули вибух далеко на північному заході близько півночі зі свого табору біля вертольота.


Опіки Картера були болючішими, ніж серйозними. Минуть тижні, а може, місяці, перш ніж він відчує себе цілком нормально. Але Габріель запевнила його, що нічого не було назавжди пошкоджено.


У гелікоптері включили аварійний радіомаяк. Рано чи пізно високолітаючий комерційний авіалайнер або корабель, що проходить повз ці острови, вловлять сигнал і приїдуть для розслідування. Але на борту вертольота були пайки, на борту катера ще більше, а на острові було з десяток різновидів фруктів. У спортивній сумці, яку Габріель принесла з корабля, було півдюжини пляшок чудового шампанського.


Картер проспав кілька годин, а коли він прокинувся пізно вночі, вони поїли й поговорили.


Французька поліція прибула на острови кілька років тому у пошуках Габріель… принаймні так її переконав Рондін.


Її сховали, і коли слідчий пішов, Рондін сказав їй, що її життя більше, ніж будь-коли раніше, належить йому.


"Це був Альберт або в'язниця у Франції", - сказала вона.


Картер знову заснув, біль трохи вщух, хоча він все ще не був у штанах.


Він дрімав розмірковуючи про біль і про інше відчуття, яке було чимось середнім між болем та задоволенням, коли він прокидався вранці.


Габріель підвела очі з усмішкою на губах. "Тобі боляче, Нік?" — спитала вона.


«Я ще не вирішив», - сказав він, гадаючи, чи не зіпсує йому настрій прохання вимкнути аварійний передавач у гелікоптері.


Ніч боєголовок


Нік Картер


Killmaster


Ніч боєголовок


Присвячується співробітникам таємних служб Сполучених Штатів Америки.


Перша глава.


Нік Картер стояв біля величезного вікна нагорі вілли, дивлячись на м'яко падаючий сніг. Дим потік із куточка його рота, коли його могутні плечі ще сильніше втягнулися в дорогий білий смокінг.


У великій кімнаті вілли, позаду і нижче того місця, де він стояв, до його вух долинав легкий дзвін порцеляни та столового срібла.


Стіл готувався до званого обіду, який давав того вечора Ніколас Карстокус.


Ось що він їй сказав. - «Просто невеликі збори, обрані люди, щоб відсвяткувати моє звільнення від американських податків і річницю мого першого місяця у чарівному маленькому князівстві Андорра!»


Далеко внизу фари висвітлювали темряву дороги, що веде з Андорри-ла-Велья, столиці країни.


"Минув уже місяць", - подумав Картер, підносячи до губ келих різкого місцевого червоного вина.


І сьогодні ввечері може прикрасити те, що спочатку було місією "шматок пирога". Дехто помилився…


Невеликий потужний спортивний автомобіль зупинився на подвір'ї внизу. Двигун раптово затих, і двері з боку водія відчинилися, відкривши бачення в білому кольорі.


Але Картер майже її не бачив. Він уже був на півдорозі вниз сходами і попрямував через велику кімнату. Він поставив порожній келих і цигарку на стіл у фойє і відчинив масивні, посипані міддю двері.


Вона стояла, посміхаючись, її палець готовий був зателефонувати до дзвіночка.


«Сеньйорита де Нерро. Я рада, що ви тут.


"Сеньйор Карстокус".


Її рука в білій рукавичці відповідала знанням та досвіду її класу. Картер взяв довгі пальці у свої і ніжно провів губами по тильній стороні рукавички.


Його очі блукали від білих туфель, розглядаючи стрункі ноги та стегна під чорно-білою шовковою сукнею. Її плечі були закутані в білу накидку з горноста, яка була витончено розсунута спереду, оголюючи глибокий виріз її корсажа і велику опуклість її ледь прихованих грудей.


Потім очі його знайшли.


«Ніколас, будь ласка… Нік був би ще кращим».


Її посмішка розпливлася на рівних білих зубах. «І я віддала б перевагу Арманду».


"Нехай буде так", - сказав Картер, відступивши вбік і знімаючи накидку з її плечей, коли вона пройшла повз нього в хол.


Вона була найвищою жінкою, особливо для іспанки. Її дуже довге і дуже темне волосся, яке тепер торкалося її оголених плечей, мали червонуваті відблиски і були досить природними завитками, щоб вони чудово підстрибували при русі.


Побачивши порожню кімнату, вона зупинилася і зробила поворот на три чверті.


"Я рано?"


"Зовсім ні. Я сказав вам, що це буде дуже маленький званий обід».


Усвідомлення промайнуло в її високому чолі і чорних, схожих на візок очах. "Наскільки маленький?"


«На двох», - з усмішкою відповів Картер, передаючи вкрасти служниці, що безшумно з'явилася.


Низький хрипкий сміх вирвався з тонкого горла Арманди. "Я не здивована. З моменту вашого прибуття в Андорру ви придбали репутацію людини багатої, загадкової... і розпусної!»


"Але, моя люба Армандо, - сказав Картер, його очі нахабно ковзали по опуклості атласної шкіри над її декольте, - хіба це не ті причини, з яких ти прийняла моє запрошення?"


Її очі зустрілися з його непохитним поглядом. "Звісно." І знову сміх, від якого в Картера пробігла тремтіння.


Це була жінка років тридцяти, яка проїхала кожною столицею Європи. Жінка, чиє мистецтво спокуси було легендарним, а коханці були відкинуті, залишилися з розбитим серцем та гаманцем.


І вона практично визнавала, що ті самі риси, які вона щойно передала Картеру, були рисами, які робили його привабливим.


Вечір обіцяв бути чудовим.


"Напій?"


"Вино, будь ласка", - сказала вона. «Але французької. Місцеві речі мене дратують».


Картер попросив пляшку французького білого на ім'я та рік у старої служниці, яка кивнула і вислизнула так само беззвучно, як і з'явилася.


"Балкон?" - сказав Картер, показуючи на сходи. «З вікон відкривається чудовий краєвид на Андорра-ла-Велья, а також великий зал вілли».


"Чарівно".


Картер узяв її під руку, і вони разом піднялися сходами.


Сніг тепер трохи посвітлішав, і, як це часто буває у високих горах, у похмурій погоді утворилися розриви, які дозволяли місячному світлу проливатися та освітлювати краєвид.


Вогні Андорри-ла-Велли та її спорідненого села на березі вузької річки Ліс-Ескальдес горіли, як безліч крихітних маяків, крізь уривчасті пластівці білизни. За межами двох сіл долина в мирному сні простягалася вгору до величних білосніжних піків, що оточували її з усіх боків.


"Це красива країна", - прошепотів Картер їй у плече.


Вона кивнула, її сильне підборіддя і аристократичний ніс ледь хиталися. "Ви знаєте, що сказав Наполеон, коли вирішив обійти Андорру в 1804?"


"Ні."


«Це занадто, щоби вторгатися в музейний експонат! »


Картер усміхнувся, але не відповів, коли маленька іспанка збігла сходами з підносом, залишила його поряд з Картером і вийшла.


Так, можливо, Бонапарт обійшов Андорру у своєму завоюванні світу. Але хтось - можливо, росіяни, можливо, одна з наймогутніших і найамбітніших країн третього світу - вирішила вторгнутися у крихітне князівство більш сучасним способом.


У цьому полягала місія Ніка Картера: з'ясувати, хто раптово зацікавився Андоррою, з'ясувати, що вони роблять, та зупинити їх.


"За Андорру", - сказала Арманда де Нерро, повернувшись до Картера і піднявши келих.


"І красу", - відповів Картер, злегка торкнувшись своєї склянки, щоб створити ідеальний дзвінкий звук.


Вона пригубила вино і уважно подивилася на грубе обличчя Картера через келих.


"Ви грек?"


"Греко-американець", - відповів Картер і продовжив завчену історію прикриття. «Я народився і виріс у Нью-Йорку і прожив там більшу частину свого життя. Близько двох років тому я емігрував до Парижа».


"А тепер ви живете в Андоррі".


"Не зовсім. Я беру тривалу відпустку, щоб подивитися, чи підходить мені клімат. Ця вілла здається в оренду на шість місяців».


Арманда відірвала погляд від нього і знову подивилася на сніг, що падав.


"А ти?"


"Я живу в Андоррі, тому можу бути недалеко від моєї країни".


"Іспанія?"


"Так."


Але чому б тобі просто не жити в Іспанії?


Її чарівна темна голова трохи нахилилася. "Це, сеньйоре, дуже довга історія".


"Я хотів би це почути", - сказав Картер і подумав, щоб подивитися, чи погодиться це з тим, що я вже знаю!


Її темні очі пильно глянули на нього. "І я, Нік, хотів би почути, чому ти залишив країну достатку, Сполучені Штати".


"Туше", - сказав Картер і потягнувся за пляшкою, щоб наповнити їх склянки. "Можливо, Армандо, перш ніж цей вечір закінчиться, ми дізнаємося багато один про одного".


"Можливо".


Її посмішка була як тисяча вогнів, запалених одночасно. Але, як не дивно, подумав Картер, він не розтопить жодного кубика льоду.


«Здається, пам'ятаю ім'я… Карстокус. Я думаю, Афіни ... »


Картер відповів на її пильний погляд легкою усмішкою, що згинає його губи. Він не пропонував просвітлення.


«Ах, так, тепер я згадала! Самозваний генерал. Він був лідером банди бунтівних комуністичних партизанів наприкінці війни. Він убивав як греків, і німців, коли союзники пронеслися через Грецію у бік Болгарії».


Посмішка Картера стала ширшою, але він не змінив байдужого ухильного виразу очей. Жінка випробовувала його. Вона, мабуть, була поінформована колись того дня, а може, напередодні, про його біографію та історію Костянтина Карстокуса.


Вона цькувала його, і цього разу Картер відповів.


"Мій дядько. Зрештою його розстріляли як комуністичний підбурювач черні».


"Але ви не мали з ним зв'язку?"


"Ні", - відповів Картер. «Насправді, якраз навпаки. Мій батько дуже відрізнявся від свого брата, був дуже занурений у капіталізм. Я знаю лише свого дядька. Я ніколи не зустрічав цю людину».


«Зрозуміло. Жаль. Судячи з розповідей, які я чув, він, мабуть, був справжнім чоловіком».


"Можливо. Його ім'я рідко вимовлялося у нашому домі».


"Отже, ви не схвалюєте політику свого дядька?"


Ось воно, відкрите питання. Але Картер був врятований від відповіді на якийсь час.


"Сеньйор Карстокус?" Темноволоса маленька жінка стояла вгорі сходів.


"Сі, Естрелліта?"


«Вечеря, сеньйоре, подана».


"Грасіас", - сказав Картер і повернувся до гості. "А чи не закусити нам?"


Арманда де Нерро ковзала по ньому, поки її пружні груди не притулилися до його грудей.


Вона була справді високою, досить високою, їй достатньо було лише нахилити голову, щоб торкнутися його губами.


Це був бурхливий поцілунок, сповнений пристрастей та обіцянок.


І Картер повертав його тим самим, поки вона обережно не відсторонилася.


"Закуска", - видихнула вона, ледве прикривши губи.


"І, я сподіваюся, це ознака, - відповів Картер, - майбутнього".


"Подивимось", - сказала Арманда хрипким і чуттєвим голосом.


Картер пішов за її стегнами, що погойдувалися, вниз по сходах, вигин його губ був швидше глузуванням, ніж посмішкою.


Так, дійсно, пройшов уже цілий місяць з того часу, як він застовпив пляж за три тисячі або більше миль на захід від крихітного князівства Андорра.


Цілий місяць, а між ними багато тіл.


Другий розділ.


Очі за заплющеними віками здавалися чорним льодом. Вони здавались сумнівними, але вони перетравлювали кожен рух, кожен рух на залитому місячним світлом пляжі у двохстах ярдах нижче.


Їх було вісім, вони двома групами присіли на піску. Деякі курили, світлячки на кінцях цигарок світилися за складеними долонями. Ще двоє – з боків праворуч та ліворуч від них – служили охоронцями для чоловіків на пляжі.


Натреновані вуха та крижані очі Ніка Картера вже посіли своє місце у тропічному лісі позаду нього.


Знизу йшла розмова, приглушена і приглушена, але відстань була занадто великою, щоб спостерігач у чорному міг уловити більше, ніж випадкове слово.


Але акценти він уловив, дозволивши собі висновки.


Вони були багатонаціональними. Напевно, деякі з них говорили більше, ніж своєю рідною мовою, англійською.


Отже, вони спілкувалися англійською з сильним акцентом іспанською, французькою та італійською.


Вони переїхали одразу після заходу сонця, по два за раз, всі з різних боків.


Їхнім одягом була широка біла верхня блуза та штани юкатекського селянина. Коли вони вислизнули з джунглів, зброї не було видно. Але незабаром після того, як вони зайняли позицію на пляжі, з-під їхнього одягу та з плетених сумок на їхніх стегнах здалося озброєння.


Здебільшого це були старі гвинтівки: карабіни М-1 та Енфілдс, які виглядали так, ніби вони були такими ж старими, як у війну бедуїнів, коли гуркотіли танки Роммеля.


Також були револьвери Smith і Wesson.38s. Щоб убити когось одним із них, був потрібен пекельний стрілець. Про які було сказано, що найкращий спосіб поранити людину з ним - це кинути його в нього.


Найновішим був пістолет-кулемет Beretta Model 12.


Картер уже зробив уявну замітку, що першим піде на той світ начальник із «Береттою». Не лише через його зброю, а й через те, ким він був.


Нельс Помрой, із ЦРУ, на пенсії. Принаймні офіційно.


Насправді Помрой вирішив - після виходу на пенсію на два роки раніше - зайнятися бізнесом для себе, використовуючи досвід і контакти, які він придбав під час роботи в компанії.


Він став брокером різних міжнародних убивць у всьому світі.


Ви хочете, щоб десь застрелили бізнесмена чи політика? Просто зв'яжіться зі старим Нельсом. За солідний відсоток гонорару він знайде вам людину для роботи.


І коли вбивства йшли повільно. У Помроя була друга, навіть прибутковіша побічна лінія: продаж зброї.


Це була його поточна справа тієї ночі на мексиканському пляжі.


Завдання Картера полягало в тому, щоб зупинити постачання зброї і, що важливіше, вивести з бізнесу Нелса Помроя… назавжди.


Він став великою перешкодою для своїх колишніх працедавців.


Це не було б великим змаганням. На відміну від чоловіків на пляжі, Картер наїжачився останніми новинками.


Під його лівою пахвою лежав 9-міліметровий пістолет ближньої дії «Беретта», глушник лоскотав йому нижню частину лівої руки.


Його улюблений пістолет Люгер, Вільгельміна, не впоралася б із цим завданням.


Причина?


Все обладнання, яке несе Картер, буде знищено, коли роботу буде завершено. Начальник AX Девід Хок чітко дав зрозуміти ці інструкції.


«Жодних слідів, N3, навіть гільзи. Я хочу її, ніби вас чи їх ніколи не було».


Пістолет-кулемет "Беретта 93R" висів низько, за західним зразком, на правому стегні. Його шкіра була оброблена пластиковою підкладкою, що зменшує тертя.


93R також не відповідав заводським специфікаціям. Було встановлено глушник, а також механічно оброблені пружини, призначені для перезаряджання патронів.


Вони зробили Беретту тихим убивцею.


Поруч із ним лежала одна з найкращих штурмових гвинтівок підполковника Узі Галя: штурмова гвинтівка «Галіл». Вона була модифікована для стрільби 5,56 патронами з тією ж точністю і надійністю, що і його старший брат АК-47. Вогнева міць була більш ніж достатньою: подовжений магазин із сорока дев'ятьма патронами в магазині та одним у гвинтівці чекали дій.


А для спостереження він мав інфрачервоні окуляри, щоб бачити кулі на їхньому шляху, і щоб його руки були вільні для роботи.


Картер дозволив собі кинути погляд. Територія Кінтана-Роо, півострів Юкатан, Мексиканська Республіка. Самотній пустельний пляж з м'яким піском, що виходить на багато миль вологих, вологих від пари тропічних джунглів і тропічних лісів.


«Не дуже гарне місце, - подумав він з гримасою, - але все ж таки гарне місце для смерті».


* * *


«Вони називають себе латиноамериканцями – борцями за свободу. Це невелика група, яка не входить до інших, тому досі ми не приділяли їм особливої уваги».


Девід Хок зробив паузу, щоб відпити каву, що димить, у правій руці.


Вони знаходилися в офісі Хока в будівлі Amalgamated Press and Wire Services, Дюпон Серкл, Вашингтон, округ Колумбія.


Права рука Хоука повернула чашку на стіл. Ліва тримала сигару. Добре прожований кінець розітнув йому губи і знайшов жолобок між зубами.


«Наскільки ми можемо судити, «латиноамериканці за свободу» – заколотники. Вони влаштовують випадкові теракти, з усіма сторонами як цілі. Бомба тут, там рейд. Чорт, вони навіть убили одного правого диктатора, а потім повернули праворуч. і намагалися вбити соціаліста, що змінив його! "


Досі Картер сидів мовчки, курив, перетравлюючи кожне слово свого боса і зберігаючи його в комп'ютерному банку пам'яті.


Тепер він ставив запитання.


"Безлади заради заворушень?"


"От і все. Ми не могли їх притиснути, і Бог знає, у нас там і так достатньо проблем, тому ми проігнорували їх. Росіяни та Фідель залишили їх у спокої, тому що заворушення - це теж назва їхньої гри. Чорт, вони завдавали нашій стороні стільки ж клопоту, скільки й марксистським повстанцям, як вирішили комуністи, нехай грають».


«Але тепер вони приєдналися до всесвітньої терористичної спільноти».


"Схоже на це", - сказав Хоук, задумливо жуючи сигару. "Це трапляється. Права Ірландської ІРА разом із італійською червоною бригадою.


Палестинці допомагають туркам, що повстали. Це все обмін люб'язностями”.


«Отже, ми присікаємо латиноамериканців за свободу у зародку, перш ніж вони сформують коаліцію?»


"Вірно", - відповів Хоук. І є ще одна причина. Пам'ятаєте Нелса Помроя?


Зуби Картера сильно вдарилися об кінчик фільтра сигарети. "Так, я знаю його і про нього".


«Він той самий чоловік, – сказав Хоук. «Ми хочемо, щоб він помер. Ми вважаємо, що він є посередником у цій угоді з баскськими терористами. Ймовірно, це свого роду компроміс; ми не знаємо. Але найкращий спосіб зупинити це – отримати Нельса та зброю».


Картер затиснув цигарку. "Коли і де?"


«Товар уже в дорозі, лівійське вантажне судно, зірка Тріполі. Воно прибуває завтра ввечері до Маріанао, Куба».


"Куба?" - спитав Картер. "Я думав, ви сказали, що вони не підтримуються Фіделем ..."


Ні. Жодної допомоги. Це строго договір між басками та латиноамериканцями за свободу. Фідель, мабуть, просто відвертає голову і дозволяє невеликому імпорту-експорту відбуватися у своєму порту».


"Як проміжна станція", - додав Картер.


"Цілком вірно. У сертифікаті кінцевого використання обладнання вказано Нікарагуа з метою захисту. Ми всі знаємо, що це неправда. Ми думаємо, що товари будуть доставлені вантажівкою з Маріанао по суші в Кабо-Сан-Антоніо. Звідти нічним поромом на Юкатан. Висадка пляжу – затока приблизно за двадцять миль на південь від Пунта-Ерреро. У мене є координати”.


Картер заплющив очі і подумки представив карту. Коли він знову заговорив, його голос був низьким монотонним, передаючи те, що його очі бачили на задньому боці повік.


«У той час канал Юкатана становить близько ста двадцяти п'яти миль завширшки від краю Куби до краю Кінтана-Роо».


"Вірно", - відповів Хоук. «Шматок пирога для контрабандиста, який добре володіє вітрилом та румпелем».


"Коли?"


«Ми розраховуємо післязавтра. Ми припускаємо час прибуття близько півночі або трохи раніше, щоб вони могли повернутися на Кубу до світанку».


"Є якісь подробиці, крім того, що доставка не знижується?"


Стурбований похмурий погляд ковзнув по лобі Хоука, але швидко зник, коли з його товстого горла вирвався смішок.


«Припинення доставки та ліквідація Помроя - це головний удар, але я був би страшенно дурний, якби подумав, що ви не захочете довести справу до кінця, N3».


«Дізнатися, яку послугу хочуть мати баски за зброю?»


«Це було б великою підмогою».


Картер замовк, уважно вивчаючи все, що сказав йому Хоук, та його власні думки. Коли все це було ідентифіковано, каталогізовано та занесено до архіву, він розплющив очі і знову заговорив.


«Я намагатимуся це з'ясувати».


«Це допоможе, – сказав Хоук, – але цього недостатньо для ризику, якщо ви розумієте, про що я. Головний пріоритет - це зброя, Помрой та секретність. Я не хотів би, щоб вас залишили мертвим і не залишилися сліди. "


"Вірно. Як мені прибути туди?"


«Приватний рейс до Меріди. Із боєприпасами проблем не буде. Джип чекатиме. Якщо у вас виникнуть питання, ви купуєте сизаль з Гамільтон Хемп Індастріз, Даллас. Я маю документи».


"Я хочу бути на пляжі до світанку післязавтра, перш ніж вони розійдуться або зустрінуться".


"Немає проблем. Але чи весь день у цих джунглях? Буде спекотніше, ніж у пеклі».


"Я був тут раніше."


Потім Картер усміхнувся.


«Крім того, настане ніч, буде ще спекотніше».


* * *


Картер потягнувся, не видавши ні звуку, і не поворухнув листом вологого зеленого навісу, що прикриває його.


Це було біса довге очікування ще до світанку, щоб ...


Хронометр на його лівому зап'ясті показав 22:35.


Якщо припущення Хоука було вірним - а в умі Майстра вбивці не було жодних сумнівів, то корабель зі зброєю скоро увійде.


Рух його правому флангу ярдів на сто тому. Зліва від нього швидко пролунали ті ж звуки.


Він на мить напружився, а потім швидко розслабився.


Настав час годувати мулів, яких вивели, щоб утворити в'ючний поїзд.


Невдовзі знову стало тихо, тільки звук хвиль, що набігали, порушував тишу.


Він чекав до 23:00.


А потім він з'явився приблизно за милю, що блимає світло.


Три довгі, два короткі і ще три довгі.


Рух та приглушені крики чоловіків на пляжі. Один з них направив потужний спалах у бік моря і повторив те саме.


Через десять хвилин на сірому горизонті матеріалізувалося вітрило. На очах у Картера полотно спустили і згортали люди, що там там.


А потім стійке пихкання зсередини досягло його вух. У міру того, як звук ставав все гучнішим, човен ставав дедалі більше.


Це був тридцятифутовий креветочник з підйомними кранами по лівому, правому та кормовому напрямкам. Зазвичай ці сталеві важелі використовувалися, щоб плисти піднімати сіті з уловом на борт корабля.


Але сьогодні їх буде використано для розвантаження ящиків зі смертю.


Шкіпер був добрий. Він повернув гвинт човна якраз у потрібний час, щоб ніс і кіль торкалися берега. Човен ледве перестав нишпорити, коли в роботу пішли крани лівого та правого борту.


Готові руки чекали, і Картер міг чути бурчання та зітхання, коли вони пливли через прибій разом із обладнанням.


Двоє з восьми чоловіків відкололися, йдучи назад у дерева.


Картер припустив, що їх послали за мулами. За кілька хвилин припущення підтвердилося, коли двоє чоловіків знову з'явилися. Кожен із них вів за собою низку з десяти мулів.


Настав час розпочати гру.


Картер убезпечив свій розум, заблокувавши все, окрім моменту.


Як темна тінь, Картер ковзнув на ноги. Він перекинув «Галіл» через плече і поправив шнур так, щоб його дуло ледве торкалося його правого стегна.


Потім, одягнувши окуляри з інфрачервоними лінзами на очі, він вийшов.


Подібно до безформного мовчазного привиду, він ковзав крізь густий підлісок.


Вартовий праворуч виглядав нудним. Він притулився до дерева і прислухався до того, що відбувається на пляжі. Стару гвинтівку Енфілд він тримав на руках, як спляче немовля.


Тихо Картер витяг Х'юго, його тонкий, як олівець, стилет, з піхов на правій нозі.


Вартовий був на відстані одного удару серця від пекла, коли він відчув присутність Картера. Його голова саме поверталася, коли лещата лівої руки Картера обхопили його горло.


Голова піднімалася і відкидалася назад, коли залізна голка натрапила на плоть.


Єдиним звуком був булькаючий скрегіт.


Тільки-но тіло померло, як Картер знову рушив з місця.


В лісі було тихо, вітер шелестів деревами. Іноді від тіні, що стрімко рухається, тікала тварина.


Але навіть маленький уродженець джунглів, що ковзає в страху, робив більше шуму, ніж Killmaster N3.


Другий вартовий стояв у центрі широкої галявини. Його гвинтівка недбало трималася в лівій руці, поки руки смикалися із застібкою-блискавкою на ширинці.


Він щойно полегшився... востаннє.


Одним рухом Картер вклав стилет у піхви, присів на краю галявини і витягнув «Беретту» з глушником з-під лівої руки.


Не знаючи, що на нього чекає смерть, хлопець зробив три кроки до Картера.


Лише два, доки він був живий.


Куля вагою 240 гран вибила кісткові стружки з його грудини, залишивши дірку розміром із кулак у середині грудей. Його рот зробив "О", а очі розширилися від шоку.


Вони ще були відкриті, коли він кинувся обличчям у траву джунглів.


"Перший і другий готові", - подумав Картер, але це був лише початок.


Тепер він зигзагоподібно рухався, як завжди, до пляжу.


Більше половини завантаження вже виконано. Лише шість мулів залишилися порожніми. На решту було перекинуто пакунки з клейончатої шкіри.


Вони працювали швидко і ефективно, в командах: двоє розпаковували, четверо завантажували мулів і двоє скидали дерев'яні ящики в глибоку яму, яку викопали на краю джунглів.


Залишаючись за п'ятдесят ярдів у тіні листя, Картер маневрував паралельно березі, поки не опинився на прямій лінії з ямою. Потім він попрямував ліворуч, поки шкарпетки його чобіт не торкнулися піску.


Двоє несучих ящиків із навантаженими руками рушили до нього пляжем. Коли вони були на краю ями. Картер вийшов із тіні.


"Це ти, Карлос?"


"Сі" прогарчав Картер.


"Беретта" прохрипіла, потрапивши прямо в обличчя чоловікові. Воно розпалося і приєднався до задньої частини черепа, коли він звалився в яму.


- Madre de Dios, - булькав інший, хапаючись за антикварну кобуру на стегні.


Він покотився убік, коли Картер знову вистрілив. Перша куля "Беретти" потрапила йому в праве плече, розгорнувши його до упору. Картер усадив дві кулі ззаду в шию, але не встиг.


Мексиканцю вдалося видати крик не лише від болю, а й від подиву якраз перед смертю.


Він був досить гучним, щоб попередити його товаришів за тридцять ярдів від нього. Картер пірнув у дерева, як тільки вони відчинилися за ним.


Все пекло вибухнуло, можливо, зарано, але Картер знав, що йому просто потрібно зробити все можливе.


Четверо, лишилося шість.


Стрілянина з пляжу посилилася, і все зосередилося там, де раніше була моторошна постать у окулярах.


Тепер він рухався, буквально пробираючись крізь густий підлісок, назад до своєї вихідної точки старту на височини. Зосереджена стрілянина з карабінів та 38-х заглушила звук його руху. Він спритно сховав "Беретту" і скотив "Галіл" з плеча.


До того часу, як він дістався місця снайпера, він уже відстебнув складний приклад Gain від армійського перетинчастого ременя на поясі. Через десять секунд після того, як він упав животом у вже розтоптане листя, ложа була на місці, а складні сошки були відкорковані з-під ствола.


Потім Картер простяг руку і великим пальцем підняв нічний приціл.


«Галіл» був готовий, на п'ятдесят набоїв, з додатковою сотнею набоїв у двох запасних магазинах, що звисають з пояса Картера.


Галіл був забезпечений полум'ягасником, тому він вирішив, що він годиться для випуску півтора магазину - можливо, цілих два - з цього місця, перш ніж вони його засікнуть.


Якби хтось ще залишався живим для цього.


Завдяки тому, що Galil легко переміщався, він зробив швидке сканування.


Тепер це була гра очікування. Вони замовкли після першого удару штурму. Двоє пірнули за зубчастий кіготь каміння біля води. Нельс Помрой небезпечно виглядав через дві ящики, що залишилися. Він був тим, хто мав пістолет-кулемет «Беретта», і Картер знав, що він мав отримати кулю першим. Але розрахунок був неправильним.


Нехай буде так.


Інші троє прорвалися на кілька футів у те, що вони вважали захисною тьмою дерев.


З нічним прицілом «Галіла» та інфрачервоними окулярами Картер застрелив двох із них одночасно: одного, частково прихованого за деревом, іншого, що рухається прямо вглиб суші.


Він глянув у задній, відкидний L приціл і випустив одну чергу, а потім ще одну.


Потрібна була лише одна черга. Вона прошивала хлопця від пупка до шиї.


Було дуже мало звуку та майже не було спалахів.


Просто дуже тиха смерть із темряви.


Людина за деревом почала дико стріляти. Він вистрілив п'ять разів, все безцільно, перш ніж його стара рушниця застрягла.


Вилаявшись, він кинув гвинтівку і кинувся до берега.


Чому Картер не знав.


Але чоловікові було байдуже.


За п'ять футів від відкритого місячного світла Картер потрапив у синю спину білої сорочки бігуна через фут вона стала тьмяною, темно-червоною.


Тканина розлетілася на шматки, плоть вибухнула, коли нежива постать упала на пісок і покотилася.


"У них є Хуліо та Ортега!"


"Я бачу, чорт забирай!"


"Скільки їх там?"


«Як, чорт забирай, я дізнаюся? Я бачив лише одного!»


Все це кричало від каміння до ящиків і назад.


Рух за скелями.


Картер обстріляв їх довгою серією, а потім ще однією. Всюди летіли кулі, і рух припинився.


Третя людина, що сховалась у дерева, тепер зосередилася на позиції Картера. Картер чув, як він наближається повзком із лівого флангу.


Картер здійснив поворот «Галіла», посилаючи кулі з обох боків ящиків. Не можна стріляти прямо в них і намагатися потрапити в людину з пістолетом-кулеметом Помроя.


Якщо вибухне одна шухляда, вони можуть вибухнути все, забравши з собою Картера.


Крадуться збоку вже близько. Картер клацнув клямкою магазину і жбурнув майже порожній контейнер для куль у темряву.


Хлопець із пістолетом-кулеметом відразу ж відкрив вогонь на звук, далеко праворуч від Картера.


Залишивши "Галіл", Картер, як змія, ковзнув назад зі свого снайперського місця. За десять футів від нього він зупинився, витягаючи з піхов пістолет «Беретта» і чекав.


Тридцять секунд. Хвилина. Пару хвилин.


Тиша, здавалося, висіла, напружуючись, на ниточці.


Потім він з'явився, з револьвером у нервовій правій руці.


Через інфрачервоні окуляри Картер побачив шок на його смаглявому обличчі, коли він виявив Галіл, що лежить.


Хлопець не був спецназівцем. Він прибрав 38-й калібр у кобуру та пішов за "Галілом".


Картер був на ньому, як тільки він опинився над автоматом. Приклад «беретти» потрапив йому в череп за правим вухом.


Одне бурчання, і він склав карти.


Картер перевірив пульс. Рівне. Він мав глибоку рану в тому місці, де його вдарила «Беретта», але він житиме.


Картер мав бранця.


Він підняв револьвер 38-го калібру і відправив його за витраченим магазином.


Знову випадковий вогонь з пляжу.


Прикріпивши новий магазин до Галила, Картер рушив ліворуч. За сорок ярдів він повернув до берега. Не дійшовши до піску, все ще в щільному укритті, він сів навпочіпки.


Він без зусиль розслабився, дозволяючи всій напрузі перестрілки зникнути з його м'язів.


Він лежатиме так, нерухомо, майже не дихаючи, в повній бойовій готовності, стільки часу, скільки буде потрібно.


Минуло півгодини, потім годину.


"Чуєш щось?"


"Нічого."


Ще п'ятнадцять хвилин.


"Нас залишилося лише троє?"


"Схоже на те".


Повне терпіння. Прямо як кіт, що переслідує.


«Андрію, йди до дерев. Ми тебе прикриємо».


"Ісусе…"


"Зроби це!"


Андре стрибнув зі скель, як переляканий кролик, перебираючи ногами по піску. Він з гуркотом ударився об дерева і врізався в глиб суші.


Картер пропустив його.


Андре був не мовчазніший, ніж його попередники. Картер чув кожен його рух.


Минуло ще півгодини.


«Всі вони мертві, крім Тіто, - пролунав голос Андре з п'ятдесяти ярдів.


"Є якісь ознаки стрільця?"


"Нічого."


Хлопець, що залишився за скелями, і Помрою з пістолетом-кулеметом обережно вийшли з укриття. Не менш обережно Андре виліз із-за дерев.


«Він, мабуть, втік».


"Або ми його застрелили, а він десь мертвий".


Картер посміхнувся.


"Та гаразд, давайте зганяй разом мулів!"


"Господи, ми все ще можемо це зробити Паколо?"


"Якщо ми поспішаємо".


Картер зачекав, поки всі мули будуть зібрані і прив'язані до довгого ланцюжка. Коли це було зроблено, він рушив, притискаючись до землі.


Усі троє стояли разом біля ведучого мула.


"Ви можете жити або померти", - сказав Картер тихо і різко.


Вони відреагували як один, хапаючись за пістолети та гвинтівки.


Картер розрізав першого майже навпіл вісімкою з дула «Галіла», і вистрілив просто на другий.


Помрою встиг випустити чергу, яка пронизала повітря там, де був Картер.


Але Картер уже кинувся праворуч, вдарився, перекотився і вистрілив.


Смиренність, здавалося, заповнила обличчя Помроя якраз перед тим, як потужна хвиля прокотилася по його грудях і відірвала більшу частину голови.


Картер підвівся, глибоко дихаючи.


На пляжі тепер було тихо. І знову тільки ніжний плескіт Карибського моря порушив тишу.


Один за одним він збирав мертвих.


На жодному з них не було жодного посвідчення особи, навіть на Помрої, але це було не більше, ніж очікував Картер.


У Помроя було п'ять тисяч американських доларів у великих купюрах і щось на зразок карти.


Картер поклав гроші та картку. а потім сфотографував особи, які залишилися досить непошкодженими, щоб їх можна було впізнати.


Коли це було зроблено, він перекотив їх усіх у яму, яку вони викопали, щоб закопати ящики.


Дивно, подумав він, але поетично. Вони викопали собі могилу.


Потім він розвантажив мулів і склав повний опис зброї. Коли це було зроблено, він вивалив усе в яму поверх тіл. Потім він повернувся до дерев, щоб забрати того, що він оглушив, того, що інші назвали Тіто.


Чоловік пішов.


Якось йому вдалося взяти себе в руки і піти. Картер вистежив його на відстані милі вузькою ґрунтовою дорогою з односмуговим рухом.


Він ще не встиг дістатися до півторатонної, обтягнутої брезентом вантажівки.


Картер перевірив. Пульс зник, і він зрозумів чому. Синьо-чорна шишка прямо за вухом тріснула від напруження бігу. Якби він залишився на місці, струс мозку частково пройшов би. А так він практично наклав на себе руки.


Картер швидко сфотографував його обличчя та відніс назад у яму. Йому знадобилося ще дві години, щоб закопати зяючу дірку і зробити так, щоб пляж виглядав так, ніби його ніколи не турбували.


Нарешті, повністю закінчивши, він швидким бігом попрямував углиб суші. Вже майже розвиднілося, коли він дістався джипа і попрямував до виходу.


"Все з нічною роботою", - подумав він, закурюючи цигарку.


Але якимсь чином у глибині душі він знав, що буде друга фаза.


Третій розділ.


Картер стояв, мовчки оглядаючи стіл, завалений фотографіями та документами. Він був одягнений у коричневі лакси та сорочку під легку куртку сафарі. Праворуч від нього був Девід Хок, а ліворуч – агент внутрішньої безпеки Іспанії Рамон Кубанес.


Вони перебували у підвалі Національного палацу в Мадриді, Іспанія. Ця частина підвалу була анклавом спеціальної оперативної групи, яку було створено минулого року для припинення внутрішньої терористичної діяльності Іспанії.


Все було вільне, але відповідало.


Ідентифікації було зроблено за фотографіями загиблих. Двоє були членами баскського революційного руху. Інші були латиноамериканцями членами Freedom.


Завдяки великій роботі вони вигадали метод, згідно з яким латиноамериканці мали платити за зброю.


Вбивство.


Та кого? На даний момент це поставило їх у глухий кут.


"Добре", - прогарчав Хоук, міцно стискаючи незапалену сигару в його точеній щелепі. «Давай ще раз розглянемо всю цю бісову штуку».


Загін смертників у складі шести чоловік був відправлений із Південної Америки ще до того, як Картер зіпсував доставку зброї. Кінцевим пунктом їхнього призначення була Іспанія, але куди? Іспанія була великою країною.


Достатньо того, що вони були в країні і мали мету. Той факт, що їхнє постачання зброї було зірвано, не завадить їм виконати свою частину угоди. Це було вбивство, щоб зберегти обличчя.


Але знову запитання. Кого? І де?


Карта, зменшена версія місцевості навколо гір Мансаналь на північному заході Іспанії, була ключем до розгадки.


"Я припускаю, - сказав Хоук, - що карта, яку ви підняли, є ключем".


«Я згоден», - кивнув Картер, - «але там немає нічого, окрім дикої місцевості та трьох крихітних сіл. Я маю сумніви, що баскські терористи підуть на все, щоб привезти іноземних убивць, щоб убити мера місцевого містечка чи поліцію. офіційний. "


«Я думаю, що ви маєте рацію, - сказав Рамон Кубанез. "Хоча вони робили це раніше, я не думаю, що це так зараз".


Тільки-но іспанець перестав говорити, як на його поясі спрацював пейджер.


«Сподіватимемося, що це все», - сказав він, уже прямуючи до дверей.


Картер і Хоук стояли, мовчки міркуючи, доки чоловік не повернувся.


"Ми змогли б це дізнатися", - сказав Кубанез, сяючи. «Метою може бути Хуліо Мендес, а місце може бути… тут!»


Кубанез тицьнув пальцем у карту в центрі столу.


Ніготь молодого іспанця впирався у місце під назвою Паколо.


* * *


Сонце палило на курну вулицю, як паяльна лампа з блакитного неба.


Інформація про Паколо була прямо на носі.


Крихітне село, розташоване високо в горах Мансанал, виглядало так, ніби воно виросло з іншого, стародавнього світу. Хатини з саману з бляшаними дахами безладно простягалися по нерівних пагорбах і ненадійно нависали на крутих урвищах.


У самому селі вузькі вулички, як злякані змії, тікали від головної брудної вулиці.


Готель був чотири крихітних кімнатки над баром.


Він виходив те, що служило сільської площею. З того місця, де Картер сидів, потягуючи густу каву, з другого боку площі перед ним стояла вимощена низка маленьких магазинчиків. Крім них, ще кілька халуп з бляшаними дахами підіймалися крутою рукояттю до католицької церкви та невеликого монастиря поблизу.


Сама площа була площадкою п'ятдесят на п'ятдесят метрів, на якій було видно траву. У його центрі стояла статуя якогось давно забутого героя, а поруч було споруджено невелику платформу.


Саме з цієї платформи Хуліо Мендес закликав проголосувати за...


Хронометр Картера показав 11:40.


За двадцять хвилин плюс-мінус.


Під легкою курткою сафарі сорочка з короткими рукавами, яку він носив, прилипала до шкіри від поту. Піт також вільно тече між шкірою його правої ноги і прив'язаним до неї 9-міліметровим пістолетом Люгер.


Ліворуч від хитка ганку, де розвалювався Картер, сидів джип, на якому вони з Рамоном Кубанесом приїхали з Асторги напередодні ввечері. Під двома передніми відкидними сидіннями, під брезентовим полотном, знаходилася 9-міліметрова «Беретта» моделі 12. Вона мала магазин на сорок патронів і ще два повні магазини, приховані під пахвами Картера під його курткою.


Використання цієї моделі було ініційоване Рамоном Кубанезом. Воно було легким, 6,6 фунта, коротким, трохи більше шістнадцяти дюймів зі складеним прикладом.


Але Кубанес мав ще більш елементарну причину для її використання.


«Модель Дванадцять популярна серед терористів Іспанії. Якщо ми скористаємося ними, і все піде не за планом, ніхто не зможе впасти на уряд за безглузде вбивство. Це буде витлумачено як теракт терористичного угрупування проти терористичного угруповання».


І в цьому, як вони могли зрозуміти, була суть.


Департамент Кубанеса зібрав усе по шматочках, як тільки здогадався, що метою був Хуліо Мендес і що крихітне село Паколо мало стати місцем його страти.


Euzkadi Ta Askatasuna – або ETA – довгий час був баскським революційним рухом за незалежність від Іспанії. Нещодавно у керівництві ETA розділилися з філософії.


Одна сторона, яку очолює Хуліо Мендес, хотіла припинити використання тероризму і безглуздих вбивств. Інша сторона хотіла ескалації тероризму в Іспанії.


Сам Мендес вийшов із комірчини і на законних підставах балотувався у північній баскській провінції.


Це була непроста пропозиція. За ним стояло безліч людей Мендеса, але його суперники з баскського руху хотіли його смерті. Також не було секретом, що кілька високопосадовців іспанської армії не довіряли йому і хотіли б його смерті.


Картер закурив десяту за день сигарету і через ліве плече глянув на другий поверх будівлі за ним.


Як підкріплення Кубанез знаходився прямо над ним в одному з вестибюлів готелю.


З другим кулеметом «Беретта» він міг покрити всю площу, головну вулицю та провулки зліва від нього до кінця села.


Вони були готові. Картер і Кубанез, навіть якщо мадридські військові та регіональна цивільна гвардія не були такими.


Через державу Хоук попередив чиновників у Мадриді, що щось може статися того дня у Паколо.


Крім надання Мендесу двох охоронців, військові воліли проігнорувати попередження.


Начебто вони справді хотіли його смерті.


Може, вони так і вчинили.


Латинська політика – дивне поняття.


Але місцева версія закону та порядку прислухалася трохи краще. Його звали Хубаньо, і він прислухався до кожного слова, сказаного Кубанезом.


Цей край країни Басків навколо гір Мансаналь був країною Мендеса, і Хубаньо не хотів, щоби вибір людей був витрачений на його територію.


Він погоджувався з усіма пропозиціями, які Кубанець вимовляв на місцевому діалекті, включаючи те, що найбільше турбувало Картера.


Це слово дійшло до кожного чоловіка, жінки та дитини на селі. Коли церковні дзвони продзвеніли опівдні, сповіщаючи про прибуття сеньйора Мендеса в Паколо... залишайтеся вдома!


Тепер, якщо не брати до уваги кількох бродячих псів і двох молодших шерифів Хубаньо, що розвалилися біля трибуни виступаючого, вулиця була безлюдною.


Картер зітхнув з полегшенням. Він не любив залучати мирних жителів до війни. Якщо невелика площа перед ним невдовзі мала стати полем битви, то тут не було місця для невинних перехожих.


Картер напружився.


З пагорбів праворуч від нього старий довгий пікап з високими бортами з хрипом проскрипів по похилій кривій і рушив угору по курній головній вулиці.


Не доїжджаючи до бару, він повернув ліворуч і з гуркотом вивалився в провулок, залишивши половину ліжка на вулиці. Вантажівка була забита свіжими продуктами.


Водій, смаглявий юнак років двадцяти, з довгим чорним волоссям та вибаченням за вуса Панчо Вільї, вислизнув із кабіни. Він підійшов до задньої частини вантажівки і, опустивши задні двері, почав складати на неї ящики з продуктами.


Базарний день? Щоб скористатися натовпом, який приходить послухати виступ Мендеса?


Може бути. Можливо ні.


Картер розслабився в кріслі, але водій і вантажівка залишалися на периферії бачення.


Церковний дзвін задзвенів з рівним глухим дзвінком на схилі пагорба.


Зіниці сірих очей Картера гойдалися маятником вгору і вниз вулицею.


Чи вчинили б жителі села так, як їм сказали?


Чи всі отримали звістку?


Очевидно, що так.


Нічого не рухалося в повітрі, що димить від спеки.


Окрім водія пікапа, завантаженого продуктами. Мабуть, він був фермером-дальнобійником звідкись із глибин пагорбів. Він би не зрозумів цього.


Чи повинен Картер сказати йому?


Він збирався встати зі стільця, коли водій ступив на ганок і попрямував у дорогу.


На ньому були вицвілі поношені сині джинси, картата сорочка з хвістом, що розвівається, і білий солом'яний капелюх з широкими полями.


Його ноги видавали дивний стукіт по дошках ганку. Картер зрозумів, чому. На ньому були хуарачі – сандалії із плетеної шкіри з підошвою зі старих гумових покришок.


Він був на півдорозі до дверей, коли зупинився, дивлячись на Картера.


"Буенос-діас".


«Buenos dias», - була відповідь.


Зняв капелюх по-селянськи, потягнувшись за голову і піднявши його ззаду. Тим самим він на мить закрив його обличчя на знак пошани. Потім він опустив соломинку до рівня талії. Це також було знаком поваги та показувало, що він не озброєний.


"Американо?"


«Сі», - відповів Картер, відчуваючи, як знайома сверблячка обережності пробігає по його спині, коли чоловік наговорив кілька фраз спотвореною іспанською, яку Картер не зовсім зрозумів.


Щось було не так, але Картер не міг цього зрозуміти.


"Без поняття."


Чоловік знизав плечима. Він зробив один крок до дверей бару і знову зупинився.


"Uno cigarrillo... por Favor?"


Картер лівою рукою витяг з кишені пачку і витрусив одну.


"Грасіас, сеньйор"


Картер кивнув і дивився, як спинка картатої сорочки відступила до бару.


Чоловік мав вигляд селянина, але щось з ним було не так. Він говорив по-іспанськи, а не по-баскськи, та все ж у його іспанському був дивний акцент.


І було щось ще, щось інше, що не пасувало.


Перш ніж Картер встиг помацати його, раптовий вогонь машини повернув його увагу на вулицю. "Форд", що ледве біжить, 1950 року з вигнутими крилами, його чорна фарба, сіра від пилу, нахилилася і кинулася до площі.


Церковний дзвін, здавалося, брязкав все голосніше, ніж ближче підходила стара машина. Це на мить привернув увагу Картера.


Те, що він побачив, викликало з його губ шепіт прокляття.


Лінія з восьми ченців, все в традиційному довгому коричневому одязі, спускалася з пагорба від монастиря. Вони йшли гуськом, схиливши голови і схрестивши руки на животах, прямо до площі.


«Чорт забирай, - подумав Картер. Hubanyo облажався. Монахам на пагорбі нічого не сказали!


Він випростався в кріслі, коли старий Форд досяг краю площі і з гуркотом зупинився. Двоє вартових, що сиділи біля трибуни оратора, рушили до нього. У той самий час величезна пузата туша самого Хубаньо вийшла з іншого боку «Форда». У товстих руках він тримав дробовик, а його чорні очі бігали вгору і вниз по порожніх вулицях.


Але він не бачив ченців, що спускалися з пагорба за ним.


Нижня половина правої штанини Картера була розділена, а потім застебнута на липучці для легкого доступу до його вічно вірного Люгера, Вільгельмін. Коли дві задні двері форда відчинилися, він ковзнув пальцем по липучці вгорі прорізу.


Високий, худий, як очерет людина, з незграбними рисами обличчя і залисинами сивого волосся, звисав із задньої частини седана з боку Хубаньо.


Маленька людина в уніформі з сонними очима і млявими рухами вийшла з форда поруч із Картером.


Картер подумки вилаявся.


Це жалюгідне виправдання для солдата, очевидно, було охоронцем, якого Мадрид надав Мендесу. Він виглядав як пережиток епохи Франка і, як такий, мабуть, ненавидів Хуліо Мендеса і все, що він відстоював, тоді й зараз.


Водію було сімдесят. Він уже відкинув голову на сидіння, ніби попрямував до сієсти.


Два заступники дісталися «охоронця» Мендеса. Хубаньо розмовляв з Мендесом, вказуючи на маленьку будівлю за ним і хитаючи головою з боку в бік.


Якби він пішов униз, це було б незабаром.


Коли палець Картера почав відкривати липучку, почувся тихий звук, що рветься.


Назвіть це дежавю чи шостим почуттям навченого оперативника, інстинктом виживання, який підтримував Killmaster N3 протягом багатьох місій.


Або назвіть це реальністю того, що було: легке похитування старого звукознімача, ченці переходили від одного ряду до іншого у своєму русі.


І стукіт гумових кроків по ганку позаду нього.


Водiй.


Картер не був знавцем мов, але трохи знав місцевий діалект, і Кубанець навчив його більшому за короткий час, проведений разом.


Водій безперечно говорив іспанською, але Картер раптово зрозумів, що це не місцевий діалект і навіть не пристойна селянська іспанська.


Це була мексиканська іспанська.


А потім він згадав хуарачес... мексиканські селянські туфлі.


Якщо мексиканцю потрібне зручне взуття для великої роботи, він може носити те, до чого він звик найбільше.


Картер повністю розірвав застібку-липучку і набив руку люгером. У той же час він хитнувся праворуч, схопився з стільця і покотився в повітрі.


Молодий водій з зубастий посмішка на червоному дереві обличчя стояв у дверях бару. Його руки тримали пістолет, і він уже стріляв.


Кулі магнуму запалили спинку стільця, яку Картер щойно звільнив.


Картер ударився спиною об ганок, коли Вільгельміна вибухнула. Він трохи промахнувся, але все одно потрапив.


Куля потрапила в ліву стегнову кістку хлопця, змусивши його розвернутися. Він спочатку вдарився об стіну животом, забруднивши своєю кров'ю добрий шматок побілілої побілки, перш ніж знову повернутися до другої спроби фігури, що котиться.


Картер зробив ще два постріли: один хлопцю в живіт, а другий у голову.


Магнум вилетів з його рук, наче на невидимих струнах, і він пригорнувся до стіни. Він був безликим, і його живіт вивергав кров.


Картер перекотився на живіт на ганку з «люгером» у простягнутих руках.


Навколо нього вибухнуло пекло.


Троє бойовиків вискочили із кузова пікапа. У всіх були гавкаючі напівавтомати. Їхній вогонь був цілеспрямовано спрямований на Хубаньо та Мендеса, але здебільшого вони потрапляли до «Форду».


Картер за частки секунди поглянув на решту запорошеної сцени.


Вісім ченців стояли на одному коліні. З-під своїх мантій вони витягли все від браунінгів до 357-х.


Хубаньо боровся з Мендесом на трьох чвертях шляху до будівель, тож вони опинилися поза лінією вогню ченців.


Двом заступникам та охоронцеві пощастило менше.


Чоловік у формі лежав поруч із «фордом», його тіло було розрізано майже навпіл. Один із двох заступників повернувся на платформу оратора, де тепер лежав і стріляв – коли він міг підняти голову – у пікап. Інший помічник шерифа був поранений у праву ногу і знаходився під фордом, частково прикритий передніми колесами.


Довго він не простягне. - подумав Картер.


Все сталося швидко. Може секунд десять. І це відбувалося швидше.


Кубанез вже відкрив вогонь по ченцях, вбивши двох із них швидким вогнем із Галіла. Інші поспішали на позиції за магазинами та довколишніми скелями.


Троє в задній частині пікапа так намагалися пригвоздити Мендеса, що навіть не помітили, що їхній приятель не знешкодив американця на ганку.


Картер пірнув у двері бару і побіг через велику кімнату. У задній частині він знайшов вікно. Коли вона не відкривалася, він вибивав її ногою в черевику разом із рамою та рештою.


Він пірнув головою вперед. Вдаряючись плечем у пилюку, він перекотився і схопився на ноги, як кіт, «Люгер» готовий пристрелити до біса будь-кого, кого зможе.


Він міг бачити їх через лобове скло та заднє скло вантажівки. Усі троє все ще були зосереджені на майдані.


Картер був на півдорозі до вантажівки, коли один з них повернувся і попрямував до кабіни.


Його наміри були очевидні; він вивезе пікап і зробить з нього танк, що котиться.


Він побачив Картера, коли ступив на підніжку. У нього була М-16, але він надто пізно побачив свого ката, щоб задіяти її.


На півдорозі Картер зробив два постріли з «Люгера» йому в груди. Тканина розірвалася, кров поширилася, і кулі вилетіли, ляскаючи повітрям позаду себе.


Щойно він упав, як Картер скочив на капот. Його живіт ударився, і ноги його згорнулися. Підошви його черевиків зачепили, і він лежав животом поперек даху.


Він стріляв із пістолета зліва направо, посилаючи 9-міліметрові сталеві кулі їм у потилицю.


Одним поглядом він зрозумів ситуацію.


Вогонь, як і раніше, йшов через каміння збоку від магазинів. Ченці там не могли стріляти у парадні двері та вікна, але вони могли не дати нікому з них вийти.


Кубанез чудово справлявся з їх утриманням зі своєї Model 12.


Стрілянина із задньої частини магазинів сказала Картеру, що решта ченців була там, ймовірно, збираючись для нападу на задні двері.


Двоє чоловіків, яких він щойно обстріляв, стріляли з Енфілда та старого Гаранда.


Стріляючи з «люгера», він відчинив дверцята і ковзнув у кабіну.


Старий двигун кілька разів закашлявся і зашипів, але зрештою завівся. Коли Картер був упевнений, що він працює – і продовжить працювати – він увімкнув першу передачу.


Провулок був вузький. Настільки, що на крила машини дряпали стіни глиняних хатин. Сталь заверещала об щільну стіну, але Картер не вгавав.


Він подерся, закрив вуха на протестуючі крики двигуна і вирвався назовні в задній частині стійки.


Два тверді повороти привели його в інший провулок, і повернули його до передньої частини бару та площі.


І знову провулок виявився надто вузьким. Крило з пронизливим вереском металу відскочило і пролетіло над кабіною.


Ледве ніс старої вантажівки вийшов провулком, як кулі з-за каменів прошили лобове скло.


Розбите скло бризнуло на груди та плечі Картера, але не поранило. Він уже лежав ниць на сидінні, притиснувши одну ногу до підлоги, однією рукою по пам'яті направляючи машину до джипа.


Переконавшись, що він обігнав іншу машину хоча б на кілька футів, він розгорнув вантажівку, зняв ногу з педалі газу і натиснув на гальмо обома ногами.


Важко? Так, але того ранку він багато годин ходив по землі і вирішив, що зможе визначити відстань по пам'яті.


Старий пікап хитнувся на носі, а потім на двох колесах. Як тільки він зупинився, Картер покинув його.


Він вислизнув животом униз із пасажирського боку. Його права рука частково перервала його падіння саме перед тим, як він зігнувся, перекотився і підвівся.


Чи не ідеально, але близько до того.


Вантажівка, яка тепер лежала на боці, верхні колеса все ще шалено оберталися, блокувала весь джип, крім його задньої частини.


Але йому треба поквапитися. Ченці за скелями прицілювалися, очевидно, читаючи його плани та намагаючись прострілити шини позашляховика.


Опинившись на сидінні, Картер дістав «Модель 12» і запустив двигун.


"Аміго ...!"


Голос Кубанеса дійшов крізь звуки пострілів через вулицю. Він частково виглядав у бічне вікно, подалі від куль, що летять з-за каміння.


"Це зробили Хубаньо та Мендес?" - вигукнув Картер.


«Так! Вони у будівельному магазині… він у центрі!»


Картер кивнув головою. "Скільки їх лишилося?"


«Наскільки я розумію, п'ятеро. Два за камінням, три за магазином».


"Прикрий мене!"


Кубанез показав великий палець і зник.


Картер з ревом кинувся назад у провулок, куди щойно під'їхав з вантажівкою. Пройшовши через нього, він повернув ліворуч і вичавив з маленької машини все, що міг. Він пройшов по провулку, де спочатку стояла вантажівка, і продовжував повертати.


Незабаром він вийшов із сільських халуп і почав їхати відкритою місцевістю. Коли він був у добрій тисячі ярдів від села, він повернув ліворуч і почав підніматися.


Камені, вибоїни і взагалі перетнута місцевість трясли джип, але зрештою Картер вибрався на дорогу, яка вела назад до села.


Він розгорнув позашляховик і зупинився на дальньому кінці повороту, ховаючись від очей знизу.


Із перетинчастої сумки між сидіннями він вибрав три запальні гранати М-34 і поклав їх на пасажирське сидіння. З новим магазином у Вільгельміні, яка знову була у кобурі для ніг, Картер звернув увагу на Model 12.


Він закріпив приклад і перекинув шнур через ліве плече. Коли він упустив лобове скло джипа, простір між лівою рукояткою та магазином ідеально підійшов до круглої планки біля основи лобового скла.


Він служив би зворотним подвійним упором пістолета-кулемета, дозволяючи Картеру стріляти, випускати черги з «Беретти» і кидати гранати тільки для того, щоб знову прицілитися і вистрілити.


Він був готовий.


Картер швидко переключив передачі, досягнувши п'ятдесяти, коли повернув на повороті.


У його вуха долинув рев нових пострілів, коли ніс джипа опустився, і він рвонув униз, прямо на курну площу і простір на ній.


На сотні ярдів він почав стріляти. Маленька модель 12 здригнулася в руці, але залишилася стояти на перекладині лобового скла.


Ченці скинули свій одяг. Під ними був зелений і коричневий формений одяг. Картер бачив відзнаки і припустив, що вони збігаються з тим, що носив мертвий «охоронець» біля «Форда».


Це була б їхня гра.


Картер майже бачив заголовки: "Урядові війська вбивають лідера лівих сил".


На п'ятдесяти ярдах він зменшив оберти і випустив чергу з «Беретти».


За камінням виникла плутанина, коли двоє стрільців побачили, що вони знаходяться з флангів і по них, як і раніше, стріляють із джипа.


Але вони швидко одужали.


Тепер один повернувся, щоб відповісти Картеру, а інший все ще зосередився на Кубані. Але під гострим з двох боків жоден з них не зміг зробити постріл, який завдав би будь-якої шкоди.


Картер випустив Беретту в. із трисекундним інтервалом кинув гранати. М-34 мав приблизно п'ятисекундний підривник. На той час, як вибухнула перша, Картер знову стріляв.


Перша граната була точною.


Другого вибуху поки що не було.


Тіло бандита, який стріляв по Кубанезу, піднялося в повітря і опустилося на валун, гротескно розкинувшись у всіх напрямках.


Як тільки джип досяг звуженої дороги, що веде до монастиря, другий вибух струсонув повітря.


Стрілець навпроти Картера встав. Він упустив зброю і, хитаючись, вискочив з-за каміння, його руки марно рвали свої розірвані й випалені очі.


Картер повернув, піднявши дуло Моделі 12 і поклавши його на праву руку.


Хлопець був за п'ятнадцять ярдів від джипа, коли він почав кричати іспанською:


"Я здаюсь!"


«Готовий посперечатися, що тобі кінець», - прошипів Картер.


На вершині пагорба Картер легко вислизнув із джипа. Витягнувши майже порожню крамницю, він вставив новий і почав спускатися схилом по валуну.


З іншого боку, площі Кубанез та його «Беретта» мовчали. Картер не міг бачити ні голови одного, ні дула іншого над віконною рамою.


Хороша людина.


Кубанез вже йшов, ймовірно, далеко вправо і нижче Картера, щоб підтримати його, якщо він цього потребує.


На півдорозі Картер зупинився.


Стрілянина тепер була уривчастою.


Одна чи дві бавовни просто під ним викликали вогонь зі стрілецької зброї з другого поверху позаду будівельного магазину.


Картер зачекав, потім знову поїхав.


Він виявив двох із них, одного в скелі прямо біля підніжжя пагорба. Інший був трохи нижчим від його нинішнього становища, на прямій лінії з вікном другого поверху.


Де був номер три?


Картер дуже рано дізнався про нього.


Тихий скрегіт. Підошва черевика на камені.


Він розвернувся, «Модель 12» сіпнулася в руках.


Хлопець вистрілив. Картер відчув укол і ривок кулі у своєму лівому вусі, коли його власні кулі встромилися в живіт хлопця.


Він закричав. Якось. А потім звалився на скелі і замовк.


Картер не став чекати. Він рушив униз кам'янистим грунтом для вбивств, його вуха були налаштовані на кожен звук.


Стурбовані вогнем, що рветься, «Моделі 12» над ними, два стрілки зісковзнули зі своїх позицій.


«Сеньйор Картер…»


Картер підняв очі.


Товсте червоне обличчя Хубаньо було у вікні.


"Дело - за двома деревами!"


Картер нахилився. Він відвів погляд від вершин двох чагарникових дубів, нахилених до неба над лінією скель.


Щоп'ять футів він зупинявся, щоб послухати.


Нічого.


А потім він почув це: м'який дотик черевиків до сухого бруду.


Хлопець обійшов його. Тепер він просувався вгору по скелях праворуч від Картера, ярдах за двадцять ззаду.


Картер посміхнувся до себе. Він сів навпочіпки і почав чекати, взявши в руку великий камінь.


Це було недовго.


Коли хлопець опинився просто з іншого боку валуна Картера, він перекотив камінь через вершину.


Стрілянина була миттєвою.


Саме таким Картер знайшов його, коли підійшов до нього - з гвинтівкою, що стріляє у повітря на звук.


Картер наставив смертельний кінець "беретти" йому на груди.


"Ти можеш жити, аміго".


Хлопець голосно вилаявся і опустив рушницю по дузі, стріляючи.


Чоловік закричав від болю, коли перша 9-міліметрова куля влучила йому в плече.


Крик закінчився булькаючим передсмертним хрипом, коли наступні четверо відрубали йому голову.


Звук Model 12 ледве затих, коли Картер почув голос Кубанеса, який кличе з краю будівлі.


"Аміго ... Нік!"


"Що ж?"


"Скільки ви закінчили?"


«Два за скелями та два тут».


«Тоді все скінчено. Ми виходимо".


Ми? - подумав Картер. обережно просуваючись вниз пагорбом, усе ще в укритті.


Він упав на дно, коли Кубанез обігнув будинок. Іспанець широко посміхнувся, а дуло його "берети" врізалося в м'яке місце за вухом чоловіка.


«Його звуть Мануель Ортіс, – сказав Кубанес. "Він кубинець і, як ви, американці, сказали б, він до чортиків наляканий".


Картер посміхнувся.


У них був бранець.


Четвертий розділ.


Нік Картер задоволено зітхнув, коли сильні, але напрочуд ніжні та жіночні руки ковзнули по його голій спині. Вони рухалися, як пір'я, його оголеними сідницями, потім ковзали між його ніг.


Пальці творили дивовижні речі, доки задоволення не переросло в біль.


"Тобі подобається?" - спитав палкий голос.


"Я люблю це", - відповів Картер і перекинувся на спину.


Вона була чудова, зріст п'ять футів десять дюймів, з приємними рисами і ще приємнішими формами. Її груди були оголені, як і решта, і вони звисали, як дві величезні дині, прямо над очима Картера.


Її звали Делорес, і Картер зустрів її по дорозі назад з Мадрида три дні тому.


Потяг був миттєвим та взаємним.


Вона спитала. - "Чим ти займаєшся?"


"Я репортер Amalgamated Press and Wire Services", - відповів Картер, не блимнувши. «Я щойно завершую роботу в Іспанії. А ти?"


"Я багата."


"Ой?"


«Так. Я люблю читати, грати в азартні ігри, грати в теніс, подорожувати та кохатися… не обов'язково в такому порядку».


Її очі сказали все інше.


«Я маю подати свою історію, коли ми приземлимось. Це триватиме близько двох годин. Чи можу я зустрітися з вами за вечерею?»


"Звісно." Вона подряпала свою адресу. Це було неподалік квартири Картера в Арлінгтоні. «Я принесу щось».


"Тобі не обов'язково".


"Я хочу. До того часу, як ви дістанетеся до мене, ви, можливо, вже не будете голодні… я маю на увазі їжу».


Картер не був упевнений, що вона в порядку, але з цим обличчям, цією фігурою і всім цим світлим волоссям він хотів все з'ясувати.


Щоб заповнити іспанський звіт, йому знадобилося дві години. Він зробив


це всього за п'ятдесят хвилин і вислухав ще десять інструктажів Хоука.


Полонений підтвердив практично все. Нельс Помрой справді був посередником. Хоч би хто був головою крайнього лівого крила ETA. він хотів, щоб Хуліо Мендес не заважав. Спочатку Помрой найняв стрільця-фрілансера, але той, очевидно, зазнав невдачі або відмовився від контракту в останню хвилину.


Коли зброя зненацька потрапила до рук Помроя, він задумав обмінятися з латиноамериканцями на волю.


Захоплений ними бранець настільки був відвертим, що його приятелі у Мексиці та Белізі будуть під наглядом протягом доби. За перших ознак будь-якої активності їх усіх може забрати місцева поліція або служба безпеки.


Все було красиво та акуратно загорнуто.


"Можливо", - сказав Хоук. "А можливо і ні".


"Але це майже все, що я можу зробити", - сказав Картер.


Хоук кивнув головою. «Візьми тиждень. Розслабся, але залишайся на зв'язку».


«Підійде», - відповів Картер і за десять хвилин повідомив таксисту адресу Делорес Теллер в Арлінгтоні.


Вона зустріла його в прозорому негліжі, що не приховував тонких трусиків і бюстгальтера, який не міг вмістити вміст, що знаходиться в чашках.


"Голодний?"


"Що ж."


"Їжа?"


"Ні."


"Спальня тут".


Це було три дні тому. Вони поїли кілька разів, але так і не вдяглися.


Серед інших чудових речей, які робила Делорес, вона робила масаж. Приблизно тоді, коли Картер вирішив, що він востаннє впаде, Делорес зробила йому масаж.


Це ніколи не підводило.


"На що ти дивишся?"


«Ніз твоїх грудей. Вони чудові».


"Чому?"


"Вони не провисають".


"Я роблю зарядку. Хочете поїхати в Монте-Карло?»


Це був ще один дивний поворот у її особистості. Вона часто змінювала тему на півслові, і Картерові завжди було цікаво почути нову думку, яку вона вигадала.


"Чому Монте-Карло?"


Вона знизала плечима. "Я не знаю. Думаю, ти був би чудовим гравцем у Монте-Карло. Ми могли б читати, подорожувати, грати в азартні ігри, грати в теніс...»


Картер посміхнувся. - «І кохатися одночасно».


"Так. Хочете?"


«Не можу зараз, Делоресе. Але ми можемо кохатися».


"Відмінно."


Це було ще щось, що Картеру подобалося в Делорес. Вона була дуже приємною жінкою.


Вона нахилилася вперед, поки її груди не торкнулися його обличчя.


«Поцілунок їх, Нік, любий. Зроби їм боляче своїми поцілунками як раніше».


Її груди були молочно-білими, а соски темніші за рожеві, майже малиновими в тьмяному світлі.


Але це був не стільки колір, скільки дотик.


Картер потягнувся обома руками і погладив гладку шкіру. Соски, здавалося, затверділи від його дотику, і вона притиснула їх один за одним до його губ.


Його очі закотилися до неї. Вони були зеленими, широко розставленими на її прекрасному обличчі, і просто зараз вони сяяли твариною чуттєвістю, яка казала Картеру, що вона не хоче довго чекати.


«Делорес, ти мене дивуєш. Лягай».


Її сміх був щирим, що спонтанно виходив від довгої чистої лінії її горла. І це був не хихикання маленької дівчинки; це був гортанний смішок здивованої жінки.


«Чому? Тому що зараз лише шість годин ранку?» - Сказала вона, опускаючись на ліжко поруч з ним.


"Це одна з причин", - сказав Картер, ховаючи обличчя в її світлій гриві і перекочуючи стегна між її стегнами. "Але є ще близько мільйона".


Їхні тіла зіткнулися, і вони миттєво поринули в агонію хтивого ритму. Її подих і зітхання, її стискаючі руки і її удари п'ятами по його волах - все це були шпори, що змушували Картера врізатися в її тіло з силою, яка, як він думав, давно покинула його.


"Добре, так добре", - прогарчала вона, кусаючи його губу, навіть цілуючи її.


"Тільки тому, що ти така дика", - відповів він.


Нарешті її пристрасть досягла піку. Це викликало крик з її губ і згин її тіла, який довів Картера до кульмінації.


Спочатку він подумав, що це якийсь новий дивний звук, що походить від Делорес. До цього моменту він зрозумів, що під час і навіть після занять коханням жінка справді могла видавати дивні звуки.


А потім зрозумів, що це пищалка.


"Ні... де...?" вона простогнала, відчуваючи, як він вислизнув із неї.


«Доведеться зателефонувати», - відповів він, крокуючи через кімнату.


"Нік ..."


"Жаль." Він набрав номер, і навіть о шостій ранку був лише один дзвінок.


"Слухаю".


"Розширення двісті".


Механічні гноми клацали ліскою, і хрипкий хрип Джинджер Бейтман заповнив його вухо.


"Двісті."


"Це я."


"Приходьте... негайно".


"О Боже ..."


"Тут, Нік. Зараз!"


«Зараз шість годин ранку».


Ти думаєш, я цього не знаю? Я спала тут минулої ночі. П-Р-О-Н-Т-О!»


«У тебе погана іспанська», - прошипіла Картер, але вона вже повісила слухавку.


"Що, чорт забирай, ти робиш?"


Делорес сиділа в ліжку, її груди були величезною дратівливою полицею над схрещеними руками. Гнів і відторгнення вже почали формуватися у зелених калюжах її очей.


«Мені потрібно на якийсь час піти в офіс».


"Ви не ..."


"Я зроблю це."


Вона практично зламала ліжко, коли впала на нього.


«Будь прокляті люди, які заробляють собі на життя. Коли ти повернешся?"


"Як тільки зможу. Я обіцяю."


"Це ти маєш на увазі?"


"Я серйозно."


"Я сподіваюся на це", - сказала вона, знову сідаючи. "У тобі є щось ... ну, добре".


"Ти теж", - сказав Картер і поцілував її в кінчик носа. Біля дверей він зупинився і обернувся. "Делорес…?"


"Що ж?"


"Якщо я не повернуся відразу ... я маю на увазі ... ну, як щодо того, щоб залишити звістку у вашій службі, де ви будете?"


"Тоді це може бути якийсь час?"


"Можливо", - визнав він.


"Вітання."


"Що ж?"


Він обернувся. Вона посміхалася, і її очі казали: "Це знову я".


«Так. Просто перевір мою службу».


Всю дорогу до Дюпон-Серкл було болісно не згадувати, як вона виглядала оголеною, сидячи в цьому ліжку.


* * *


Було півгодини пізніше за ту хвилину, коли Картер прибув до офісів Amalgamated Press і Wire Services. Amalgamated випускала пару журналів на місяць і містила невелику службу новин. Але все це було прикриттям для AX і дозволило надсекретному агентству мати польові офіси по всьому світу під виглядом служб збору новин.


З цих польових офісів працювали люди із позначеннями «N». Нік Картер був одним із них: «N3, Killmaster». Колись були N1 та N2, але вони давно загинули.


Агент N3 Нік Картер був лідером серед польових агентів.


Але це нічого не означало, коли Девід Хок сказав «З'явитися!»


Або в даному випадку "Пронто!"


Картер пройшов останню службу безпеки через дві хвилини після першого прибуття і через тридцять секунд після цього в офісі Хока.


"Він чекає".


Джинджер Бейтман сиділа за своїм столом, частково прихована купою паперів. Зазвичай вона була найдосконалішим поєднанням мізків та краси, яке Добрий Господь міг створити із пасм волосся та шматка плоті.


Тепер вона була безладна.


Її соболине волосся з блискучими темно-червоними пасмами було в повному безладді, а зморшки навколо очей і рота зовсім не відповідали її ідеальним рисам.


"Я думав, що все було спокійно".


«Все було спокійно, але раптово настав хаос. Велика людина змусила нас усіх бігати всю ніч, ніби завтра не настане».


Ти виглядаєш як пекло.


«Дякую, Нік. Ми ходимо два дні, двадцять чотири години на добу, без перерви».


"Що відбувається?"


«Ракетне пограбування у Німеччині кілька місяців тому. Пам'ятаєте?


"Я читав зведення".


"Добре, тоді ви поінформовані. Ідіть".


Вона опустила голову на руки і почала масажувати віскі кінчиками пальців. На мить Картер забув Делорес.


"Вітання…"


"Що?"


"Вечеря сьогодні ввечері?"


"Неможливо", - сказала вона з сміхом.


"Чому?"


Ти будеш у Парижі.


"Тоді ми пообідаємо у Максима".


Гарні риси обличчя на секунду відкинули їхню втому, а її губи розпливлися в широкій усмішці.


"Ти невиправний…"


«І в коханні, і в голоді, і в р…»


«Забирайся... перш ніж він проковтне сигару».


Вона проштовхнула його через масивні дубові двері, і Картер увійшов до внутрішнього святилища з горіховими стінами.


Кондиціонер гудів на повному газі, але він програв битву з коричневою сигарою, затиснутою в куточку рота Девіда Хока.


Картер. Добре, сядь! Хочеш випити?


«Ні, дякую, сер. Для мене ще зарано». Він двічі кашлянув і опустився у величезний шкіряний антикваріат. Стілець був настільки м'яким, що Картер ледве міг бачити іншого чоловіка через купу величезного столу з червоного дерева.


"Добре. Ви знайомі з цим?"


Скріплена папка з файлами пролетіла через стіл і приземлилася Картер на коліна.


"Так сер. Я стежив за бюлетенями».


«Що ж, на сьогодні вони застаріли. Ми думаємо, що у нас є зв'язок між ракетами та зникненням двох чоловіків: Адама Грінспена та Лоренцо Монтегра».


"Хто вони?"


Ще дві папки потрапили до рук Картера. Замість матеріалів справи це були досьє.


«Погляньте на них, N3, на всіх уважно, – прохрипів Хоук. «І подумайте про наш нещодавній вечір на півночі Іспанії, поки ви на ньому. Я принесу нам каву.


Картер закурив, подумав про Делорес, подумав про Джинджер Бейтман і відкрив першу папку.


Він називався: РАКЕТНА Крадіжка - ЄВРОПА - ЗОВСІМ СЕКРЕТНО…


* * *


Все почалося ясною, але безмісячною ніччю шість місяців тому, недалеко від Енсхеде, недалеко від кордону між Нідерландами та Західною Німеччиною.


Через часті марші світу, які ледь не переросли в заворушення в Гаазі і Роттердамі, командування НАТО в Бельгії вирішило видалити вісім ракет середньої дальності з Нідерландів.


Це не було чудовим рішенням. Ракети були практично застарілими і в будь-якому випадку мали бути замінені або зняті з виробництва.


Їх перекинули через західнонімецький кордон у каравані, що складається з двох шістнадцятиколісних напівпричепів, штабної машини та двох бронетранспортерів.


Крім важких боєприпасів у бронетранспортерах, на даху кожного трейлера їхали чотири особи, озброєні великокаліберними кулеметами.


З погляду техніки караван міг стримати невелику армію.


Їхньою метою був орендований НАТО завод за межами Гамбурга. Опинившись там, ракети будуть розбиті на компоненти, деактивовані та відправлені до Франкфурта окремими партіями. З Франкфурта їх відправлять назад до Сполучених Штатів і будуть знищені або зберігатимуться.


Вони не доїхали до Гамбурга.


За межами Бремена караван увійшов у довгий тунель. Прямо перед дальнім кінцем тунелю більшість проїжджої частини було підірвано, що зробило її непрохідною. За кінцем тунелю було закріплено величезний поліетиленовий намет.


Старший офіцер, відчувши напад на свій тягар, наказав своїм людям відійти в тил каравану. Там із озброївшись вони почали виводити машини з кінця тунелю, до якого щойно увійшли.


У них так і не вийшло.


В кінці тунелю було встановлено ще один заряд, а також ще одне герметичне поліетиленове покриття.


Через вентиляційні отвори в даху тунелю в напівтемряву за допомогою потужного генератора закачувався смертельний газ.


У цій раптовій газовій камері панував хаос, але тривав він лише кілька хвилин.


Вони померли миттєво.


Широкі стрічки розмістили впоперек підірваної ділянки проїжджої частини, і вантажівки продовжили свій шлях... тільки тепер у руках викрадачів.


З того моменту, як ракети покинули тунель, це була версія, підкріплена розповідями кількох свідків.


Їхнім кінцевим пунктом призначення в Німеччині, очевидно, був північний порт Бремерхафен.


Тієї ж ночі з Бремерхафена відпливло зареєстроване в Лівії вантажне судно. Вона була "Зіркою Цейлону", і її першим портом заходу була Мальта.


Вона так туди не приїхала.


Обійшовши край Португалії, за тридцять миль і все ще на деякій відстані від Гібралтару, «Зірка Цейлона» передала по радіо сигнал лиха. У надрах корабля стався сильний внутрішній вибух. Вогонь перекинувся з носа на корму.


На той час, як прибули португальські та іспанські підрозділи повітряно-морської рятувальної служби, «Зірка Цейлону» затонула на великій глибині.


Тривоги між штаб-квартирою НАТО та Брюсселем розійшлися. Середземноморський флот спробував провести дослідницькі занурення, але безуспішно.


Питання нависло, як свинцева хмара, над усіма зацікавленими людьми.


Невже вісім застарілих, але все ще смертоносних ракет потонули разом із злощасною Зіркою Цейлону?


Чи ракети були вивантажені з корабля перед тим, як сталася його «аварія»?


* * *


Картер закрив папку і кинув її на стіл Хоука. Він стер з очей дим із кімнати і почув стукіт чашки об блюдце біля його ліктя.


"Вершки чи цукор?"


"Чорний", - відповів Картер.


"Закінчив?"


«Тільки файл із ракетою. Небагато чого я ще не знав, крім припущення про поточне місцезнаходження».


"Прочитайте досьє, - відповів Хоук, - і я доповню".


Картер відкрив першу папку та швидко прочитав.


Через два тижні після крадіжки ракет архітектор Адам Грінспен прибув до Мілана, Італія.


Його наміром було кілька тижнів катання на лижах на курорті Рапіті у Доломітових Альпах неподалік Больцано.


Взявши напрокат «Мерседес» в аеропорту Мілана, Ґрінспен ймовірно поїхав на північ у бік Больцано.


Він так і не прибув.


Був лише один ключ до його зникнення. Перед від'їздом з Мілана він зробив одну зупинку в готелі Excelsior Gallia, щоб зустрітися з жінкою. Швейцар згадав, як він кладе жіночі сумки у багажник "мерседеса".


Швейцар зазвичай згадував Мерседес. Вони пішли разом із великими чайовими. Адам Ґрінспен не був винятком. Він дав швейцару чайових десять тисяч лір.


Жінку було зареєстровано в «Ексельсіорі» на ім'я Кармен Д'Анджело.


Зазвичай зникнення американського архітектора не викликає особливого занепокоєння. Це сталося зі зникненням Адама Грінспена.


Причина?


Він був генієм у своїй області, одним із небагатьох досвідчених конструкторів бетонних стартових майданчиків та шахт для зберігання балістичних ракет.


* * *


Картер відірвався від папки Грінспена і свиснув.


"Це тільки частина", - сказав Хоук. "Продовжувати."


Картер зробив ковток кави, закурив ще одну цигарку і відкрив папку з написом MONTEGRA у правому верхньому кутку.


Лоренцо Монтегра був американцем мексиканського походження у першому поколінні з Сан-Дієго, Каліфорнія. Його колеги з Hughes Aircraft у Лос-Анджелесі не любили Монтегру, але захоплювалися його розумом та майстерністю.


Чому ворожість?


Тому що Лоренцо Монтегра мав усе. У Стенфордському університеті він був одним із найвидатніших тенісистів-аматорів у світі, а також володарем ступеня Phi Beta Kappa з фізики та математики.


Будучи незалежним консультантом Хьюза по системах та радарах, він заробив невеликий стан.


І Монтегра насолоджувався своїм багатством. Він мав зовнішність кінозірки та спортивну статуру.


Жінки - навіть дружини його колег - мали слабкість до Лоренцо.


І він для них.


Через два місяці після крадіжки ракет у Західній Німеччині Монтегру майже постійно бачили у компанії жінки з Олівера-стріт у центрі Лос-Анджелеса.


Її звали Марія Естрада, і ніхто не здивувався, коли Монтегра оголосив, що проводить всю відпустку на віллі цієї жінки в Енсенаді, Мексика.


Справді, вони зітхнули з полегшенням. Марія Естрада ідеально підходила до Монтегра. Вона була похмуро вродлива, як тільки латинські жінки. У неї були груди, стегна та стегна, від яких у кожного текли слини.


І гроші в неї явно були: будинок у Лос-Анджелесі та вілла в Енсенаді.


Марія Естрада підібрала Лоренцо Монтегр.


Можливо, вони одружаться, і тоді всім одруженим чоловікам, які входять до кола Монтегри, легше дихатиме.


Але цього не сталося.


Через чотири дні після їхнього прибуття в Енсенаду. пара вирушила на глибоководну рибалку. Вони, два матроси та шкіпер рибальського човна загинули у жахливому штормі.


Шторм був смертельним, тому що він виник без попередження, а не тому, що він був сильний. Це був лише легкий шквал. На той час у ньому були ще чотири рибальські човни, і всі чотири легко й безпечно досягли порту.


Картер кинув обидві папки на стіл і підняв чашку зі блюдцем руками, які тепер помітно тремтіли.


"Що ви думаєте?" - спитав Хоук, крізь те, що тепер перетворилося на важку завісу сіро-блакитного диму між ними.


«Складне становище. Якщо є зв'язок, то ракети живі та здорові, і хтось планує встановити та запустити їх».


"Так це виглядає", - кивнув Хоук. Він розім'яв знівечені рештки своєї сигари, потім негайно відрізав і закурив іншу. «Звичайно, якщо ми дамо можливість агенту вийти в поле і щось із цим зробити, ми маємо припустити, що ракети знаходяться не в корпусі вантажного судна, що знаходиться на дні океану».


Яструб рідко посміхався. Тепер він посміхався, як кіт, готовий легко вбити.


Картер сказав: - "Я займуся цим." Що тепер у нас є щось, що дозволяє нам зробити це припущення?


«Ти правильно зрозумів, Нік, завдяки зв'язку Юкатану, Іспанії та Басков».


"Яка?"


Принаймні, - усмішка стала ширшою. Важко було уникнути сигари, але Хоуку це вдалося. Його руки знайшли ще одну пачку паперів, перш ніж він знову заговорив.


«Компанія Balikin Arms Limited з Амстердама легально відправила велику партію легких та важких мінометів, кулеметів, автоматичних гвинтівок, пістолетів та боєприпасів із Німеччини з сертифікатом кінцевого використання для Мальти».


Волосся на потилиці Картера стало дибки, а його кісточки побіліли, коли його пальці стискали чашку з кавою.


"Зірка Цейлона", - прошепотів він.


"Обережно, як шпилька", - відповів Хоук.


"Будь я проклятий."


«Я не думаю, що це занадто багато, щоб припускати, що, якби вони вивантажували партію зброї для використання як бартерний матеріал при вбивстві, вони не помітили б вісім ракет».


Тут Хоук відкинувся на спинку сидіння і старанно приклав настільну запальничку до кінчика своєї сигари. На той час, коли закипів дим, усмішка на його широкому обличчі змінилася насупленим поглядом.


«Коли все це почало так чітко збігатися, ми знову зайнялися зникненнями Грінспена та Монтегра. Не знадобилися геній чи комп'ютер, щоб побачити, як вони підходять».


"Як було встановлено зв'язок?" - спитав Картер, закурюючи цигарку з метою самозахисту.


"Жінка." Хок пошукав безладно на своєму столі, знайшов те, що хотів, а потім продовжив. "Ми досить добре встановили, що жінка з Мілана в Excelsior Gallia - "Кармен Д'Анджело" - і "Марія Естрада" в Лос-Анджелесі - одна і та ж".


«Це дуже багато збігів».


«Ви страшенно праві! Однак ми були б у безвиході, якби не заглибилися в життя Адама Грінспена».


"І…?" Картер випростався на стільці.


Крадіжка ракет була великою, але у всіх сенсах та цілях військові могли самі вирішити свої проблеми. Якщо проблема була передана AX із зазначенням типу оперативників, яких використовувало агентство, та їх методів вирішення, то вона стала ще більшою та небезпечнішою.


Трохи більше року тому Адам Грінспен завершив нагляд за встановленням шести стартових майданчиків на секретній базі в Західній Німеччині. Він узяв тритижневу відпустку, катаючись на лижах у Гштааді, Швейцарія. Там він зустрів жінку на ім'я Арманд де Нерро. . "


Картер зосереджено насупився. Він якнайшвидше переглянув у своїй пам'яті комп'ютерний банк імен, але нічого не знайшов.


Хоук упіймав його і посміхнувся.


«Ти не знав би цю даму, Картер. У нашій роботі ми рідко подорожуємо до її області. У будь-якому випадку, ми зробили короткий виклад, зробили кілька фотографій і проробили страшенно багато біганини».


«Усі три жінки – одне й те саме, – прогарчав Картер.


Хоук кивнув головою. «Швейцар та консьєрж у Мілані впізнали її. Італійці не забувають красивих жінок, особливо коли вони поєднуються з великими чайовими. Ріелтор у Лос-Анджелесі пам'ятає, як здавав будинок їй як Марії Естраді, а покоївка з Енсенада виразно впізнала де Нерро за фотографією її господині на віллі, яку знімала Естрада».


- Чи є спосіб пов'язати її з Нелсом Помроєм?


"Тільки манівцями через баскського терориста Лупе де Варга. Його досьє може зацікавити вас пізніше. Де Варга мав кілька зв'язків із Помроєм ... ми думаємо. Скільки з цього вийшло, ми поки не знаємо але ми копаємо. А поки жінка - єдина справжня зачіпка та/або зв'язок, який у нас є».


"І зараз Арманда де Нерро знаходиться в Парижі".


"Ні. Як ти це вигадав?"


"Бейтман сказала, що я буду в Парижі".


Ви будете, але не для зустрічі з де Нерро. Що ви знаєте про Андорру?


Думки Картера знову перейшли на найвищу швидкість, цього разу він обрав переможця.


«Це князівство розташоване у Піренейських горах між Іспанією та Францією. Воно маленьке, близько ста вісімдесяти квадратних миль. Через відсутність податків і тарифів він став відомим як світовий дисконтний торговий центр, а останнім часом його вартість різко зросла. популярність серед світових ухилістів від сплати податків”.


«На даний момент цього достатньо, – сказав Хоук. «Ми зняли для вас віллу в Андоррі у багатого емігранта-англійця. Ви коли-небудь чули про Ніколаса Карстокуса?»


"Ні", - відповів Картер.


«Ви цього б не зробили. Він завжди дуже тихо діяв під міжнародним кодовим ім'ям «Синя Борода».


"Я чув про Синю Бороду", - сказав Картер, його уявні антени були в повній бойовій готовності.


Так чи інакше, Синя Борода причетна до п'ятнадцяти або більше вбивств високопосадовців за останні десять років. Він був майстром, і ніхто не міг зрозуміти, як він виглядав чи яка його особистість.


Картер сказав це Хоуку.


«Не раніше ніж близько трьох місяців тому. Французька секретна служба SDECE не лише встановила за ним стеження, а й розкрила його».


Хоук швидко переглянув кілька нотаток на папері перед ним і знову заговорив.


Карстокус був сином грецьких іммігрантів. Він народився у Нью-Йорку і в дитинстві мав усі переваги багатих людей. Його сімейний клан був дуже багатим ресторатором. Коли батько помер, молодий Ніколас взяв на себе сімейний бізнес і він процвітав. Коли його мати померла, він продав свій бізнес і почав виступати як міжнародний плейбой, але тримався досить стримано».


"Але французи щось зібрали?"


"Вірно", - кивнув Хоук. «Близько двох років тому Карстокус переїхав до Парижа, і діяльність Синьої Бороди активізувалася. Кілька місяців тому у SDECE було достатньо доказів, щоб прибити його».


"Де він зараз?"


«Мертв. Він був тихо вбитий, опираючись під час арешту, і тепер він знаходиться в безіменній могилі за межами Парижа».


"І я займу його місце", - сказав Картер. "Він мав якесь відношення до вкрадених ракет?"


«Ніякого. Очевидно, вбивства - їхнє планування та виконання - все, що хвилювало Карстокуса. Це була його ідея успіху, яка доводить собі, що він був трохи кращим у цьому, ніж будь-хто інший у світі. Гроші були другорядними».


"Гарний хлопець", - простяг Картер.


«Паризька SDECE погодилася надати вам все, що у них є на Карстокуса. З Парижа ви вирушаєте до Андорри».


"Чому Андорра?"


«Дві причини. Перша - лише теорія, дика здогад. Андорра знаходиться на протилежному кінці Піренеїв від Країни Басків навколо Сан-Себастьяна. Громадянська гвардія Іспанії не перетинає кордон із Андоррою».


Картер кивнув головою. «Отже, якщо баски стояли за ракетним пограбуванням, і вони перевозять їх до Андорри…»


"Абсолютно вірно. Друга причина, через яку ти збираєшся в Андорру, полягає в тому, що там живе Арманда де Нерро».


Ще дві товсті папки було передано Картеру через стіл.


«Одна, – сказав Хоук, – це життя Арманди де Нерро. Це цікаве читання. Інший – довідкова інформація щодо ETA – Euzkadi Ta Askatasuna».


«Баська терористична мережа», - сказав Картер, одночасно порушуючи обидві справи.


Хоук кивнув головою. «Це буде ваша домашня робота на рейсі із Даллеса. Ви їдете за дві години».


Картер глянув на годинник і насупився. «Останній комерційний рейс уже відлетів до Парижа…»


«Ви не полетіть комерційними рейсами. Післязавтра віце-президент зустрінеться із главами країн Спільного ринку в Парижі. Мені вдалося провести вас на борт Air Force Two як репортер Amalgamated. Зникніть відразу після того, як ви приземлитесь в Орлі, і якнайшвидше зв'яжіться з SDECE ".


Останнє питання виникло у Картера, коли Хоук підвівся. "Чому Карстокус?"


«Через своє ремесло», — гаркнув Яструб, пом'якшуючи його кривою усмішкою. «Ми збираємося розкрити той факт, що Ніколас Карстокус – Синя Борода. Це має бути гарною приманкою, тобі не здається?


П'ятий розділ.


Нік Картер зумів розчинитись в еліті преси на Air Force Two.


Коли літак був у повітрі, і його підкріпили трьома пальцями дорогого віскі, він відійшов від інших і знайшов одиночне місце.


Потім він почав з досьє, починаючи з Арманди де Нерро.


Вона була справжньою леді.


Клан де Нерро був басками до мозку кісток. Вони були багатими землевласниками, і їхня присутність у баскській державі Наварра неподалік Памплони налічувала багато років.


Дід Арманди, дон Пепе де Нерро, щиро боровся на боці лоялістів проти Франка. Пізніше, коли фашистська диктатура міцно зміцнилася при владі, його син Луїс продовжив боротьбу як лідер підпільної партизанської організації.


Зрештою, Луїса викрили. Його землі були конфісковані, і він утік до Франції та вигнання, взявши з собою старіючого Дона Пепе.


Це було в 1951 році, того ж року в Каркасоні, Франція, народилася дочка Луїса, Арманда.


Хоча його землі були втрачені, Луїсу вдалося втекти та зберегти достатньо грошей,


щоб зберегти спосіб життя у вигнанні та продовжити боротьбу з Франком.


Той факт, що він одружився з дочкою іншого багатого баскського вигнанця, дона Рамона де Леона, також не зашкодив його фінансовому становищу.


Дружина Луїса, Марія, була так само люто налаштована проти Франції і за басків, як і її чоловік, але не було жодних записів про те, щоб вона стала партизанкою, як Луїс.


Навпаки, насправді.


Вона жила в чудовій розкоші на величезній віллі неподалік красивого старого міста Каркассон і виростила свою дочку, щоб вона стала леді.


Можна було припустити, що між Марією та її старим дідом, Доном Пепе, освіта Арманди була щедро приправлена грандіозними історіями про патріотичні вчинки її часто відсутнього батька та баскське «право» на сепаратистську батьківщину незалежну від Іспанії.


Старий дон Пепе помер, коли Арманд було дванадцять. Луїс не зміг бути присутнім на похороні свого батька. Він сидів у в'язниці в Барселоні за те, що привів ще чотирьох басків на пограбування банку з метою отримання коштів для звільнення.


Через чотири роки Луїс буде мертвий, убитий при спробі втечі.


У період з 1963 по 1969 рік, коли Арманді виповнилося вісімнадцять, від матері та дочки було мало чути.


Потім, у червні 1969 року, Арманда вийшла заміж за П'єра дю Корта, людину на сорок років старшу за неї.


Шлюб тривав рік. Дю Корт загинув в автокатастрофі на Амальфі Драйві в Італії.


Він залишив Арманду дуже багатою вдовою.


Протягом наступних двох років мати та дочка просили Франка дозволити їм повернутися до Іспанії.


Відповідь завжди була негативною.


У відповідь Арманда здійснила поїздку Європою, виступаючи проти фашистського диктатора вдень і підтримуючи зв'язки з багатими та впливовими людьми.


Незабаром після смерті Франка у 1975 році гарна світська левиця знову вийшла заміж, цього разу за багатого німецького промисловця.


На жаль, цей шлюб теж мав сумний кінець для нареченого. Він загинув в авіакатастрофі під Інсбруком.


Король Хуан Карлос скасував заслання Франка на де Неррос, але Марія голосно заявила всім, хто хотів слухати: «… Я ніколи не повернуся на землю моїх батьків, доки вона не звільниться від іспанської тиранії!»


Очевидно, Арманда погодилася з матір'ю. Двічі овдовіла красуня тепер надзвичайно багата. Вона подорожувала у найшвидших реактивних літаках та використовувала свої асоціації, щоб збільшити своє багатство.


Вона придбала репутацію складної жінки, з глибоко вкоріненими переконаннями щодо своєї баскської спадщини, а також з жагою життя з дуже збоченими і дуже багатими людьми.


1979 року Арманда зникла з поля зору на два роки. Вона знову спливла 1981 року в Італії. Незабаром після цього її заарештували.


Лупе де Варга була баскським еквівалентом палестинського терориста та вбивці Карлоса Шакала. Виступаючи як зв'язковий басків з італійською Червоною бригадою, де Варга був одним із головних ініціаторів та організаторів змови з метою викрадення швейцарського мультимільйонера з метою отримання викупу. Щойно план буде здійснено, баскський сепаратистський рух та Червона бригада розділять доходи, щоб допомогти фінансувати подальшу терористичну діяльність у своїх країнах.


Перш ніж змова могла бути завершена, вона була розкрита. Де Варга та п'ятеро його спільників з Червоної бригади були спіймані на віллі Сан-Ремо. Замість того, щоб здатися, вони віддали перевагу перестрілці з італійською владою.


Всі вони були розстріляні і спалені вщент в одному крилі вілли. Арманда де Нерро також була на віллі. Вона була схоплена та звинувачена італійськими судами у терористичній діяльності.


За чутками, Арманда була не лише зареєстрованим власником вілли, а й коханкою де Варги. Оскільки це був лише слух, і оскільки вона заявляла про свою невинність на тій підставі, що її викрали – і, враховуючи її багатство, це мало сенс – утримували проти її волі протягом кількох місяців і змушували брати участь, її зрештою реабілітували.


Її вражаюча краса не пошкодила її справі в італійській залі суду, як і парад її колишніх багатих і впливових коханців, коли вони виступили як свідки.


Щойно її свобода була забезпечена, де Нерро відновила свої польоти на континенті. Якийсь час Інтерпол стежив за нею, підозрюючи, що вона продовжувала підтримувати зв'язок із терористами загалом та з баскською Euzkadi Ta Askatasuna зокрема. Коли вони змогли отримати нічого конкретного, вони припинили спостереження.


Приблизно тоді, чотирнадцять місяців тому, жінка зібрала валізи та багаж і переїхала до Андорри разом зі своєю вже старіючої, але все ще активною матір'ю.


Картер закрив папку і глянув на стюардесу, шукаючи свіжого напою. Коли вона прийшла, він закурив сигарету і задумливо відпив скотч.


Арманда де Нерро справді була цікавою жінкою. У неї явно було стільки ж інтелекту, скільки краси, і вона використовувала ці активи, щоб нагромадити велике багатство та багато друзів із впливом. Додайте до цього фанатичну віру в таку революційну справу, як ETA, і ви отримаєте жінку, таку ж смертоносну, як і прекрасну.


Але, розмірковував Картер, чи була Арманда де Нерро відданою справі басків? Чи події її життя були просто випадковостями, які змусили це виглядати так?


Чи були її стосунки з де Варгою лише чутками, як вона стверджувала, чи вона справді була його коханкою та спільницею?


З'ясувати це буде одним із головних завдань Картера.


Він відклав першу папку та відкрив другу. Він був відзначений Історією та поточним статусом EUZKADI TA ASKATASUNA (ETA) – баскського революційного руху за державотворення, вільного від Іспанії.


Картер уже знав велику частину вмісту папки, але кілька тонких моментів були заповнені в міру читання.


Спочатку баски були гударі, основною силою армії лоялістів, що боролася з Франком. Навіть після того, як громадянська війна в Іспанії закінчилася, баски пішли в гори як партизани, щоб боротися з фашизмом Франка.


Через це їм допомагало і ними захоплювалася величезна кількість населення.


Коли помер Франко, багато хто думав, що баски складуть зброю.


Нічого не могло бути далі від істини. Менш ніж за 24 години до того, як демократія прийшла до Іспанії за короля Хуана Карлоса, баски виступили проти нового режиму.


Вони стратили мера невеликого містечка в Гіпускоа, інспектора міських автобусів та водія таксі. Всі були вбиті як «гнобителі народу».


Для іспанського народу, всього світу та їхніх побратимів-басків це було не що інше, як випадкове вбивство, візитна картка терористів, яким новий демократичний уряд Хуана Карлоса означав не більше, ніж старий фашистський режим Франка.


У наступні роки відбувалися побиття, викрадення, пограбування банків та здирство в ім'я революційного податку для фінансування терористичного руху ETA.


До кінця 1970-х років ETA оголосила себе марксистсько-ленінським рухом. Тепер вона була присвячена диктатурі пролетаріату, і тероризм був засобом досягнення цієї мети.


Керівники ETA більше не цікавились баскським сепаратизмом. Їхньою метою було повстання на всьому континенті і, зрештою, комуністична Іспанія.


Картер закрив папку і зітхнув досить голосно, щоб повернути кілька голів поблизу.


Він думав, що найкращий спосіб шантажувати всю країну, погрожувати її уряду вісьмома ракетами з ядерними боєголовками?


* * *


Картер останнім залишив літак і першим залишив аеропорт, поки преса не давала спокою VIP-персонам.


Він поїхав на таксі до Парижа і за звичкою ще тричі змінив таксі, перш ніж прибув до невеликого пансіонату на Лівому березі.


Після реєстрації під прикриттям він прийняв душ, поголився та з'їв сніданок у сусідньому кафе.


На той час був майже опівдні - час, який Хок сказав йому.


«Месьє Палльмар, будь ласка».


Людина SDECE була на лінії за кілька секунд.


"Пальмар слухає".


"Мсьє Палльмар, літак віце-президента приземлився".


"Де ти?"


"У маленькому кафе у Пон-Неф, на лівому березі".


"Добре. Іди на станцію метро St. Michel...»


"Я знаю це", - відповів Картер.


«Вийдіть на вокзалі Гар дю Нор. Нагорі біля трапу метро стоїть газетний кіоск. Попросіть екземпляр «Революція Баумп'єра сьогодні».


"І чи буде він у нього?"


«Ні, але я вас впізнаю. Підніміться вулицею Rue de Maubeuge, перетніть Boulevard de la Chapelle і підніміться вулицею Stephenson у бік Сен-Бернара. Я обжену вас у невеликому провулку і зв'яжуся з вами. Слідуйте за мною звідти."


"Зроблю."


Картер вийшов з кафе, пройшов кілька кварталів уздовж Сени до площі Сен-Мішель і увійшов на станцію метро. Він купив квиток і сів у швидкий та безшумний поїзд метро.


На Gare du Nord – величезній залізничній станції – він швидко помітив газетний кіоск. Він переглянув полиці в м'якій обкладинці кілька хвилин, а потім зробив запит французькою.


“Non, je regrette, monsieur. У мене його немає".


"Мерсі", - сказав Картер і вийшов надвір. На вулиці Стефенсон він уповільнив крок, час від часу зупиняючись, щоб подивитися у вітрину магазину.


Він був за три квартали від маленької церкви Сен-Бернар, коли поряд з його плечем пройшов невисокий сивий чоловік у береті та англійському твіді.


«Слідкуйте за мною на невеликій відстані, мосьє Картер».


Шепіт пролунав майже відразу після паузи за крок чоловічка. Картер йшов на десять кроків за ним. Коли чоловік звернув у вузький провулок, Картер пішов за ним.


За п'ятдесят ярдів від провулка чоловік ступив через невеликі дерев'яні двері. Коли Картер підійшов до нього, двері залишалися прочиненими. Картер швидко озирнувся через плече і ступив у невелике подвір'я.


Двері зачинилися за ним з клацанням, і Картер повернувся і побачив усміхненого Андре Паллмара, що простягає руку.


«Вибачте, що ускладнюю завдання, мсьє Картер, але цього ніколи не було б, якби нас бачили публічно».


"Я розумію."


«І у світлі прохання вашого начальника. Я не думаю, що було б розумно, якби вас бачили у наших офісах».


"Правильно."


"Якщо ви підете за мною, будь ласка?"


У будинку було три поверхи, два нижні порожні. Третій – три спальні, всі комфортабельно мебльовані.


"Влаштовуйтесь зручніше. Келих вина?"


"Бренді, якщо він у тебе є".


"Звісно."


За кілька хвилин двоє чоловіків влаштувалися, тримаючи напої в руках, один над одним над низьким кавовим столиком.


«Ось документи, які вам знадобляться, щоб встановити вашу особу як Ніколаса Карстокуса».


Картер уважно подивився на них і посміхнувся до іншого чоловіка. "Дуже ретельно виготовлено".


"Дякую. Зайве говорити, що ми підтримували облікові записи в ідеальному порядку. Ви можете навіть використовувати його кредитні картки. Ось кілька копій його підпису. Я припускаю, що ви маєте можливість після деякої практики повністю скопіювати її?»


Картер кивнув головою. "Невелика частина мого навчання".


«Чудово. У вас є фото на паспорт?


Картер дістав із внутрішньої кишені конверт та фотографію на паспорт.


Паллмар дістав з кишень необхідні марки, клей та герметик, і за дві хвилини на документі з'явилася фотографія Картера.


"От і ми. Досконала справжність».


"Дякую вам. Месьє Палльмар. А вілла?


"Про неї подбали, а також іспанські контакти в Андоррі".


І знову доглянута рука увійшла до бездонних кишень чоловіка.


«Її звуть Луїза Хуанеда. Життєва статистика, біографія та все інше, що ви повинні знати, знаходяться на звороті фотографії. Запам'ятайте, будь ласка, та поверніть фотографію».


Картер уважно подивився на жінку. Це була складна кольорова фотографія в гламурному стилі, на якій вона була відбита в кількох позах на повний зріст із крупним планом обличчя у центрі.


Більшість фотографій на повне зростання були зроблені в сукнях до підлоги, розшитих блискітками. Луїза Хуанеда мала багато повнорозмірних кривих у всіх потрібних місцях. На знімку крупним планом була зображена брюнетка з волоссям, таким чорним, майже синім, і блискучими карими очима, які казали: «Злови мене… якщо зможеш!»


"Артистка?" - спитав Картер.


Паллмар кивнув, випускаючи з ніздрів дим від Гаулуази. «Співачка. Вона працює у готельних залах Андорри близько шести місяців».


Картер перевернув фотографію та переглянув зворотний бік. Це було вражаюче. Луїза Хуанеда працювала під прикриттям як на французький уряд, так і на уряд Хуана Карлоса майже п'ять років, і дуже ефективно.


Потім очі Картера спалахнули на її особистому тлі, і його голова різко повернулася до Паллмара.


"Басконка?"


"Так, але далека від терористів", - відповів інший чоловік. «Вся її родина була розорена на півночі Іспанії через терористичні тактики ETA. Її батько мало не загинув через вибух ETA. Нині він живе у Мадриді, каліка. Запевняю вас, мсьє Картер, вона гаразд і їй можна довіряти.


"Досить добре для мене", - сказав Картер, передаючи фотографію і відкинувшись на диван. «Отже, як ми можемо видати мене за Синю Бороду?»


Хмара, що пролетіла над очима Паллмара, сильно вразила Картера. Чоловік нахилився вперед і надто загасив сигарету, перш ніж нарешті заговорив.


«Я впевнений, що ваш начальник сказав вам, що ми зберегли життя Ніколаса Карстокуса – принаймні на папері – в надії знайти деяких із його клієнтів або навіть потенційних клієнтів».


Картер кивнув і приховував похмуре обличчя, запаливши ще одну цигарку.


«Що ж, схоже, наш містер Карстокус уклав контракт незадовго до того, як ми його виявили…»


"І він зустрів свій тимчасовий кінець".


«Так, це помилка, надмірна старанність з боку одного з наших найкращих людей. Проте Карстокусу заплатили дуже пристойну суму, ймовірно, як початковий внесок за контрактом».


Картер зітхнув. «А тепер люди хочуть якихось дій чи повернення своїх грошей».


"Цілком вірно. Ми затримували їх майже на місяць. Ми збиралися закрити всю цю справу і публічно оголосити Карстокуса мертвим, коли це ваше прохання прийшло з Вашингтона. Зайве говорити, що це був би спосіб для вас утвердитися як Синя Борода".


"Скільки був аванс?" - спитав Картер.


"Сто тисяч доларів, переведених на швейцарський рахунок Карстокуса".


"Де ви не можете дістати їх".


Вузькі плечі неповторно по-французьки знизали плечима. «Ми контролюємо його французькі та американські рахунки, але, як ви кажете… швейцарські… ах!»


Картер підвівся, потягнувся і почав ходити.


«Тож якщо я перевірю контракт і погоджуся продовжувати його виконання, я зможу відкласти його на досить довгий час, щоб завершити свій бізнес в Андоррі».


"Саме", - сказав Паллмар.


"А якщо я цього не зроблю, і якщо ми покажемо Карстокуса як Синю Бороду, вони будуть у мене по всій дупі, коли я буду в Андоррі".


«Настільки ж точно».


«Месьє Палльмар, я дійсно вважаю, що я десь між горезвісним молотом і ковадлом».


«Дивний американський вислів, мсьє Картер, але дуже підходящий».


"Де контакт?" - спитав Картер, складаючи своє високе котяче тіло назад на диван.


"Марсель", - відповів Палльмар, витягаючи з пальта пачку паперів та екземпляр "Інтернешнл геральд трибюн". «Ім'я в рекламі – Пепі…»


Шостий розділ.


Картер виїхав з Парижа машиною в середу вдень. Перед від'їздом він розмістив оголошення у відповідь у газеті Tribune і La Voix, однієї з невеликих марсельських щоденних газет.


Пепе: Обережність змусила мене так довго не відповідати. Скажіть «так» п'ятницю та перевірте номер суботи. Мсьє Б.


Він неквапливо поїхав трасою А6 через Ліон, прибувши до Авіньйона близько третьої години дня.


Залишивши орендований автомобіль, він поїхав таксі до залізничного вокзалу, де відправив обидві свої сумки в Марсель на ім'я Карстокуса.


Звідти пройшов кілька кварталів до старого торгового кварталу міста. У різних кіосках він купив бушлат, дві джинсові сорочки, дві пари вицвілих джинсових штанів, джинсову куртку, пару черевиків і важкий чорний светр із високим коміром.


У магазині надлишків він купив спортивну сумку і попросив у покритого прищами молодого службовця сходити до туалету.


За п'ять хвилин з нього вийшов моряк-бродяга.


"У нас є бритви, мосьє", - сказав клерк, дивлячись на дводенну щетину Картера.


"У цьому немає необхідності", - прогарчав Картер на низькому французькому діалекті. "Я повернуся в море через два дні".


Картер вийшов із магазину і оселився у найдешевшому готелі, який він міг знайти у найсуворішій частині міста.


«Двадцять франків уперед, пане».


"Це включає замок на дверях?"


"Так звичайно."


Це було обіцяно, але не спрацювало. Картерові знадобилося двадцять хвилин, щоб полагодити його, хоча він знав, що хтось може зламати його знову за хвилину, якщо він цього дуже захоче.


Х'юго – його смертоносний стилет – Картер, прив'язаний до правої ікри, залишив прив'язаний до своєї правої ікри в замшевих піхвах. Вільгельміна та два запасні магазини були заховані під парою незакріплених мостин.


Потім він розтягнувся на хиткому ліжку і за кілька хвилин міцно заснув.


Рівно о десятій його уявний сигнал тривоги спрацював. Миттю насторожившись, він виповз із ліжка і вдягнув водолазку та джинсові штани. Він натягнув легку джинсову куртку поверх водолазки і вийшов надвір.


Ніч була наповнена неоном та сміхом із відкритих вуличних кафе. На пагорбі, що височів над містом, Картер міг бачити Папський палац. Поруч із ним були інші палаци, переобладнані в сучасні готелі. Він був там, за річкою, у дорожчому Вільневі, де зараз обідають більшість заможних туристів, а незабаром шукатимуть вечірніх розваг.


«Це, - подумав Картер, озираючись на всі боки, - це саме те, чого він хотів.


Шість кварталів вулиці перед ним ідеально підходили для вечірнього полювання. Він був сповнений яскравих бістро, дешевих готелів – одні для гостей на всю ніч, інші з погодинною оплатою – і трьох чи чотирьох нічних клубів із суворими швейцарами-вишибалами, що розвалилися перед їхніми дверима.


Картер рушив вулицею, поки не помітив кафе, яке здалося трохи чистішим за інших, і зупинився. Він вибрав столик біля тротуару і помахав офіціантові з суворим виглядом, у якого з рота звисала «Голуаза», а на животі двічі обернуть брудний фартух.


Він похитнувся.


"Ви хочете пообідати?"


"Оуї".


Жирне меню виявилося в руках Картера. Офіціант зник і негайно повернувся з келихом і графином вина, такого густого й темного, що Картер подумав, чи воно не наллється.


"Що б ви хотіли, мосьє?"


"Баклажан aux tomates... le foie de veau grillé... pommes frites"


«Вибачте, пане, але сьогодні в меню немає смаженої телячої печінки».


"Мені начхати", - дуже тихо відповів Картер, його зуби блищали на засмаглому обличчі. "Це те, що я хочу."


«Месьє… s'il vous plaét…»


Офіціант потягнувся за меню, і Картер спіймав його зап'ястя, встромивши нігті в м'яку внутрішню частину.


«Я відзначаю свої останні кілька днів на березі. Я сказав вам, що хочу з'їсти. Тепер ви скажіть кухареві, що я хочу з'їсти».


Обличчя офіціанта спотворило біль, і він так сильно стиснув щелепу, щоб не закричати, що палаючий кінець «Голуази» загрожував обпекти йому ніс.


"Oui, monsieur!"


Він відскочив, і Картер налив келих вина. Він закурив сигарету і відкинувся назад, щоб оглянути вулицю. Вуличні повії були всюди, деякі з них явно не відходили надто далеко від своїх сутенерів.


Одна зловила його погляд і рушила тротуаром. Картер похитав головою, і вона повернулася до свого кута.


Були й інші персонажі, бродяги, кишенькові злодії, кілька ночуючих туристів, але не жебраків.


Це змусило його посміхнутися. Безробітні французи не жебракують. Вони або знаходять роботу, або крадуть.


Прийшла їжа, і він з подивом виявив, що вона була непоганою. Достатньо, щоб він залишив офіціанту щедрі чайові, коли йшов.


Наступну годину він провів, переходячи з бару в бар, переслідуючи дівчат у кожній з них і відбиваючись від вуличних повій.


У провулку під назвою Пігаль він знайшов те місце, яке хотів: Le Club Poupee. Girls, Girls, Girls та Floor Show танцювали у яскравих вогнях на наметі, і з дверей постійно виходили пари, а входили самотні дівчата.


«Десять франків, мосьє…».


Картер пропустив рахунок через ґрати, отримав штамп на тильній стороні долоні та пройшов через двері. Кімната була вузькою, глибиною близько п'ятдесяти ярдів, з поперечиною з одного боку та столами з іншого. Дуже нудне тріо...


На задній сцені бару грала гучна музика, більшість столиків були зайняті жінками.


Одна висока, довговолоса блондинка зняла дуже великі груди з передньої частини сукні і обережно нанесла рум'яна на ареолу, коли Картер ударив двері.


Вона підвела очі і широко посміхнулася, коли Картер проходив повз її столик. "Привіт, купи мені випити?"


"Звісно."


Вона повернула груди на тимчасове зберігання і пішла за Картером до заднього незайнятого столика.


Він замовив віскі. Вона замовила шампанське, яке колись було схоже на чай. Він спробував це.


"Чай."


Вона знизала плечима. «Я п'ю усю ніч. Я не можу дозволити собі напитися. Не хвилюйся, ти окупишся своїми грошима».


Щоб довести це, вона з посмішкою потяглася до його промежини. Картеру вдалося зловити її зап'ястя і повернути назад до стільниці.


"Пізніше."


"Добре. Ми підемо до мене, коли я вийду, гаразд?»


"Може бути.


"Ви моряк?" Картер кивнув, скривившись, проковтнув половину віскі. «Добре, я люблю моряків. Ось побачите, я приголомшливий».


Картер лише посміхнувся. Це був найстаріший напрямок у бізнесі барів для дівчаток. Дівчатка не виходили раніше, ніж три ранки. До цього часу сисунок був п'яний, і дівчина випила чаю на сотню доларів.


Але Картер із цим погодився.


Наступні дві години він святкував, попиваючи віскі та купуючи чай. За цей час майже всі дівчата у барі пройшли через будку. Він уже майже відмовився від пошуку відповідної, як раптово з'явилася вона.


"Я Лілі. Купіть мені випити?"


Через п'ятнадцять хвилин решта відлетіла. Було очевидно, що гарний п'яний матрос зробив свій вибір на вечір.


Картер трохи пом'якшив свої веселі манери та гучний сміх, щоб уточнити деталі.


Її звали Лілі Лучані. Їй було двадцять два роки, вона народилася в Авіньйоні і не була повією.


«Я розважатиму тебе, розмовлятиму з тобою, питиму з тобою… але я не піду з тобою спати. Я студентка і це єдина робота, яку я можу отримати».


«Я думаю, що це дуже чудово», - сказала Картер низькою англійською мовою без акценту, чому в неї закружляла голова.


"Ти англієць?" - спитала вона, роззявивши рота.


"Американець, якщо точним".


"Але..."


«Мій французький досконалий. Дякую. Скільки грошей ви зазвичай заробляєте сьогодні ввечері?


«Близько ста франків… можливо», - затнулась вона.


"Я заплачу тобі, щоб ти пішла зі мною зараз і випила чашку кави".


"Я говорила тобі…"


"Горнятко кави."


Вона нахилилася вперед і вперше з того часу, як сіла, подивилася прямо в очі Картерові. "Ви тверезі".


"Так, я тверезий", - відповів він. "Кава?"


"Відмінно."


"Добре пішли. І, до речі, ти дуже добре знаєш англійську».


* * *


Вона була мініатюрною, з маленькою фігурою, яка виглядала недоречно в її несмачній дешевій сукні. У менш яскравому світлі кафе. Картер бачив, що в неї розумні очі, кирпатий ніс і майже ельфійське обличчя.


Прямо зараз її акуратні брови були розтягнуті у дуже глузливій формі.


«Дай мені подивитися, чи я це розумію. Ви хочете, щоб я поїхала з вами до Марселя. Ви хочете, щоб це виглядало як вечірка, як моряк на своєму останньому побаченні зі своєю подругою перед тим, як вирушити в море».


"Це правильно."


"І ви хочете, щоб я взяла з собою два комплекти одягу".


Картер кивнув головою. «Один студентський набір. Один барний набір для дівчаток. Не такий несмаковий, як у тебе. Якщо тобі потрібно щось поповнити гардероб. Я придбаю це".


Вона похитала головою і попросила цигарку. Картер вийняв одну з рюкзака і тримав запальничку, доки вона незграбно пихнула.


"Ви не курите", - сказав він з усмішкою.


«Я знаю, але мені треба щось робити із руками. Я не розумію. Якщо вам потрібна дівчина для вашого бізнесу, чому б вам не найняти її в Марселі?


«Просто. Те, що я хочу зробити, не буде небезпечним для тебе, поки я поряд. Це може статися, коли я піду. Коли я піду, дівчину у Марселі можуть знайти. . "


"Чому я? Чому не одна з інших дівчат?


Посмішка Картера стала ширшою. «Як ти думаєш, ти розумніший за тих інших дівчат?»


Вона вагалася, але нарешті відповіла. "Так."


«От ваша відповідь. Мені потрібна людина, якій потрібні гроші і готова піти на все, щоб їх отримати».


"І будь-яка дівчина, яка працюватиме в Le Club Poupee, піде на певні заходи?"


«Я так думаю, – сказав Картер.


Ще одна довга пауза, а потім Лілі нахилилася вперед і заговорила низьким хрипким голосом. "Ви поліцейський?"


"Ні."


"Шахрай?"


"Ні."


«Але цей бізнес, про який ви кажете… він… незаконний».


Це те, що ви збираєтеся допомогти мені дізнатися.


Вона відкинулася назад і роздратовано зітхнула. "Ти не моряк".


"Ні."


"Чому ...?"


«Якби я увійшов у ваш клуб у діловому костюмі, розкидав свої гроші і пішов із вами, скільки з цих дівчат запам'ятали б мене?»


"Всі вони!" - твердо промовила вона і проковтнула. "Десять тисяч франків?"


"Половина зараз, якщо хочеш".


"Ні, я ... я не знаю чому, але я тобі довіряю".


Він посміхнувся. «Напевно тому, що я американець. Візьми свої речі. Я зустріну тебе на вокзалі за дві години».


«Добре, я піду. Але пам'ятай, я тебе не трахну!


* * *


Готель Vincennes на набережній був дешевим, уряд приділяв дуже мало уваги


своїм підопічним, якщо орендна плата виплачувалася заздалегідь.


Картер тримався позаду неї від вокзалу до порту, а потім убив годину за сніданком та міцною кавою після того, як вона зареєструвалася. Коли він переконався, що між ними буде мало зв'язку, він подався до старомодного, але чистого холу готелю.


Нудний клерк-посильний консьєржа відповів на дзвінок і, тільки-но глянувши на Картера, крутив касу.


"Без ванни?"


"З ванною", - відповів Картер.


Чоловік перевернув велику книгу, глянув униз, а потім подивився на Картера, насупившись.


"Мсьє займається шоу-бізнесом? ... Може, комік?"


«Мсьє намагається отримати корабель після того, як трохи напився і пропустив свій останній рейс».


"Зрозуміло. Значить, у вас немає паспорта?"


Це була звичайна справа серед моряків, але небезпечна. Якщо торговельний моряк пропустив своє судно і у нього не було документів, він повинен був подати заяву до Francois Maritime National за новими і бути ув'язненим, поки він не опиниться на іншому судні.


"Закордонний паспорт?" Картер посміхнувся. "Звичайно ... прямо тут!"


Він поклав між ними на стіл дві купюри по сто франків. Рука людини витяглася, як удар мангуста, і банкноти зникли.


«Кімната коштує двісті сорок франків за ніч, пане… заздалегідь, звичайно».


"Звісно."


Картер виклав ще три. Вони увійшли до шухляди, і здачі не запропонували.


"Merci, мосьє. Кімната п'ять-один".


Картер узяв ключ і по дорозі до ліфта обійшов кафе готелю.


Лілі, суворо дотримуючись його інструкцій, сиділа одна біля входу. Він кинув свою спортивну сумку біля дверей і перетнув кімнату.


"Кальвадос, ma petite, s'il vous plaît".


Жінка за прилавком вибрала пляшку, загорнула її та взяла його гроші. Несучи пляшку яблучного бренді, Картер повернувся через столи. Проходячи повз Лілі, він дозволив своєму погляду опуститися на найкоротшу секунду.


«Хороша дівчинка, – подумав він.


Поруч із тарілкою лежала серветка. На ньому було написано 412. За крок від столу він побачив, як вона взяла серветку, промокнула губи і недбало сунула її в сумочку.


Піднявшись на ліфті, Картер з полегшенням зітхнув. Він зробив добрий вибір.


У кімнаті він розпакував, налив три пальці бренді у склянку і сів писати оголошення.


Пепе: Телефон 391-444 рівно о 17:00 у суботу. Мсьє Б.


Він зачекав ще двадцять хвилин, щоб переконатися, що Лілі має час повернутися до своєї кімнати, а потім спустився сходами на четвертий поверх.


Його кісточки пальців ледь торкнулися фанерованої деревини, як двері відчинилися і Картер увійшов усередину.


"Це весело!" - сказала Лілі, її темні очі спалахнули від збудження, а на обличчі з'явилася ельфійська усмішка.


"Не дозволяйте цьому бути надто веселим", - похмуро сказав Картер. "От."


Він передав їй клаптик паперу і розстелив на ліжку карту Марселя.


«Я піду першим. Ви слідуєте рівно через тридцять хвилин. Редакція газети знаходиться тут, вісім номер по вулиці Монпарнас. Візьміть таксі. Після розміщення оголошення. Вийдіть з офісу та пройдіть до кута… сюди. Ви на авеню дю Прадо. У Бонд-Пойнті ром праворуч. В Вірменії, заходьте і моліться”.


"Моліться?"


“Це те, що я сказав… хвилин двадцять. Коли ви поїдете звідти, візьміть таксі до музею Барали тут».


"І ось де я граю повію?"


"Абсолютно вірно. Тут є маленьке кафе через дорогу. Відведи його туди. І, пам'ятай, за тобою підуть, але ні в якому разі не оглядайся через плече, ніби шукаєш стеження. Ти все розумієш? "


Вона кивнула головою.


"Добре. Просто будь природним. Я весь час буду поряд».


* * *


З коридору офісної будівлі через дорогу. Картер дивився, як Лілі входить до редакції газети. Справа зайняла близько десяти хвилин, і незабаром вона знову вийшла, прогулюючись авеню дю Прадо.


Вона добре виглядала в смугастому чорно-білому пуловері, який туго обтягував її груди, і в чорній мерехтливій спідниці, яка облягала її стегна та попку, як друга шкіра.


З гострими підборами, беретом та сітчастими панчохами вона виглядала досить липкою, щоб зняти її.


Він міг би запросити досвідченого оперативника зі штабу Paris AX, але на це потрібен час. І був хороший шанс, що маленька Лілі все одно зможе виступити краще. Звичайно, був фактор ризику, але, маючи лише дві дрібниці, які потрібно було виконати – і сам Картер на ній, як клей, – навряд чи могло статися щось небезпечне.


Він дивився, як вона повернула на авеню дю Прадо, а потім знову зосередився на редакціях газет.


Нетреноване око могло не помітити такої нескінченно малої зміни.


Картер цього не пропустив.


Над дверима стояв великий годинник. Прямо під циферблатом годинника знаходилося цифрове зчитування поточної температури розміром три на чотири фути.


З моменту його прибуття він регулярно блимав. Тепер він був вимкнений.


На це не знадобилося багато часу.


Вони сиділи за тротуарним столиком у кафе під Картером. Один був невисоким товстим чоловіком з густою копицею чорного волосся, яке, здавалося, постійно падали йому на очі. Інший був трохи вищий на зріст, але піджар, як очерет, і одягнений у витончений бежевий габардиновий костюм. Його привабливою рисою були страшенно рябе обличчя та темні очі, які, здавалося, ясно йшли в його череп.


Низький, товстий, з папером під пахвою, вийшов за Лілі. Другий почекав кілька хвилин, щоб переконатися, що його товариша не стежать.


Переконавшись, що це не так, він сам пішов слідом.


Картер дістався задньої частини будівлі менш ніж за дві хвилини. Він уже обстежив стоянку таксі у центрі кварталу. Він не залишався незайнятим за ті двадцять хвилин, що він перевіряв.


І цього не було зараз.


"Егліз Вірменія?"


"Оуї".


"Ще тридцять франків, - додав Картер французькою, - якщо ви зробите це за п'ять хвилин або менше".


Перевантаження таксі, що стрибає, сильно притиснуло його до сидіння і протримало там всі три хвилини їзди.


Просто навпроти церкви був газетний кіоск. Картер попрямував до нього і переглянув стелажі з книгами в м'якій обкладинці, поки не помітив Лілі.


Не роздумуючи, вона піднялася сходами і увійшла до собору.


Вони були рівно за тридцять секунд позаду неї, і тепер попереду був вищий. Обидва вони пройшли квартал від церкви, де зупинилися біля вітрини та радилися.


Був обраний невисокий та пухкий. Він повернувся і увійшов до собору.


Картер не став чекати. Він купив паризьке видання американського журналу про шкіру і вийшов надвір.


Через два квартали повз спостерігача з очима, що випали. Картер звернув надвір Параді і знайшов інше таксі.


"Музей Барали?"


"Старий".


"Не поспішайте", - сказав Картер, відкидаючись на сидіння і закурюючи сигарету.


* * *


Картер сидів, потягуючи бренді та еспресо, у кафе прямо через дорогу від музею Баралі. Лілі увійшла до будівлі майже півгодини тому. Два її сторожові пси були поруч.


Тепер він спостерігав, як вона переходила вулицю пліч-о-пліч з високим атлетичним представником у темно-синьому костюмі консервативного крою. Йому було років шістдесят три, з широко розставленими блакитними очима, засмаглим і зморшкуватим обличчям і рівною кількістю сталевого сірого на скронях, яке надавало йому віку і невеликого класу.


Він не мав вигляду типового вбивці. Але тоді Синя Борода не стала б.


"Відмінний вибір", - подумав Картер, дивлячись одним вічком на журнал, іншим - на пару.


Вони сіли за три столики від них, досить близько, щоб Картер міг чути частину їхньої розмови.


Прищавий увійшов і сів за стіл у вікно. Низький і пухкий, біля телефонної будки біля сходів музею.


"Бінго", - подумав Картер і відпив бренді.


«Я просто працююча дівчина, пане, - говорила Лілі, - а не повія».


«О, моя люба, я впевнений у цьому. Але я впевнений, що ти не відмовишся від невеликого подарунка за твою послугу?


"Звичайно, ні", - сказала Лілі і кокетливо посміхнулася.


«Тоді ходімо? Моя квартира не за горами».


Лілі краєм ока кинула на Картера швидкий погляд.


Він відповів на це поглядом, ледь помітно похитавши головою, потягуючи з чашки еспресо. Картер чекав на того, з ким невисокий і товстенький розмовляв телефоном. Картер хотів, щоб мали достатньо часу, щоб прибути.


Лілі грала до кінця. Досвідчена актриса – чи куртизанка – не могла б зробити це набагато краще.


Коли кавалер став дуже наполегливо доглядати, вона підігравала йому, проводячи рукою по його стегні під столом. Коли він ставав надто закоханим, вона трохи злилася, а коли він виявляв ознаки охолодження, вона шепотіла всі еротичні речі, на які була здатна.


Коли Картер побачив, що під'їхав чорний лімузин, короткий і пухкий і рушив далі кварталом, він підійшов до стійки і розплатився по чеку.


Лілі вже встала і рушила у бік жіночої кімнати в задній частині будинку. Вона піде через хол і вийде через задні двері у провулок.


Її майбутній коханець потирав руки за столом.


Картер одягнув сонцезахисні окуляри і стягнув в'язану кепку з годинником на чоло, коли він вибіг надвір. Проходячи повз лімузин, він подивився, але вікна були затемнені темним склом, що унеможливило прочитання пасажирів.


Він повільно і розмірено пройшов до кута, але, обігнувши його, кинувся в біг. За другим кутом він помітив Лілі, яка нервово чекала біля входу в провулок.


"Чи був він гаразд?"


"Чудово. Ви отримали адресу?"


«Восьма вулиця Селезе… квартал униз і чотири двері праворуч».


"Ти ангел", - сказав Картер, цмокнувши її в губи. «Повертайся до готелю. Побачимося пізніше".


Картер рвонув уперед. Він зробив три квартали, розвернувся і потім повернув назад, доки не помітив вулицю Селезе. Через дві двері від будинку № 8 та через дорогу була табличка «Здається».


Він подзвонив у дзвінок.


"Оуї?" Вона була старою, років шістдесяти, з величезними відвислими грудьми, широкими стегнами і синім волоссям, завитим зверху її голови.


"Я хотів би побачити номери".


Жінка подивилася на його одяг, на його неголене обличчя і почала зачиняти двері.


Картеру вдалося втиснутися між дверима та одвірком. У той же час він дістав товсту пачку банкнот, на якій було добре видно стофранкові купюри.


«Взагалі, мадам, я хотів би скористатися квартирою близько півгодини».


«Месьє, ви збожеволіли».


Картер зняв дві банкноти, по сто франків кожна, і вклав їх у свою пухку руку.


«Душевна річ, мадам. Я був у морі майже рік. Я повертаюся… моя дружина… гуляє як собака…»


Він підкреслив свої слова, знизавши плечима французькою. Вона вагалася, але також знизала плечима, коли Картер додав третій рахунок.


«Два-А, прямо нагорі. Двері відкриті. Не куріть, мосьє. Я щойно помила».


«Мадам, мені потрібне лише місце, де можна дивитися».


Минуло двадцять хвилин, перш ніж з-за рогу з'явився високий і спортивний, з усмішкою на обличчі та пружною ходою. Лімузина ніде не було видно, але Картер знав, що незабаром з'явиться.


Передбачуваний коханець увійшов у номер 8, і за хвилину лімузин проплив і припаркувався на розі. Два сторожові пси Лілі вискочили і вдерлися до номера 8.


Вони були ефективними. Бідний хлопець ледве промовив два слова, як вони увійшли у двері.


Через п'ять хвилин коротун вилетів за двері і попрямував до лімузина за інструкціями. Вони були короткі, і він одразу ж повернувся до квартири.


Картер посміхнувся до себе. Якби Пепе був таким кмітливим, яким має бути, йому не знадобилося б більше п'яти хвилин на телефонній розмові в машині, щоб переконатися, що лотаріо в номері 8 далекий від Синьої Бороди.


Минуло три хвилини.


Вони обидва вийшли за двері та кинулися до лімузина.


Картер зачекав ще п'ятнадцять хвилин, а потім спустився сходами.


Бабуся стояла у відчинених дверях своєї квартири. "Добре?"


"Добре", - сказав Картер і знизав плечима. "Я думаю, вона вирішила не відвідувати його сьогодні",


Він доїхав до Старого порту і знайшов телефонну будку, перш ніж повернутись до готелю.


Дзвінок до Парижа пролунав одразу.


"Паллмар тут".


"Це людина з Вашингтона".


"Так."


"У мене є номер автомобіля в Марселі".


"Що це таке?"


«Ф-С-С-Х-чотири-чотири-один».


"А номер твого телефону?" Картер прочитав номер телефону-автомата. "П'ять хвилин."


Зв'язок обірвався, і він закурив у очікуванні.


То був довгий шлях, але його варто було спробувати. Картер здогадався, що будь-ким Пепе, він був посередником на вечірці, що купила хіт. Якщо Нельс Помрой був брокером Синьої Бороди, то великі шанси, що Пепе не знав справжнього імені Синьої Бороди.


Ось чому в той день високий і красивий зазнав жорстокого поводження. Якщо Картер міг знайти ім'я, карти були у його кутку.


Телефонуючий телефон повернув його.


"Так."


«Автомобіль зареєстровано на Марка Леклерка. Він має резиденцію в Ніцці і одну в Марселі на вулиці Еміль Золя… номер тридцять сім».


"І чим мсьє Леклерк займає свій час?"


"На перший погляд він брокер з продажу боєприпасів".


"А насправді?"


"Він банкір Баскського революційного фронту, Еузкаді Та Аскатасуна".


* * *


Лілі ходила по кімнаті, як тварина в клітці, коли Картер вийшов зі своєї кімнати і поставив їжу та пляшку вина на ліжко.


"Я бачила тих людей".


"А ти?" - сказав Картер, відкушуючи шматок хліба і засовуючи в рот шматочки сиру та ростбіф.


"Вони були схожі на вбивць".


"Чи зробили вони тобі чогось?"


"Чорт тебе забирай. Що все це означає?"


Картер поставив їжу і витяг з кишені пачку банкнот. Він зняв десять банкнот по тисячі франків і поклав їх на ліжко.


"Договор дорожчий за гроші."


"Хто ти?" - Сказала вона, стоячи перед ним і прикусивши нижню губу.


"Я людина з роботою ... дивною роботою, але просто роботою".


Він додав ще дві купюри в чарку і відкусив ще один шматок хліба.


Ми залишимося на місці до телефонних дзвінків завтра ввечері. Як тільки це буде зроблено, ми повернемося до Авіньйона з вами і на якийсь час до комфортного життя».


"І це все, що я маю знати?"


"От і все. Їж, сир добрий».


Вона поїла і відпила вина, поки Картер не наївся досхочу.


Вона дивилася на нього широко розплющеними, майже зляканими очима, коли він підвівся і потягся.


"Куди ти йдеш?"


«Повертаюся до своєї кімнати. Вже пізно і до завтрашнього телефонного дзвінка буде багато справ». Він нахилився і легко провів губами на її чолі. «На добраніч, моя маленька учениця».


У своїй кімнаті Картер роздягнувся, потім сунув Х'юго під подушку, а Вільгельмін під ліжко.


Між простирадлами він заснув за п'ять хвилин, але його розбудив легкий стукіт у двері.


Він зісковзнув із ліжка і притулився до стіни біля дверей з Вільгельміною в руці.


"Так?"


«Це я… Лілі».


Картер загарчав, потім зняв ланцюг і повернув затвор.


Ледве двері були прочинені, як вона прослизнула в неї і зачинила за собою.


"Де ти…?"


"Прямо за тобою", - сказав Картер, злегка торкнувшись її плеча.


"Ой ой."


"Що це таке?"


"Я боюсь."


"О боже, чого?"


Мені час боятися”.


«Я не маю на увазі, що боюсь завтрашнього дня…»


"Що тоді?"


"Я боюся сьогоднішньої ночі".


Картер насупився. "Що ж, що ви хочете, щоб я зробив із цим?"


"Дозвольте мені залишитися тут з вами".


"Я думав, що ти сказав..."


«Що я не займатимуся з тобою коханням? Я не буду. Але я не сказала, що не спатиму з тобою».


Картер стомлено дошкандибав до ліжка і поліз між простирадлами. "Роздягайся."


Він чув, як вона роздягається у темряві. Потім він відчув, як її вага зрушує ліжко та натягує ковдру.


Він майже заснув, коли вона ковзнула по ліжку і притулилася до нього.


"Тепер я не боюся".


"Добре."


Тиша.


"Ти хочеш зайнятися зі мною коханням?"


«Якщо я скажу «так», ви скажете «ні», – відповів Картер. «Якщо я скажу «ні», твої почуття будуть зачеплені. Правильно?»


"Я ... я так думаю".


«Тож я нічого не скажу».


Вона уткнулася своєю м'якою круглою дупою в його живіт і знайшла його руку. Він не намагався зупинити її, коли відчув, що повний твердий горб на одній із її грудей заповнює його долоню.


"Як вас звати?"


Він замислився на мить і вирішив, що це не має великого значення. "Нік."


"Нік?"


"Так."


"Тепер я не боюся".


"Добре. На добраніч".


"Доброї ночі."


Вона міцно заснула принаймні за дві години до нього.


Сьомий розділ.


Хабар корисний у всьому світі. Коли хтось знає, як їй користуватись і може знайти когось сприйнятливого до неї, варіанти безмежні.


Ось чому Лілі була потрібна Картер для проникнення до Пепе. Від будь-кого, хто був посередником у вбивствах із класу Синьої Бороди, можна було очікувати, що в редакції газети буде хтось, хто попередить його, коли буде розміщено певне оголошення.


Йому буде так само легко дізнатися місцезнаходження телефонного номера, чи то приватний телефон, чи телефонна будка.


З цієї причини Картер стояв біля найвищого муру третього ярусу стадіону Ганай. На сході, півдні та півночі були відкриті майданчики паркувань для стадіону, парку Шано та Палацу виставок. На схід простиралися широкі бульвари району Маргарита з їх вуличними кафе, ресторанами, бістро та шикарними магазинами жіночого одягу.


Зі свого місця на стіні футбольного стадіону Картер міг бачити майже на милю у всіх напрямках. Прямо зараз у потужний бінокль він бачив, як Лілі спокійно потягує каву в кафе на розі площі Мішле та бульвару Леон. На ній була яскраво-червона спідниця та тонкий білий літній светр, який можна було помітити з будь-якої відстані.


На краю тротуару, за чотири кроки від її столу, була телефонна будка. Номер будки – це номер, який Картер помістив у оголошенні.


Було без п'яти, а хлопчики Пепе вже були на місці. Вони сіли навпроти Лілі в темно-сірій Кортині.


Картер бачив, як вони розмовляють один з одним, навіть не відриваючи очей від Лілі. Вони говорили, як пара старих зеків, ледве ворушачи губами.


Картер здогадався, що вони були такими.


Чорного лімузина ніде не було видно, але Картер не припускав, що це буде. Пепе чи Марк Леклерк не ризикнули б бути поміченими Синьою Бородою двічі, не знаючи, якими були наміри вбивці.


Картер побачив червоний спалах у кутку окулярів і знову повернувся до Лілі. Вона схопилася і попрямувала до будки.


Далі кварталом «Кортіна» стартував невисокий і товстенький.


Картер почекав, поки Лілі закінчить розмову по телефону і повернулася до свого столу, перш ніж спуститися трирівневими кам'яними сходами до входу на стадіон.


Він був майже впевнений, що люди в «Кортині» зрештою спробують упіймати Лілі, але не тоді, коли вона була в переповненому кафе.


Щойно його підбори торкнулися цементу першого поверху, як біля входу задзвонив телефон.


Картер пройшов у будку за три кроки. Він висмикнув трубку і глибоко зітхнув. Настав момент істини. Чи встановив Карстокус – як Синя Борода – контакт із Пепе безпосередньо чи, як завжди через Помроя?


І якби цей контакт було встановлено, чи дізнався б Пепе голос Карстокуса?


"Синя Борода тут".


«Це Пепе. Що ти намагаєшся тягнути?»


Картер розслабився. "Я в безпеці. Я не знаю тебе, а Помрой зник».


«Ми думаємо, що він мертвий. Чому ви не виконали контракт?


Картер знову напружився. Тепер пролунав другий постріл у темряві.


"Я ніколи не отримував такого завдання".


"Ти що?"


"Саме те, що я сказав", - відповів Картер, впевненість у собі текла по його тілу швидкою річкою. "Я так і не отримав подробиць або мети від Нельса".


"Чорт забирай, ти отримав гроші!"


Правильно, і я готовий виконати контракт. Назви мені номер, за яким я можу зв'язатися з тобою. Ми призначимо зустріч”.


«Ти, мабуть, ненормальний! Частиною нашої домовленості було те, що ми ніколи не зустрічаємось без осіб, без імен».


«Це була ваша домовленість із Помроєм. Тепер це нова угода».


"Неможливо!"


"Тоді ніякої угоди".


На іншому кінці дроту була довга пауза. Картер припустив, що слухавку тримають за руку, бо міг розрізнити приглушені голоси на задньому плані.


Потім повернувся Пепе.


"Так


Ти ще хочеш контракт? "


"Так, на моїх умовах".


«Ми небагата організація. Ми дали вам багато грошей. Якщо ми не зможемо дійти згоди, що станеться з тією половиною, яку ви вже отримали?»


"Він залишається на моїх швейцарських рахунках".


Ще одна пауза із фоновими голосами.


"Дуже добре. У тебе є олівець?"


"У мене хороша пам'ять".


Пепе дав номер. "О скільки ти подзвониш?"


"Я не знаю. Просто залишайся біля телефону».


Пепе лаявся на суміші французької та іспанської, коли Картер перервав зв'язок. Він швидко кинув необхідні монети у проріз і дочекався відповіді Лілі.


"Так?"


"Це я. Все точно за розкладом. Зачекайте десять хвилин, а потім йдіть. І робіть точно, як я вам сказав. Добре?"


"Добре", - відповіла вона з легким натяком на страх у голосі.


«Не хвилюйся, люба, все майже скінчено».


Він поклав трубку і побіг угору сходами.


На всіх обличчях «Кортини» були гнів та розчарування. Лілі помітно нервувала, але вона міцно трималася за стіл, кожні кілька секунд переводячи погляд на годинник на зап'ястя.


"Просто роби так, як я написав, люба", - прошепотів Картер, його очі за склом окулярів злегка сльозилися.


Потім вона піднялася і рушила площею, «Кортіна» проповзла приблизно на два квартали тому.


Протягом наступної години Лілі бродила околицями парку. Вона купила газету, сіла на лаву і грала, читаючи її, і навіть нагодувала качок у невеликому ставку.


Потім, рівно о 5:50, коли сонце почало сідати, вона перетнула бульвар Мішель і вийшла на вузькі вулички та провулки, які зрештою привели її до набережної вздовж доків.


Невисокий і товстенький покинув «Кортину», щоб не відставати від неї, а його приятель ковзнув на сидіння водія.


"Вони були хороші", - розмірковував Картер, слідуючи за ними в окулярах, поки вони не зникли з поля зору: добре, але передбачувано.


Картер спустився надвір і впіймав таксі.


"Nouvelle Plage".


"Так, мосьє".


Лілі знадобиться хвилин тридцять, щоб подолати відстань, яку таксі подолало за п'ять.


"Зупиніться тут", - сказав Картер, коли вони досягли точки на набережній, на яку він уже зробив ставку раніше того ж дня. «Ви бачите там провулок, що йде поруч із іподромом?»


"Oui, monsieur".


«Через двадцять хвилин звідти вийде жінка у білому светрі та червоній спідниці. Підніміть її та відвезіть, куди вона хоче».


"Двадцять хвилин це".


Картер труснув порваною половиною купюри п'ятсот франків перед водієм. "Вона отримає другу половину цього".


Картер озирнувся через плече і побачив сяючу усмішку на обличчі таксиста.


Пробігши підтюпцем по набережній, він увійшов у лабіринт провулків, що примикали до іподрому, минув загони і побіг широкою доріжкою до парку Баралі.


Він бачив, як Лілі входить до парку на протилежному боці. Невисокий і пухкий був приблизно в кварталі за нею, а «Кортіна» - ярдах за двадцять за ним. Обидва вони швидко наближалися.


Картер угадав.


Вони знали місто і вибрали найкраще місце, щоб відвезти її: вузька вуличка між двома живоплотом приблизно на півдорозі через парк.


Картер першим звернув на провулок і увійшов до однієї з численних ніш у огорожі, де стояли лавки та скульптури. За кілька годин, під покровом повної темряви, альків стане місцем зустрічі пари молодих закоханих.


Прямо зараз Картер знайшов йому зовсім інше застосування.


Він чув, як каблуки Лілі стукають вузькою доріжкою. ставав все гучнішим і голоснішим, поки вона не промайнула. Вона не зазирнула в нішу, але тоді вона не дізнається, який з них він вибрав, а в бушлаті та темному светрі його майже не було видно.


За нею по п'ятах його темп збільшувався з кожним кроком, підійшов її переслідувач.


Картер перекотився на подушечки ніг і напружився, щоб підстрибнути.


Він побачив рукав пальта, а потім коротке кремезне тіло.


"Месьє..."


«Oui?… Que…?»


Стиснуті руки Картера в один потужний кулак вдарили чоловіка прямо в центр обличчя. Він відчув і почув, як зірвався ніс, і тільки-но крик болю зірвався з розбитих губ чоловіка, Картер схопив його за лацкани.


Одним швидким і спритним рухом він розвернувся, вдаривши людину спиною об край фонтану. Друге виття болю було перервано, коли рука Картера торкнулася його шиї ззаду.


Як мокра білизна, тіло згорнулося на цегляній підлозі, але Картер уже йшов провулком, прямуючи до фар «Кортини». Цигарка була в роті, і його руки стискали полум'я сірника.


Приблизно за десять ярдів від повзучої машини Картер примружився від диму, що струмує з його ніздрів. Темні глибоко посаджені очі водія металися всюди, шукаючи свого друга.


До того часу, як Картер підійшов до відкритого вікна машини, він затягнув сигарету між губами, перетворивши її на тліючий куточок.


"Ей ти…!"


Рябий обличчя повернувся прямо до нього, коли Картер перевернув сигарету. Попіл вдарив


хлопцеві в перенісся і деяка частина його, мабуть, потрапила в одне або обидва очі, тому що виття з його горла було крижаним кров.


Він, мабуть, їхав на нейтралі, бо коли його нога вдарила по акселератору, нічого не сталося, крім великої кількості обертів і відсутності руху.


Перш ніж він зміг знайти перемикач передач, Картер відчинив двері і схопив його за волосся. Коли Картер смикнув, хлопець спробував витягти пістодет з-під куртки.


Це була помилка із двох причин.


По-перше, на ствол пістолета був нагвинчений довгий громіздкий глушник. Кінець глушника зачепився за його куртку та не відпускав.


По-друге, він зняв запобіжник, коли намагався його витягти.


Картер почув звук пфф, і хлопець лежав мертвим вантажем у руках. Він перевернув його, і коли він побачив темну пляму на його грудях, Картер навіть не намагався перевірити пульс.


Він натиснув кнопку панелі приладів, щоб відкрити кришку багажника, і перетягнув тіло до задньої частини машини. Коли він запхав його всередину, він підняв гаманець хлопця.


Повернувшись до альків, він спустошив гаманець у свій бушлат - посвідчення особи та інші карти в ліву кишеню, готівку в праву.


Коли тіло невисокого помістилося разом із приятелем. Картер зробив те саме з його гаманцем, потім кинув гаманці разом з тілами і закрив кришку багажника.


Лілі чекала під ліхтарем біля підніжжя сходів музею Барали.


"Залазь!"


Вона зробила це і села, бліда і застигла, коли Картер в'їхав на бульварі і попрямував до вокзалу.


"Де вони?" - спитала вона нарешті напрочуд спокійним голосом.


"У багажнику".


«Вони… вони… мертві?»


Картер ледь дочекався жовтий і розігнав маленьку машинку до п'ятдесяти на набережній Корніш Дж. Ф. Кеннеді, перш ніж кинути на неї швидкий погляд скоса.


Її щелепа була стиснутою, а колір обличчя був попелясто-білим. Але вона не тремтіла, і не було жодних ознак істерії.


"Вони?" - знову спитала вона, повернувшись до нього обличчям, але не в змозі зустрітися з ним поглядом.


«Ні», - наполовину збрехав Картер, потім подивився на годинник. Було рівно о 7:00. Поїзд до Авіньйона вирушав о 7:14.


"Вони злі люди, чи не так?"


"Так, - сказав Картер, - так".


«Тоді все гаразд… те, що ти зробив».


"Я роблю", - поправив він і кинув на неї ще один швидкий погляд. Її тендітні губи намагалися посміхнутися.


«Ах, дівчино, – подумав він, вганяючи машину у під'їзд до вокзалу.


Він проїхав повз вход у тінь, зупинився і витяг її сумочку з її рук. Витягнувши пачки грошей із правої кишені піджака, він засунув усю суму в гаманець.


"Що це?"


"Невеликий бонус", - відповіла Картер, кидаючи сумочку їй на коліна. «Він замінить вашу сумку та одяг у готелі. Прощай».


"Просто прощавай…?"


"От і все", - відповів він, дивлячись прямо перед собою. "Це має бути так".


Вона перехилилася через сидіння і однією рукою обернула його обличчя сюди. Іншим вона засунула йому в руку аркуш паперу та поцілувала його.


Це був короткий, але ніжний поцілунок, який багато чого сказав, але нічого не обіцяв.


А потім вона стояла біля машини, її обличчя було приховано у тіні будівлі.


"Що це?"


«Моя адреса… мій номер телефону в Авіньйоні. Можливо, одного разу…»


Вона залишила його і відвернулася.


Картер спостерігав за нею всю станцію, перш ніж закурити сигарету і витягнути «Кортін» назад у рух.


* * *


Rue Emile Zola була вузькою, обсадженою деревами вулицею в одному з найшикарніших і найстаріших житлових районів Марселя. Маєтки були великі і стояли далеко від дороги серед густих кущів і високих листяних дерев.


Будинок номер 37 не сильно відрізнявся від своїх сусідів, за винятком того, що його величезні ковані ворота виходили прямо навпроти провулку, що йшов на пагорб.


Картер усміхнувся, коли помітив це, і легко провів кінчиками пальців маленьким електронним пристроєм, прикріпленим до сонцезахисного козирка над його головою.


Він зробив два проходи перед брамою, потім звернув у провулок і піднявся вгору, поки не зміг зазирнути у власність за ним. Коли він залишився задоволений, він зробив розворот, припаркувався та вимкнув фари.


У бінокль вивчав місцевість.


Товста зубчаста стіна тяглася по всьому периметру власності. Сам будинок був потужним. З архітектурної точки зору це був помісь англійського особняка Тюдорів та французького заміського замку.


Праворуч, де колись були стайні, три пари відкритих подвійних дверей тепер відчиняли гараж. Зліва був басейн, а за ним – пара тенісних кортів.


"Організація мосьє Леклерка може посилатися на бідність, - подумав Картер, - але сам джентльмен виразно зумів жити стильно".


Широка асфальтова доріжка вела прямо від воріт у двір та до головного входу до будинку. Лімузин "Мерседес" і темно-синій універсал "Сітроен" з табличками Paris VLT стояли біля мармурових сходів, що ведуть до парадного порталу.


Він був упевнений, що його маленький план несподіванки мав щонайменше 95 відсотків шансів на успіх. Картер рушив у тил «Кортини».


"Гей, спляча красуня", - прошепотів він, злегка постукуючи по кришці глушником "Вальтера".


Відповіді не було.


Він відкрив валізу з ключами і помацав пульс. Він був слабкий, але все ще був.


«Що ж, чоловіче, – сказав Картер, – якщо ти виживеш в аварії, тобі доведеться багато пояснювати своєму босу.


Він витяг обидва тіла – одне мертве, одне дихаюче – з багажника і підняв на задньому сидінні. Коли вони були пристебнуті ременями безпеки, він закрив кришку багажника і поповз назад за кермо.


Все мало бути влаштовано саме так.


Електронний відчинник воріт він тримав у лівій руці. PPK – з надійним захистом – він заправив за пояс.


Потім він запустив Cortina.


"Готові, панове?" - прогарчав він, дивлячись на своїх пасажирів у дзеркало заднього виду.


Порожні очі залишилися такими. Короткі й пухкі губи скривилися в гротескній усмішці.


"Гарне шоу... ми пішли!"


Він низько покотився вперед, потім натис наполовину на педаль акселератора і переключився на секунду.


За п'ятдесят ярдів від підніжжя пагорба він направив маленький сірий інструмент уперед, натиснув кнопку «відкрити» і з полегшенням зітхнув, коли величезні залізні ворота відкотилися всередину.


На краю вулиці Еміль Золя він на дві секунди поставив машину на підлогу, а потім перейшов на нейтраль.


За десять футів від воріт він викотився з машини і впав у м'яку трав'янисту канаву.


Один кидок поставив його на коліна, а потім на пальці ніг. Без секундної паузи він видерся назад на дорогу.


«Кортіна» вже пройшла через отвір і рушила вниз пагорбом у двір.


Картер натиснув кнопку «закрити», і ворота швидко і безшумно зачинилися. Ледве заклацнулась клямка, як він пустив кулі в чорну скриньку всередині воріт, що керували електричним оком.


Коли вальтер клацнув порожнім затвором, він перекинув його разом із відкривачем воріт через стіну і побіг угору.


Він не обернувся, поки не почув гуркіт. На той час він був у темряві на вершині пагорба.


Посмішка на його обличчі була чистим задоволенням, коли він сів на одне коліно і підніс бінокль до очей.


Cortina обійшла Citroen і поцілувала радіаторні грати з Mercedes. Більший, важкий і якісно зроблений автомобіль ще далеко не вийшов з ладу, але з косметичної точки зору це був безлад.


У будинку горіли лише два чи три світильники. Тепер це було схоже на різдвяну ялинку, і чоловіки ринули через вхідні двері та збоку від гаража.


Двоє з них миттєво оцінили ситуацію у Кортині. Вони обоє подивилися на зачинені ворота, жестикулювали і кинулися до ситроєна. Двері з боку водія не відчинялися, тому їм обом довелося сісти в машину з боку пасажира.


Миттю вони завели машину і з ревом мчали вгору пагорбом до воріт.


Крізь окуляри у світлі приладової панелі «Сітроєна» Картер міг бачити людину праворуч, що гарячково натискає кнопку на електронному пристрої, схожому на те, що Картер щойно перекинув через стіну.


Коли обидва чоловіки зрозуміли, що ворота не працюватимуть, водій натиснув на гальма. Звук висихаючих покришок порушив нічну тишу, і машина зупинилася за кілька дюймів від воріт.


Картер поклав бінокль у футляр під пахвою та побіг через пагорб. Впевнений тепер, що переслідування не буде, він перейшов на неквапливу прогулянку, коли виїхав на головний бульвар і попрямував до порту.


Приблизно за милю від вулиці Еміль Золя він увійшов у невелике бістро. Усередині був натовп молоді, переважно студентського віку. Вони сиділи за столиками, які оточували невелику сцену, де дівчина грала на гітарі та оплакувала стан французької політики.


"Месьє?"


"Кальвадос, s'il vous plaît".


"Oui. Monsieur".


Картер відпив бренді та курив наступні двадцять хвилин.


"Чи є телефон?"


"Ззаду, мсьє, в "Джентльменс"".


"Мерсі".


Картер пройшов темним коридором і увійшов до чоловічого туалету. Усередині він перевірив дві будки, виявив, що вони порожні, і кинув монети у телефон.


"Оуї?" Відповіли на другому гудку.


Картер стиснув ніздрі великим і вказівним пальцями і заговорив, ударяючи язиком по зубах, імітуючи шепелявість.


"Месьє Леклерк, s'il vous plaît".


"Момент".


Голос Леклерка, скрипучий від напруги, був на лінії за десять секунд.


"Так?"


"Месьє Леклерк?"


"Так, так, це хто?"


Картер кинув шепелявку і прибрав пальці з носа.


"Це, Пепе, Синя Борода".


Тиша на іншому кінці дроту була схожа на могилу. Картер зачекав, поки не переконався, що Леклерк переварив той факт, що його прикриття для Пепе було розкрито, потім знову заговорив.


"Ви отримали моє повідомлення, Леклерк?"


Так це був ти. Я так і підозрював. Тобі довелося вбити Петрі, щоб довести свою думку?»


"Я цього не робив. Це була дорожня пригода.


Він убив себе. А як щодо іншого? "


"Зламана спина".


"Шкода," сказав Картер. «Нещастя небезпечного бізнесу. Ви мали скасувати їх».


Думаю, зрозуміло, чому я цього не зробив. Тепер ти маєш перевагу знати, хто я, а я нічого про тебе не знаю».


«Чесно кажучи, Леклерк, я ладен виправити це. Якщо ви побачите мою особу і зможете впізнати мене, це дасть вам певну страховку від того, що я планую виконати свою частину угоди?»


"Я думаю, це було б прийнятно".


"Добре. Ви знаєте, як виглядає дорога над Іподромом?


"Звичайно, Пон-де-Віво".


"Дуже добре. Завтра вранці я хочу, щоб ти поїхав на самий верх... тільки ти водій».


"Коли?"


«Синоптики кажуть нам, що завтра схід сонця буде о шостій п'ятдесят вісім. Скажімо, за дві хвилини після світанку?»


"Узгоджено."


"До побачення, мосьє", - сказав Картер. "На добраніч!"


Він пройшов назад бістро, зупинившись рівно настільки, щоб упустити кілька купюр на стійку.


За три квартали від нього він упіймав таксі і поїхав прямо до Старого порту та до готелю.


"Почекай", - сказав Картер таксисту, впустивши на сидіння кілька франків.


"Oui, monsieur".


Він піднявся на крихітному ліфті на п'ятий поверх та спустився на четвертий. Через п'ять хвилин він зібрав усі речі Лілі і відніс їх до своєї кімнати, де він запакував їх у свою спортивну сумку.


За столом Картер кинув ключі у проріз і повернувся до таксі.


"La gare Principle, s'il vous plaît".


До головного вокзалу було десять хвилин. Там він заплатив таксисту і попрямував до пункту видачі сумок.


"Ваш чек, мосьє?"


Старий не звернув уваги на схудлого на вигляд моряка, який підняв дві дуже дорогі шкіряні сумки. Картер дав йому достатньо франків, щоб він був щасливим, але не настільки, щоб покращити його пам'ять.


У кварталі від станції він кинув речовий мішок у великий контейнер для сміття і попрямував у громадські лазні.


Через півгодини він вийшов, чисто поголений, у консервативному чорному костюмі з сірими смужками, у м'яких шкіряних туфлях з Італії, які не можна було купити менше, ніж за двісті доларів, та у білосніжній сорочці з вузькою смужкою. краватка кольору індиго без малюнка.


Надворі він уникав таксі і пройшов десять кварталів до орендованого на всю ніч автомобіля.


«Я замовив машину сьогодні вранці по телефону», - сказав він, передаючи паспорт та кредитну картку.


«Oui, monsieur. Вона готова вам».


Службовець завантажив у машину його сумки, а Картер заповнював папери під уважними та вдячними очима клерка.


Нечасто мав клієнта, який міг дозволити собі місячну оренду автомобіля за сорок тисяч доларів.


Швейцар був також вдячний за стиль прибуття Картера, коли він з'їхав з вулиці Ла Канеб'єр і зупинив вражаючу машинку перед готелем Grand et Noailles.


Елегантно одягнений консьєрж із сяючою посмішкою чекав за величезним столом із червоного дерева.


"Можу я бути чимось корисним, мосьє?"


"Ви можете. У мене зарезервовано номер».


"Ім'я, мосьє?"


«Карстокус. Ніколас Карстокус».


Восьмий розділ.


Нік Картер стояв на краю урвища, дим повільно котився з куточків його губ. На тлі туманного світанку він уявляв ясну і легку мету.


Леклерку від цього стало б набагато легше.


Далеко під ним місто Марсель уже закипіло. Автомобілі застрягли на перехресті, що веде до доків, і приміські перевезення текли всередину двома північними артеріями міста з передмість портового міста.


Він почув низький гуркіт потужного двигуна позаду себе і перевернув сигарету високою дугою над краєм скелі. Якщо не рахувати руху руки, він був нерухомий. Навіть його очі не моргнули, коли передній бампер "мерседеса" зупинився всього за шість дюймів від його ніг.


Він почув, як відчинилися двері, а потім м'який стукіт ніг по трав'янистій землі.


"Ви озброєні?" - спитав голос ліворуч від нього англійською з легким акцентом.


«Так, Люгере. Наплічна кобура, ліва сторона».


Чиясь рука ковзнула під його куртку, і Картер відчув, як Вільгельміна покидає її м'які шкіряні піхви.


Тільки коли руки завершили швидкий ривок його талії та ніг, Картер нарешті повернувся.


Передній бампер Mercedes мав форму перевернутої V-подібної форми, грати радіатора виглядали пошарпаними, а передні частини обох крил були гофровані і не підлягали ремонту.


"Яка жалість", - посміхнувся Картер. «Така чудова машина».


"Баста!" темноволосий чоловічок зашипів і жестом вказав Картеру на задню пасажирську частину лімузина.


Картер ковзнув на заднє сидіння, і двері за ним зачинилися. Він почув безпомилкове клацання електронних дверних замків і спокійно закурив.


- Нарешті мсьє Синя Борода, - сказав чоловік французькою.


«Месьє Леклерк… і, гадаю, Пепе?»


«Я думаю, що це далеко не ваше припущення, мосьє. Мої поздоровлення з приводу вашої хитрощі».


Йому було близько шістдесяти, із серйозним м'ясистим обличчям. Його гладке чорне волосся просто рідшало по обидва боки від верхівки і мало лише легкий відтінок сірості в бакенбардах.


Його шкіра, здавалося, провисла, як і решта, але його очі були чорними точками настороженого розуму.


Звуковий звук закрив вікно між переднім і заднім сидіннями. Це, разом із затемненими вікнами, відкидало задню частину машини майже в темряву.


Рука Леклерка перемістилася до консолі між ними, і спалахнув плафон і світло у дверях.


Картер уперше помітив тонкий конверт із манільського паперу на колінах у чоловіка.


«Маю сказати, я захоплююся вашою сміливістю, якби не вашими методами. Мій водій міг вас застрелити там, де ви стояли, коли ми під'їжджали».


"Він міг би це зробити", - погодився Картер.


"І щоб позбутися пістолета, потрібно багато нервів".


"Насправді ні."


Леклерку потрібен час, щоб вивчити Картера, перш ніж знову заговорити. Він побачив широкі плечі, сильні груди, а потім зустрівся поглядом один з одним на власні очі. Очі Картера, здавалося, повністю дивилися крізь нього, просіюючи, коли проникали всередину.


По тілу Леклерка, здавалося, пробіг ледь помітний холод. За своє життя він мав справу з небагатьма чоловіками, в очах яких стояв крижаний холод, який він бачив зараз.


За ними завжди стояв убивця.


"Як же так?" - нарешті сказав Леклерк.


«Мені справді не потрібен пістолет, щоб убити тебе чи твій маленький слугу на передньому сидінні, Леклерк. Я міг би це зробити голими руками. А якщо вони зазнають невдачі, то завжди є це…»


Картер напружив м'язи свого правого передпліччя, щоб активувати пружину в піхвах Хьюго. Тонкий стилет вилетів із його манжети, рукоять зручно вмостилася на правій долоні.


Водій стежив за кожним його рухом у дзеркало заднього виду. Коли він побачив лезо в руці Картера, він активував вікно і потягнувся за пістолетом.


Вікно зрушило менш ніж на дюйм, коли Картер вставив вістря Хьюго в клямку, зупинивши його рух униз.


Рука Леклерка підвелася, щоб заспокоїти водія, і тонка посмішка з'явилася на його широкому обличчі.


"Ще раз, ви досить добре доводите свою точку зору".


Картер знизав плечима. «Це століття спеціалізації. Я припускаю, що ви, мосьє Леклерк, добрі в тому, що робите. Я, водночас, фахівець у тому, що роблю. Ми продовжимо з цим?


Леклерк передав конверт, знову здригнувшись.


Тут є все, що вам потрібно знати. Є повна передісторія мети, а також фотографії та особисті звички».


"Поточне розташування?"


«Це є, а також передбачення будь-яких рухів у найближчому майбутньому».


"Добре", - сказав Картер, сунувши конверт у внутрішню кишеню і закурюючи ще одну сигарету. "Тепер про залишок платежу після завершення".


«Ще сто тисяч доларів після завершення, як узгоджено. У конверті є номер Барселони, яким можна зателефонувати, коли робота буде виконана. У світлі квазвідомого статусу вашої жертви засоби масової інформації підтвердять нам. У двадцять чотири години, решту грошей буде переведено на ваш рахунок у Швейцарії”.


«Відмінно, – сказав Картер. «Тепер залишилася лише одна річ. Нельс Помрой».


"Що щодо нього?"


«Думаю, мені слід дізнатися трохи більше про його ситуацію».


"Я сказав тобі. Ми думаємо, що він мертвий. Чому ти питаєш?"


«Бо я думаю, що він, можливо, якось продав мене. Наприклад, не повідомляючи мені про це». Картер поплескав по кишені, де лежав конверт.


"Цілком можливо", - відповів Леклерк, його слова підкреслила бліда посмішка. «Ми відчуваємо, що він, можливо, зробив те саме з нами».


"Як же так?"


«Я не можу і не говоритиму конкретно, мосьє. Як ви сказали, ви фахівець. Нам потрібні ваші послуги. Крім того, наша справа не ваша. Але я можу сказати наступне. Наша організація…»


"Яка…?"


«Тож не ваша справа. У нашій організації стався невеликий розкол у керівництві…»


"Отже, один хоче позбутися іншого", - вставив Картер.


"На жаль це так. Ми думали, що мсьє Помрой працював виключно на наш бік у цій маленькій боротьбі за владу. Здавалося б, насправді, його відданість була на боці іншої сторони, і він тільки стравив нас, виснажуючи наші кошти та, ймовірно, повідомляючи про нашу діяльність іншу сторону».


Маленькі застережливі уколи пробігли по спині Картера і застрягли під волоссям на потилиці.


«Тоді є добрий шанс, що мета знає, що я йду».


«Так. Але тоді, добродію, ви заявили, що є фахівцем».


«Вірно, мсьє Леклерк. Туше».


"Тоді ви все одно візьмете контракт?" Леклерк зітхнув.


«Так, цей виклик мене зацікавив. Але мені може знадобитися додаткова допомога: обладнання, можливо, спостереження та допомога у втечі, коли роботу буде зроблено».


«Людина у Барселоні може надати вам усе, що вам потрібне. Але я маю вас попередити - мої люди не можуть брати активну участь у самому вбивстві. Це було б, скажімо так, нетактовно всередині нашої групи. Я впевнений ви розумієте."


"Цілком вірно", - відповів Картер і витяг Х'юго з віконної клямки. "Люгер, прикладом вперед".


Неохоче Вільгельміну пропустили через отвір. Картер забрав пістолет, сховав Х'юго і вийшов із машини.


"Мені не потрібно буде зустрічатися з вами знову, мосьє", - сказав Леклерк.


- Вдалого полювання.


"Прощайте", - відповів Картер і зачинив двері.


Одним оком він стежив за "мерседесом", а іншим - за околицями, коли велика машина розвернулася і почала котитися з пагорба.


Сонце вже зійшло на повну силу, тому він зміг помітити відображення задовго до того, як дістався свого автомобіля. Вони виходили від великої групи дерев приблизно за чверть милі ліворуч від нього і на висоті близько трьохсот ярдів.


Якось у лімузині йому здалося, що він їх бачив. Тепер, коли вони йшли відкритим майданчиком до маленького кабріолету, вони безпомилково йшли за ним.


У машині, на очах у тих, кого він бачив у біноклі, Картер опустив дах і сів за кермо.


Він повільно їхав до готелю, не бажаючи втрачати всіх, хто цікавився ним.


До того часу, коли він залишив машину і увійшов до вестибюлю, було зрозуміло, що обидві сторони організації Леклерка знали, куди він прийшов після зустрічі.


Щоб повідомити їх не тільки про те, де він, а й про те, хто він, він підійшов прямо до столу і голосно і ясно попросив ключ.


"Люкс шість-вісімнадцять, s'il vous plaît".


"Звісно. Месьє Карстокус».


Картер поклав ключ у кишеню і пішов у приглушене тепло ресторану, оздобленого дерев'яними панелями.


"Un menu, s'il vous plait".


Тільки коли йому подали сніданок і він попросив другу чашку кави, він вийняв конверт із внутрішньої кишені пальта.


Він повільно витяг вміст з клапана, поки його очі шукали ім'я.


А потім він знайшов його.


Метою була Арманда де Нерро.


Дев'ятий розділ.


Картер перетнув кордон Андорри на французькій стороні в Па-де-ла-Каса. Тут він дістав докладну карту країни і сів за обідом, щоб її вивчити.


Князівство було неймовірно крихітним, 188 квадратних миль, без аеропорту та без залізничної мережі, а по одній головній магістралі, що веде від французького до іспанського кордону, всю країну можна було перетнути менш як за годину.


Але це ще не розповіло всієї історії, принаймні, про те, що стосувалося Картера.


Кожен дюйм Андорри був долинами чи горами. Були сотні, а може, тисячі місць, де можна було викопати землю та побудувати шахти для розміщення ракет.


До першої години дня він повернувся в машину і піднімався до центру країни гірською дорогою, яка постійно повертала ліворуч або праворуч і, як часто здавалося, відразу в обидва боки.


Краєвиди були чудові, навіть після того, як він перетнув лінію снігу, і похмурий серпанок закривав усе за півмилі. Від крихітного гірськолижного села Сольдеу місцевість вирівнялася через містечко під назвою Ронсол. Там він спустився вниз зі снігу і вимкнув обігрівач лише за кілька миль.


На той час він пройшов третє за величиною село. Енкамп, що наближався до столиці Андорра-ла-Велла, Картер відчув дуже сильне враження від цієї країни.


Колись Андорра могла бути гірським раєм для невеликої групи фермерів та вівчарів, простим альпійським гніздом, віддаленим від решти світу та його проблем.


Але не більше. Чутки про її безподатковий статус, мабуть, поширилися, і світ тепер прокладав шлях до цієї крихітної країни.


Все обличчя Андорри змінювалося майже щогодини. Всюди були робітники, крани, бульдозери, величезні землерийні машини та купи будівельних матеріалів.


З усім цим як прикриття було б зовсім не важко побудувати структуру або споруди для розміщення восьми ракет прямо під чиїмось носом.


У центрі столиці він зупинився, щоб вивчити карту, яку Палльмар дав йому в Парижі як путівник по віллі.


"Вибачте, мосьє. Чим можу допомогти?" - Запитав задерикуватий жіночий голос по-французьки.


Вона була гарненька, у біло-синьо-блакитній уніформі з зухвалим беретом на добре покладеній рудій гриві. Над дуже виступаючими лівими грудьми був значок, а в одній руці вона тримала транспортну палицю.


"Так", - весело відповів Картер. "Ви можете сказати мені, як я можу знайти цю віллу, а потім назвіть своє ім'я".


«Дорога, добродію, проста. Поверніть дорогою праворуч, там, де написано Енгордані. На першій дорозі, на яку ви прийдете, знову поверніть праворуч і йдіть до кінця. Там ви знайдете віллу. Це дуже гарний будинок із видом на все місто. Ви гість англійця Харріса-Уайта? "


«Ні, я знімаю віллу на якийсь час. Ви знаєте цього джентльмена?


"Ні, але це маленька країна", - сказала вона з гарною усмішкою. «Така багата людина, як мосьє Харріс-Уайт, яка живе на такій чудовій віллі, знають усі. Насолоджуйтесь перебуванням у моїй країні, мосьє».


«Почекайте. Ви не відповіли на моє друге запитання».


"Ваше друге питання?"


"Ваше ім'я."


"Марі".


"Я Ніколас Карстокус", - оголосив він. "Тепер, коли ми були офіційно представлені, ви можете пообідати зі мною сьогодні ввечері".


«Я не можу обговорювати такі речі, поки перебуваю на чергуванні».


"Тоді коли ти йдеш з роботи?"


Вона швидко глянула праворуч і ліворуч, і тоді вона


знову ж таки, з усмішкою і низьким голосом сказала.


"Я зазвичай випиваю келих вина у вітальні готелю Roc Blanc по дорозі додому з роботи в п'ять".


"О п'ятій, мадемуазель", - сказав Картер і помахав рукою, повертаючи маленьку потужну машинку вулицею, яку вона вказала.


Вілла Харріса-Уайта була побудована просто на схилі гори. Вона була оточена з трьох боків деревами, а тупиковою дорогою примикала сторожка.


Ворота були відчинені. Картер проплив через неї і зупинився біля сходів, що ведуть до масивних дубових дверей з мідними шпильками.


Майже перед тим, як він вимкнув запалювання, рука в білій рукавичці відчиняла двері.


"Сеньйор Карстокус?"


"Сі", - відповів Картер, відриваючись від спортивної машини.


"Я Робер, слуга".


Він був на два фути нижче Картера, з майже жіночним тілом, але його усмішка, здавалося, переходила від вуха до вуха, коли він усміхався.


«Сумки в багажнику. Чи зможете ви з ними впоратися?


"Звичайно", - сказав Робер, знизавши плечима, а потім знову посміхнувся. "Я тільки виглядаю як дівчина".


Картер саме потягнувся до вхідних дверей, коли вони широко відчинилися. Перед ним стояла маленька темноволоса жінка з викривленим обличчям і невиразними плоскими очима.


"Сеньйор Карстокус?"


"Сі".


«Я Естрелліта, економка та кухар. Я не працюю по суботах, неділях і після шостої години, якщо мені не заплатять доплату і не попередять напередодні. Головний люкс – це другі двері за сходами. . Що ви хочете на вечерю? "


«Я обідатиму поза домом».


"Добре. Ласкаво просимо до казино».


Вона повернулася і пішла геть на коротких підборах.


"Справді, - подумала Картер, - жінка небагатослівна і знає власну думку".


Він використав час до чотирьох годин, щоб розпакувати речі та оглянути будинок та територію.


О четвертій він прийняв душ і перевдягся у легку сорочку з короткими рукавами, бежеві штани в тон і кардиган з ім'ям дизайнера, акуратно вишитим на лівих грудях.


"Як шкода, - подумав він, сідаючи в "мерседес", - що смак Карстокуса не відповідає його власним". Гардероб, який він купив, щоби відповідати своєму стилю, був якісним. Він міг би використовувати його, коли місія була закінчена, але, як Нік Картер він ненавидів бути ходячим рекламним щитом для когось іншого.


Готель Roc Blanc знайти легко. Він був розташований у центрі села Ле-Ескальдес і майже повністю побудований з білого каменю, здобутого на горі за ним.


О п'ятій хвилині п'ятій він увійшов до холу готелю.


Марі сиділа за столиком біля вікна, потягуючи келих вина. Вона перевдягнулась у білі вовняні лакси, прозору блузку і дуже облягаючий білий светр без рукавів.


"Ви не схожі на поліцейську".


"Я не поліцейська ... після п'яти".


"Що ти тоді?"


"Моя власна особистість".


Картер посміхнувся. "Ти почала без мене", - сказав він, киваючи у бік вина.


"Так, але я не сплатила чек".


Він засміявся і сів у крісло навпроти неї. «Я думаю, ти мені сподобаєшся, Марі…»


"Фоллетт".


"Іспанка чи француженка?"


«Ні… Андоррійка».


"Добре! Ви маєте стати ідеальним гідом! Я хочу побачити всю Андорру, кожну гірську вершину, кожну долину. Я хочу побачити кожну будівлю і хочу знати, хто її будує».


"Чому?"


«Я думаю переїхати сюди. Мені подобається знати своїх сусідів».


"Це може зайняти деякий час..."


"У мене його багато", - відповів Картер.


«Боюсь, я маю працювати вдень».


"У тебе немає часу на відпустку?"


"Так, але…"


"Я добре плачу своїм гідам".


* * *


Наступні дні ми провели з Марі у «мерседесі» чи орендованому позашляховику. Картер досліджував кожен дюйм країни, складаючи власні карти і складаючи довгий список підрядників і будівельників на кожній ділянці будівництва.


Вночі він повзав по пабу, створюючи у всіх враження, що він дуже багатий, надміру сексуальний марнотратник життя.


Був шкільний вчитель англійської мови на канікулах, і була молода іспанка, вдова, яка переїхала до Андорри, бо могла робити там те, чого не могла робити у своєму маленькому провінційному рідному містечку. Була дочка французького ресторатора, який любила гарних, багатих греків, і була нудьгуюча дружина американського банкіра, який жив в Андоррі, мав більшу частину своїх ділових інтересів в Андоррі, але дев'яносто відсотків подорожував.


До кінця тижня Картер мав достатньо інформації, щоб засмічити комп'ютер, і він пройшов через таку кількість жінок, що спокусити ще одну навряд чи можна буде комусь помітити.


Настав час зв'язатися з Луїзою Хуанедою.


Cabaret Amour - це місце, де як рекламний логотип використовувався силует оголеної жінки. Поряд з оголеним тілом, вивіски давали великі обіцянки: ЗАЛИШУВАЛЬНІ ЛЕДІ-СПІВПРАЦІ, АМБІАНС, ЯК ВАМ ПОДОБАЄТЬСЯ, СЕКС-ЗАЛУЧЕННЯ Відслонення.


А в Bar Americain були танці та вокальні стилі Луїзи Хуанеди.


Як і в будь-якому кабарі, дія починалася після настання темряви... ще довго після настання темряви. Після ще одного важкого дня прогулянок пагорбами з Марі, фотографування майже закінчених, незакінчених будинків і споруд, що ледь почалися, Картер проспав до дев'яти.


Після душу і поголивши, він був одягнений у сірі штани, темно-синій піджак,


бліду сорочку та яскраво-червону аскот. Він повечеряв в одному з найкращих готельних ресторанів і об одинадцятій годині зайшов у кабарі «Амур».


Все лише починалося.


Там була стара з білим обличчям робота, під прикриттям, і здоровенний вибивала біля дверей, який повідомив усім, що при першому натяку на бійку він зламає кістки незалежно від того, хто був призвідником.


Картер спустився сходами в цементний коридор, що пахнув вологим бетоном. Це вело через завісу з бісеру до самого клубу.


Як і у всіх європейських нічних закладах тут панувала печерна атмосфера. Над крихітними столиками, що тинялися один з одним, було тьмяне світло, і пари, що танцювали під дискотечний ритм на маленькому танцполі, і райдужні вогні відбивалися від їхніх штанів та спідниць.


До нього неквапливо попрямувала висока, важка на вигляд брюнетка, більша частина анатомії якої виплескувалась з халяви. Вона виглядала б майже еротичною, якби її очі могли сфокусуватися, і вона не жувала гумку.


"Тільки ви, мосьє?"


"Оуї".


«Стіл чи бар? За столом щонайменше два напої».


«Я візьму стіл. Можу налякати якусь компанію».


Вона рішуче посміхнулася. «Тут не буде жодних проблем. Слідуй за мною!"


Картер замовив віскі, закурив сигарету і дозволив очам звикнути до напівтемряви.


На той час, як прибув віскі, вони встигли.


«У скільки починається перше шоу в барі Americain?»


«Шоу оголених лесбіянок чи співачка?»


"Еее, співачка", - відповів Картер, намагаючись зберегти незворушність.


«Опівночі. Там теж мінімум два напої, але не турбуйся про це. Ти ніколи не нап'єшся від цього».


Вона мала рацію. Скотч був паршивим.


Як і ситуація, тепер, коли Картер це бачив. Стіни та стеля були поганим копіюванням убогого декору, який можна побачити у клубах Pigalle у Парижі. Це була добра спроба, але їй не вистачало димної спекотної аури гріха, яка здавалася такою невід'ємною частиною Пігаль.


Тут гріх здавався удаваним, навіть якщо замовники щосили намагалися втілити його в життя.


За столом поруч із Картером сидів, згорбившись, упоперек столу чоловік років двадцяти, притулившись чолом до чола своєї супутниці життя. Вона була гарною пухкою білявкою, яка тримала очі закритими, а її пальці вились у його густе чорне волосся.


Чоловік просунув руки під блузку білявки і з майже казковою повільністю розім'яв усю округлість її грудей, що лежали на столі.


За столом за ними сиділи три дівчини, близько двадцяти, і всі злякано оглядали кімнату. Картер припустив, що страх був двояким. По-перше, їх попросять потанцювати чи хтось купить їм випити? По-друге, що, чорт забирай, вони б робили, якби хтось це зробив?


Позаду Картер почув високий чоловічий сміх і недбало обернувся.


Стіл був заповнений молодими дівчатками-підлітками та ледве бородатими хлопчиками. На одній з дівчат була сукня з відкритими плечима, яка була досить низькою, щоб оголити зовсім білі груди з темними сосками.


Хлопчик поряд з нею - волохата мішанка сучасного панку і раннього Елвіса в чорній шкірі - страшенно довго робив автограф на грудях маркером.


Усі за столом, включаючи дівчину з автографом, подумали, що все це було смішним бунтом.


Раптом Картер відчув себе дуже старим і до дива пуританіном.


"Хочете ще випити?"


"Ні дякую. Думаю, я піду до іншої кімнати. Натовп там старший?»


«Так, вони приходять подивитися на співачку та лесбіянок».


Цього, подумав Картер, не було в резюме Луїзи Хуанеди.


Потрібно було кілька хвилин, щоб дістатися миготливої таблички з написом Bar Americain. Під ним була ще одна фіранка, прикрашена намистом, а за нею ще один здоровенний вибивала.


"Покриття на п'ятдесят франків".


Картер відмовився від грошей.


«Також є щонайменше два напої».


"Я чув. Ви впевнені, що я не в Нью-Йорку?


"А?"


"Нічого."


Він знайшов столик просто на крихітній сцені і кілька разів кліпнув, коли підійшла офіціантка. Вона була клоном брюнетки з іншої кімнати.


«Віскі… без води. Зроби подвійне».


Вона повернулася за дві хвилини. У кімнаті було дуже тісно.


Довго чекати йому не довелося. Три музиканти, одягнені як тореадори з бідних верств населення, пройшли через завісу в задній частині сцени та налаштувалися.


Це не зайняло багато часу.


Потім жіночий голос, зроблений надто хрипким через надто велику кількість сигарет і надто велику кількість випивки, ковзнув із динаміків по сцені.


«Monsieurs et mesdames, Cabaret Amour з гордістю репрезентує прямо з Мадрида, Барселони та Парижа записуючу зірку Луїзу Хуанеду…»


Коли світло згасло, пролунали оплески. Бурштинова пляма мерехтіла і танцювала по кімнаті, поки не знайшла завісу в задній частині сцени.


Коли це сталося, видіння в срібних блискітках зробило крок і ковзнуло, як кішка, на табурет перед мікрофоном. Опинившись там, вона перекинулася через табурет і зняла мікрофон із колиски.


Вбрання, спідниця до підлоги та крихітний бюстгальтер, було чимось вартим уваги. Що там було таке, що перехоплює дух.


Луїза Хуанеда захоплювала дух.


Група, приглушена і напрочуд хороша, звучала позаду неї, ідеально синхронізувавшись з її низьким, хрипким, майже скрипучим голосом. Вона буквально сочилася трьома повільними баладами, кожну з яких зустріли тихі оплески.


Картер розумів, чому. Вона не була співачкою. Її голос, хоч і був спекотний і дещо привабливий, був слабким і майже позбавленим діапазону.


Але якимось чином вона, здавалося, упоралася з цим. Коли він дивився та слухав, він почав розуміти, чому. Це було поєднання її глибоких мигдалеподібних очей, атласного чорного блиску ретельно причесаного волосся, покладеного довгим завитком на правому плечі, засмаглої шкіри та пишної фігури, так само стиснутої в розшитому блискітками костюмі.


Потім темп музики змінився. Він все ще був стриманим, з аурою тліючого сексу, але тепер ритм, здавалося, узяв гору, і ритм став драйвовішим.


І Луїза Хуанеда рушила з місця.


Картер не змусив довго чекати, щоб зрозуміти, що саме це зробило її виступ успішним.


Голос став різкішим, відповідаючи рухам її ідеально скоординованого тіла. У той же час вона мала рідкісні якості: красу і іскрометну молодість плюс досвід віку. Картер знав, що їй близько тридцяти. Але тепер, коли вона ковзала туди-сюди по крихітній сцені, їй здавалося, їй ледве виповнилося двадцять: молода, ніжна і сексуальна.


Світло звузилося до самої точки на ній. Оркестр був лише драйвовим басом.


Повільно, чуттєво вона відкинулася далеко назад, її верхня частина тулуба зникла під стегнами, які зводилися до стелі. Її стегна туго обвилися, і раптом вона знову випросталася, рухаючись, як кішка.


Бюстгальтер зник, і її великі округлі груди виступали своїми темно-закрученими сосками до світла.


Цього разу натовп пролунав справжніми оплесками та зітханнями схвалення.


Її вільна рука потремтіла волосся, і раптом воно розпустилося. Вони спускалися по її спині, через плечі і пестили її груди, що танцюють, не закриваючи їх.


Коли пісня досягла піку, її очі звузилися до лугів. Слова пісні з її горла перетворилися лише на оргазмічні стогін.


Несподівано, через те, що її стегна ворухнулися, спідниця впала і стала калюжею на підлозі біля її ніг.


Цілком оголена, вона взяла останню ноту, і прожектор погас.


Оплески прокотилися сценою, і знову спалахнуло світло. Неймовірно, але за ці кілька секунд їй якимось чином вдалося повернути спідницю та бюстгальтер на місце.


Вона зробила два швидкі поклони і пішла.


"Merci, merci, monsieurs et mesdames", - сказала жінка з голосом віскі через динаміки. «Наступне шоу буде за годину… Дочки Афродіти!»


Картер підняв склянку над головою і помахав їм, поки офіціантка-брюнетка не помітила його. Очікуючи напою, він записав повідомлення в блокноті, вирвав сторінку і загорнув її в банкноту двадцять франків.


«Не могли б ви подарувати це сеньйорите Хуанеді, на милість!»


"Так, сеньйоре."


Картер дивився, як вона повільно йде, її стегна імітували метроном.


Через п'ять хвилин він затиснув сигарету між губами, і перед її кінчиком спалахнула запальничка. Тонка коричнева рука піднесла запальничку до сигарети. Картер вдихнув і випустив дим із ніздрів, повернувшись до неї.


Волосся тепер гладкими лініями обрамляло її обличчя. На ній була широка міні-сукня з високим коміром, що доходила трохи нижче стегон, і чорні сітчасті панчохи на ногах.


Вона виглядала дуже паризькою, і, якби Картер не знав краще, він прийняв її просто за ще одного підлітка в барі.


"Сеньйор Карстокус?"


"Я обожнюю твій номер ... особливо кінцівку".


"Дякую. Ви хочете купити мені випити?"


«Дуже багато напоїв. Сідайте будь ласка".


Вона сіла і запалила свою цигарку. Щойно минуло, як брюнетка офіціантка поставила келих вина поруч зі своєю рукою.


"Ви грек?"


"Ні, американець, але я живу в Парижі".


«Ваша іспанська дуже хороша».


"Дякую."


"Як довго ви були в Андоррі?" - спитала вона, і на її обличчі з'явилася широка усмішка, що оголює ідеальні білі зуби.


"Усього тиждень", - відповів він, не звертаючи уваги на красиві риси її обличчя, гладке волосся і м'ясиста досконалість її тіла, яке не приховувало навіть мішкувату сукню.


Натомість він зосередився на цих темних мигдалеподібних очах. Вони були інтенсивними, проникливими та дуже комунікативними.


"У відпустці?"


Ні, я шукаю будівельний майданчик. Я можу вирішити переїхати сюди.


Це було майже непомітно, але Картер помітив, як напруга покидає її плечі тепер, коли контакт був міцно встановлений.


Вони говорили безглуздо, поки не оголосили заголовок шоу, і Картер запропонував їм спробувати принади кількох інших нічних закладів.


Ви впевнені, що не хочете бачити Дочок Афродіти в дії? - Запитала вона з хитрою усмішкою.


Картер знизав плечима і посміхнувся їй у відповідь. «Я думаю, що ти набагато цікавіша».


Коли вони проходили через завісу, прикрашену намистом, він побачив, що на сцену піднялася брюнетка, яка чекала на нього. А потім він побачив її клона з


іншої кімнати стала поруч з нею.


Боже мій, подумав він, вони клони: близнюки.


"Ви маєте на увазі, що вони дійсно…?"


"Так", - кивнула Луїза. "Хіба не дивно, що люди платитимуть за перегляд?"


* * *


Вона була гарна.


Вони відвідали чотири місця, випили у кожному, і жодного разу не згадали про бізнес. Дійсно, розмова ніколи не виходила за рамки дурної балаканини, в основному спрямованої на те, щоб відчути один одного щодо того, де вони зрештою проведуть разом ніч.


У кожному місці стало затишніше. Маленькі штрихи та образи стали більш інтимними. Коли вони вийшли з останнього клубу, вони під руку пішли до Мерседеса.


Картер відчинив двері з боку пасажира. Він збирався посадити Луїзу, коли вона повернулася до його обіймів.


"Поцілуй мене!"


Коли їхні губи зустрілися, вона обвила його руками свою талію, а потім притиснула їх до гнучких дуг сідниць. У той же час вона рушила до нього Опинившись там, вона почала обіймати.


Нарешті, коли по спині Картера вже стікав піт, вона розірвала обійми і притулилася губами до його вуха.


"Це має переконати їх, що все, що ви зробили сьогодні ввечері, - це ще одне завоювання".


"Так, я так думаю", - прохрипів він, закриваючи за нею двері і рухаючись до водія.


Вони проїхали Андорра-ла-Велла і повернули до вілли, перш ніж вона розслабилася та заговорила.


"Вони найняли тебе".


Вони повинні були», - відповів він, уміло маневруючи маленькою машинкою на висхідних поворотах без гальмування. «Питання в тому, з якого боку. Як багато ти знаєш?


«Все, що я мав до вашого від'їзду з Парижа».


Тепер її поведінка повністю змінилася. Вона, як і раніше, була сексуальною, але без явної кокетства. Сексуальність тепер прийшла з нею природно, а решта була справою.


Картер поінформував її про Марселя, про Марка Леклерка і докладно пояснив, що він мав на увазі щодо двох сторін.


Це поворот. Тоді ті, хто стежив за вами, можуть бути на боці Арманди де Нерро чи Леклерка”.


«Якщо Леклерк більше, ніж банкір. Я так не думаю".


«Тоді є хтось – конкуруючий лідер в ETA – який хоче позбутися де Нерро і взяти керівництво на себе».


Картер кивнув головою. «І я думаю, що хто б це не був, він хоче розібратися у всій афері, ракетах та решті».


"А як щодо того, щоб спробувати цього поміркованого Хуліо Мендеса в Паколо?"


«Я гадаю, що за цим стояла і де Нерро. Вона хоче, щоб вся її опозиція у русі, помірна та радикальна, зникла з дороги. Що ви дізналися про неї з того часу, як були тут?


"Трохи", - відповіла Луїза, злегка похитавши головою. «Вона дуже товариська, проклала собі шлях до того суспільства, яке існує тут. Має номер люкс в розкішному готелі Андорри. Разом із її матір'ю. Вона рідко виходить на публіку, зазвичай лише на дуже приватні вечірки, які проводяться дуже багатими. "


"Ви влаштовували вечірку чи вечірки, на яких спостерігали за нею?"


"Деякі з них, але я не можу сказати, були вони її чи ні. Крім того, я не надто уважно стежила за нею. Я була послана сюди тільки для того, щоб допомагати вам і підтримувати вас, якщо вам потрібне Це."


"Нічого страшного. У мене є список всіх будівель і всіх розкопок, що проводяться в країні. Можеш доставити мені список у Мадрид і перевірити всіх, хто з цим пов'язаний?


Луїза кивнула. «Я поїду до Барселони вранці по нові костюми. Це звичайна справа, раз на тиждень. Я доставлю їх до Мадриду звідти».


"Добре. Нехай вони поспішають! От і ми".


Картер зупинився біля сходів вілли, вимкнув світло і мотор і підійшов, щоб відчинити двері.


"Обійми", - прошепотіла вона, коли вони підійшли до сходів.


Він так і зробив, стискаючи її однією рукою, а іншою намацував потрібний ключ.


"Ви перевірили будинок на наявність прослуховування?" — спитала вона.


«Тільки нагорі. Тут чисто».


"Яку спальню ви використовуєте?"


«Головний люкс, другі двері праворуч, верх сходами».


"Я піду нагору", - сказала вона, потім підвищила голос, коли двері відчинилися всередину. «Яка гарна вілла! Я так обожнюю багатство та гарне життя, сеньйоре. Не затримуйтесь!


Картер дивився, як її пружна дупа піднімається сходами, поки не зникла з поля зору. Потім він пройшов через будинок, перевірив замки дверей і вимкнув світло.


У лігві він схопив пляшку кальвадосу і дві склянки.


«Я думав, тобі може сподобатися склянка…»


Луїза стояла, залита світлом, перед трьома еркерами, що виходили на гору, на дорогу й Андорру-ла-Веллу.


Повільно, чуттєво вона натягувала мішкувату сукню на своє тіло.


Картер зупинився і нарешті опустився на п'яти.


"Якщо вони дивляться, а я впевнена, що вони дивляться, - сказала вона, - нам краще зберегти вашу репутацію - і моє прикриття в цілості".


"Ага", - проковтнув Картер. "Хороша ідея."


Він зачаровано дивився, як сукня піднімається на дюйм за один раз.


Як поділ піднявся. Інтерес та захоплення Картера різко зросли. Одної ночі він уже бачив її оголеною, але тепер з'явився додатковий еротичний стимул: вони були одні, разом у спальні.


Вона була повернена саме так, основне була спрямована


невидимий глядач за вікном. Але там було достатньо фронту – і більш ніж достатньо профілю – так що Картер також отримав повний ефект шоу.


Сукня була наполовину знята, відкриваючи пишно розкльошені стегна і нахабно вигнуті сідниці. Її живіт був гладким, трохи округлим, з пікантною ямочкою на пупці. Сукня спускалася тонкою колоною її талії. Тонка талія підкреслювала ефектний вигин її стегон.


Потім Картер відчув, як у його скроні почала пульсувати вена, коли з'явилися м'ясисті сфери її грудей. Якими б важкими вони не були, вони сиділи в неї на грудях. Вони були стиглими округлими, і в цьому світлі Картер міг бачити, що ареоли майже коричневі.


Випадково Луїза скинула сукню і вправно вислизнула із чорних трусиків, які Картер майже не помітив.


Потім, повністю оголена, вона розпустила волосся на плечі, як це роблять телевізійні моделі, демонструючи свої щойно вимиті шампунем гриви.


Картер мало не впустив пляшку та склянки.


«От, це має спрацювати».


"Так", - хрипко відповів він, - "так, чорт забирай".


Вона зухвало підійшла до ліжка, відкинула ковдру і прослизнула між ними. Прикривши підборіддя, вона запитливо подивилася на нього.


"Добре?"


"Я не впевнений."


«Я маю на увазі, - посміхнулася вона, - тепер ти можеш вимкнути світло і лягти спати. Я впевнена, що вони бачили достатньо, щоб переконати їх, що я лише одна з твоїх забав».


"Так", - сухо відповів він, клацнувши вимикачем на стіні і зануривши кімнату в темряву, - "Я впевнений, що вони переконалися".


Йому ніяково вдалося зняти з себе одяг, потім він ковзнув у ліжко поряд з нею.


"Ти приніс бренді?"


"Що? ... О, звичайно".


Він налив дві склянки і виявив, що вона намацує один із них у темряві.


Він не знав, чого очікував, але виявилося, що це все ще бізнес.


"Завтра я відвезу список до Барселони", - сухо сказала вона. "Над чим ще я можу працювати для вас, поки ми не отримаємо зворотній зв'язок?"


Її запах досяг його ніздрів, а її тепло вже проникло в ліжко. Це було складне завдання, але йому нарешті вдалося сформулювати та озвучити відповідь.


«Чи є у вас у місті контакти, які могли б знати, коли де Нерро буде присутня на наступній світській вечірці?»


«Двоє, можливо, три. У її покоївки є квартира навпроти моєї. Іноді ми разом п'ємо чай. Я також познайомився із Джоком Лораном. Він ходить у клуб. Зазвичай він її супроводжує на вечірках. зачіска робиться в тому ж місці. Де Нерро регулярно робить це. Це хороший шанс, що її перукар дізнається, чи вона робить зачіску для особливого випадку».


"Відмінно. Крім того, дуже великі шанси, що ракети вже увійшли до країни. Але там, де вони мають бути розміщені, ймовірно, йде будівництво. Це означає, що архітектор Адам Грінспен та інженер Лоренцо Монтегра вже будуть тут. Готуватимуть ангари. Їх двох потрібно буде десь розмістити під охороною”.


«Це може бути будь-де».


"Так, може", - відповів Картер. «Але місцеві жителі – офіціанти, водії, бармени і т. д. – чують подібні речі».


"Я подивлюся що я можу зробити." Настала пауза. Картер почув, як вона відпила бренді, а потім поставив склянку на підлогу поряд із ліжком. «Якщо де Нерро знає, що це ви той, кого послав Леклерк, вона може спочатку спробувати вас перевірити».


«Її не було того тижня, коли я був тут, але ти маєш рацію… вона могла б».


"Що ви будете робити?"


«Дістати їх, перш ніж вони зловлять мене».


"Я бачу." Ще одна пауза. "Що небудь ще?"


"Це воно."


"Добре. На добраніч".


"Доброї ночі?"


"Ти сказав, що це було все".


"Так", - відповів Картер, допиваючи залишки бренді. "Так, я зробив все, чи не так?"


Він почув, як вона повернулася на бік, і майже одразу її дихання стало рівним.


Він пригадав недавню ніч у марсельському готельному номері з Лілі і зітхнув.


«Дивно, - подумав він, - це непереборний потяг, який я відчуваю до безстатевих одноденок.


Десятий розділ.


Він почав життя як Алан Сміт з Піттсбурга. Але тепер він був Альоном Смайтом із Лондона, кутюр'є для будь-якої жінки, яка могла заплатити його ціну.


Це була його вечірка, новосілля, щоб відсвяткувати його новонабуту свободу від англійських податків. Він узяв великий середньовічний кам'яний замок і його повністю відремонтував. Зовнішній вигляд складався з широких зубчастих стін, веж, круглих веж і навіть працездатного підйомного мосту через широкий і глибокий рів.


Інтер'єр був прямо протилежний, з декором, який прикрасив би паризький таунхаус. У нього було все сучасне спорядження, у тому числі ванни олімпійських розмірів та кухня з мікрохвильовою піччю поруч із відкритою ямою у старовинному стилі, в якій можна було розмістити цілого кабана для смаження.


Якось увечері Смайт сидів у нетрях у кабарі «Амур» зі своїм супутником і секретарем Чарльзом і побачив виступ Луїзи.


«Браво, моя люба, справді декадентське шоу. У мене невеликий вечір, щоб заявити про себе решті співтовариства експатріантів і охрестити оновлення мого нового житла. Я був би зачарований, якби ви були присутні і, можливо, виступили».


"Я був би рада, сеньйора,


"Луїза сором'язливо відповіла." Чи можу я привести друга? "


"Чоловік або жінка?"


"Чоловіка."


"Абсолютно вірно. Наступної неділі».


Коктейлі о восьмій, вечеря о десятій. Картер і Луїза прибули о восьмій тридцять. Вони там були першими.


Наразі було дев'ять, і велика кімната в будинку-замку Олена Сміта кишла гарними людьми. Картер уже помітив два зі своїх колишніх завоювань і швидко відкинув їхні пропозиції про матч-реванш.


О дев'ятій п'ятнадцять Арманда де Нерро з'явилася на руці молодого світловолосого грецького бога. Картер припустив, що то був той Джок Лоран, якого Луїза називала своїм звичайним супроводжуючим цих заходах.


Арманда була всім, що зображали її картини, і більше. Вона була чистокровною, високою, з високими ногами.


На ній був обтягуючий шматок оксамиту замість сукні, яка доходила до пупка спереду. Відсутність бюстгальтера давала зрозуміти всім у кімнаті, кому було байдуже, що під оксамитом вона була навіть справжньою. Волосся, якщо можливо, було навіть чорнішим, ніж у Луїзи, з короткими спалахами червоного кольору, сяючими якраз при правильному світлі. Він падав на пологі нахили її сідниць ззаду і на плечі спереду, зухвало драпіруючись по нахилу її грудей.


Картер зустрівся з нею поглядом, як тільки вона увійшла до кімнати, і подумав, що перед тим, як відвернутися, стався найкоротший спалах впізнавання.


«Достатньо гарна, — подумав він. Ти мене знаєш, я знаю тебе. Тепер подивимося, наскільки добрий перший хід і хто його зробить.


Ален Смайт зустрів Арманду в той момент, коли вона увійшла до кімнати. Він поцілував її руку і сказав щось чарівне – і, мабуть, непристойне – її молодому супутнику.


Де Нерро, у справжніх традиціях гарних людей, відкинула голову в солодкому сміху. У неї були бездоганні зуби та гарне горло. Картеру це здавалося так само привабливим, як і все інше.


Увага Картера переключилася на Джока Лорана. Він був гарний, майже гарний у класичному італійському та іспанському стилі. Він рухався як тореадор, але під смокінгом у нього була статура і, як підозрював Картер, добре натреновані, відточені м'язи боксера-важковаговика.


Його обличчя, як і його тіло, не говорило "плейбою". Ніс був зламаний кілька разів, але добре посаджений. Лоб був низько підстрижений між світлим волоссям. та густі золотисті брови.


Але саме очі сказали Картеру, що Джок Лоран був для Арманди де Нерро таким же охоронцем, а не ескортом.


Вони були схожі на чисту блакитну кригу. Картер знав вираз цих очей. Він бачив те саме щоранку, коли голився.


То були очі вбивці.


Підтвердженням його висновку стала невелика опуклість під курткою чоловіка. Картер вгадав Беретту чи Люгер, як свою власну Вільгельміну.


"Я впевнений, що ви помітили ... вона тут". Луїза стояла біля його ліктя.


"Важко з нею нудьгувати", - відповів Картер.


"Я знаю. Боже, вона гарна».


"Не більше, ніж ти", - відповів Картер, його зуби блищали в посмішці. «Просто багатший. Багатство якимось чином передається своїм власникам, змушуючи їх здаватися красивішими».


«Боже мій, він теж філософ».


«Тільки у неділю ввечері. Чи зможеш відвести Лорана подалі від Арманди та Смайта?»


"Не повинно бути надто складно", - відповіла Луїза. "Він чоловік."


Те, як вона це сказала, змусило Картер подумати, що вона не надто дбає про чоловіче населення. "Може, - подумав він, - тому вони вже спали разом, і між ними не було жодної хустки".


Луїза була кішкою, що перетинала кімнату, і вугр, що рухався своєю рукою через Лоранове тіло, а її тіло - проти нього.


Обміняючись кількома словами, Лоран глянув на свого боса, і Картер побачив ледве вловимий кивок красивої голови де Нерро.


Він освіжив свою склянку, чекав стільки, скільки він насмілювався, поки хтось ще не перервав їх тет-а-тет, і перетнув кімнату.


Картер перейнявся Смайтом відразу після їхнього прибуття, прийнявши він настільки ж поверхневий характер, як і його господар.


Якомога тонше, Картер дав зрозуміти чоловікові, що його приваблюють не лише гарні жінки.


Боже, подумав він, які пози потрібно приймати час від часу на благо своєї країни!


Він сказав. - «Олен, чудовий ремонт, божественний інтер'єр. Не можу дочекатися, щоб побачити все інше!».


«О, дякую, дорогий хлопчику. Можливо, після вечері я проведу тобі грандіозний тур особисто».


В очах маленького чоловічка спалахнув блиск, від якого Картер відчув себе незатишно. Він щосили намагався не показати цього.


«О, дозвольте мені познайомити вас з Арманом де Нерро. Арманда, Ніколас Карстокус».


"Як маєте, сеньйоре?"


"Зачарований вами, мадемуазель".


Будь-який прусський граф пишався б стилем Картера. Уклін був точним, підбори майже клацали, прийняття простягнутої руки було чемним, а поцілунок - космополітичним.


«Ніколас, як і всі ми, – заявив Смайт, – біженець від податків. Американець дуже багатий і, як бачите, Арманда, дуже гарний». Тут одне з яскравих очей на блідому личку моргнув. «Якраз на твій смак, Армандо».


«О, правда, Алене, як ти забавний», - вона повернула очі.


у бік Картера, і в них було все, окрім веселощів. "Мої вибачення, сеньйоре Карстокус".


"О? Навіщо?"


"Коли я вперше приїхала, я подумав, що ви якийсь дуже суворий детектив або охоронець, якого Альон найняв для захисту коштовностей гостей".


Укол у її тоні недвозначно дав Картер зрозуміти, що вона знала людину, яка ховається за його фасадом.


Він зіграв на цьому. Він посміявся.


“Боюсь, я ніколи не зможу стати детективом. Я чув, що це нудне заняття. А щодо охорони коштовностей, я б волів їх вкрасти».


«Зовнішність оманлива, – заперечила вона.


"Чи не так?"


Приблизно в цей час у барі завищали Смайта. З яскравим «Вибачте мене» і легким помахом руки Смайт пішов.


Де Нерро завела світську розмову. Картер підійшов до неї і уважно вивчив її обличчя. Це була класика, набагато класніша, ніж її фотографії, з усіма точками. Але його увагу привернув її рот. Він був широким, з повними чуттєвими губами, які можна було цілувати.


Він подумав, чи можуть ці губи бути настільки ж жорстокими, як чуттєвими.


Нарешті він сказав: Ти іспанка?


"Басконка".


"Чи є різниця?"


Очі звузилися. "Дуже велика різниця".


"Справді?" Картер відповів невинно. «Боюсь, я не дуже знаюся на…»


"Потанцюй зі мною", - перервала вона, ковзаючи в його обійми.


"Що?"


"Танцюй Зі Мною. Іде хтось, із ким я не хочу розмовляти».


Її тіло було пружним та м'яким одночасно. Посмішка на її смаглявому обличчі була загадковою. Вона дражнила і насміхалася, але вона, здавалося, запрошувала. Він вирішив зробити свою презентацію, але вона знову заговорила, перш ніж він отримав шанс.


«Тобі не нудні ці вечірки?»


"Не завжди. Іноді зустрічаєш найцікавіших людей… таких, як тебе, наприклад». Картер посміхнувся. "Ви прив'язані до блондина ... до того, з ким приїхали?"


"Я ні до кого не прив'язана", - коротко сказала Арманда.


Картер вирішив, що зараз чи ніколи. «Тоді, якщо вже ви знаходите вечірку нудною і не прив'язані до свого ескорту, чи не хочете ви піти кудись ще… на мою віллу, наприклад… і зробити щось?»


"Що наприклад?"


Картер знизав плечима. «Разом поспати», - сказав він незворушно.


Її сміх у відповідь був низьким, хрипким і абсолютно щирим. "Ви тупі, м'яко кажучи".


Її тіло розслабилося, тануло навпроти нього. Вона провокувала його, притискаючи свої стегна до нього та скручуючи стегна. Картер спробував звільнити її, але вона схопила його за талію та притягла ближче. Її груди притулилися до його грудей, і на мить він подумав, що вони вирвуться з-під сукні.


"Ви все ще не відповіли на моє запитання", - пробурмотів він.


"Звучить весело", - сказала вона, і в її голосі звучало штучне бажання. "Але я боюся, що буду зайнята до пізнього вечора".


«Тоді завтра ввечері… Я планую невелику, інтимну вечерю».


"На вашій віллі?"


"Так, місце Харріса-Уайта. Ви його знаєте?"


"Я знаю це. В який час?"


"У пристойну годину. Скажімо о дев'ятій?"


"О дев'ятій, сеньйор Карстокус".


Вона вислизнула з його рук так само швидко і спритно, як увійшла до них, залишивши Картера стояти у центрі підлоги.


Він дивився, як вона увійшла до сусідньої кімнати і піднялася сходами. Слідом за нею йшов Ален Смайт. Картер уже збирався піти за нею, коли міцна, мускулиста рука обняла його за плечі.


То був Джок Лоран.


«Сеньйор Карстокус, сеньйорита Хуанеда збирається співати у салоні. Я знаю, що ви не бажаєте пропустити це».


Твердий, проникливий погляд в очах чоловіка і в'язка хватка на його плечі підказали Картеру, що, якщо він справді хоче пройти, йому доведеться зламати руку Лоранові, щоб зробити це.


Картер не сумнівався, що зможе це зробити, але це нічого б не довело.


Він вирішив дати йому відпочити цього вечора і дізнатися, що він може зробити наступним.


* * *


Було три години ночі, коли він висадив Луїзу в її готелі. До того часу, як він дістався дороги, що вела до вілли, пішов легкий сніг.


Автомобіль злегка занесло, коли він в'їхав у ворота, але зміг виправити це і прослизнути залишок шляху до вхідних дверей.


Він був за три кроки від сходів, намацуючи потрібний ключ, коли той ударив його.


Ідучи, він зачинив і замкнув ворота.


Вони прийшли, шестеро... троє з кущів праворуч від нього, ще троє стрімголов бігли з кущів ліворуч від нього.


Картер відскочив назад і відкотився вчасно, щоб уникнути блоку тіла від великого, м'язистого футбольного типу. У той же час він чіплявся за Вільгельміну в кобурі над черевиком.


Він витяг «люгер», але перш, ніж він зміг хоч якось використати її, один із трьох з-за дерев встромився йому плечем у спину.


"Люгер" вискочив з руки Картера, і він почув, як той ковзає по під'їзній доріжці, коли сила удару змусила його розтягтися через задню частину "мерседеса".


Він пішов із нею, прокотився і підійшов готовий.


Двоє з них напали на нього одразу, а третій пішов за ним у центрі. Картер завдав удару правою рукою. Поки він був відвернений, його ліву руку потягли і затиснули нерв трохи вище ліктя.


Вони були гарні.


Оніміння в лівій руці була миттєвим, від плеча до кінчиків пальців.


Він спробував зламати захоплення правою, але схопив його з тим самим наміром.


«Якби ми хотіли твоєї смерті, Карстокусе, ти був би мертвий».


То був великий, м'язистий. Він стояв просто перед Картером, чекаючи на напад.


«То що ви хочете, щоб я зробив? Лежав і вдав мертвим?»


"Щось на кшталт того", - відповів чоловік. "Або я використовую це".


У його правій руці блищав довгий мішок.


Картер знизав плечима і розслабився у хватці свого викрадача.


"Це більше виглядає як це."


Він був на два фути попереду Картера, коли Кіллмайстер своїми руками схопив його за зап'ястя. Використовуючи їх як важіль, він ударив того, що знаходився перед ним, прямо в промежину.


Тільки-но чоловік ударився об землю, коли Картер звільнив його праву руку. Він хитнувся своєю вагою, обхопивши вільною рукою шию того, хто все ще тримав його. Потім, використовуючи одне тіло як точку опори, він уперся підборами в обличчя іншому.


Коли ноги торкнулися землі, він продовжив падіння, ударив хлопця плечем у живіт і піднявся.


Він йшов угору і спускався, прямо через дах "мерседеса". Він чув, як кістки ламаються разом із рваним полотном.


Картер обернувся, але в одну мить зрозумів, що було запізно. Інші троє були всюди навколо нього.


Йому вдалося пригвоздити одну ногу до колінної філіжанки, а двох інших спробувати ухилитися.


Це було марно.


Вони обидва вдарили його з боків, один високий, інший низький.


Як він падав під вищою вагою. Картер спробував потрапити великим пальцем у око, але лікоть сильно вдарив його в живіт.


Потім він опинився під ними, прямо на дорозі, і вони обоє працювали над його животом кулаками, які здавалися свинцевими гирями.


Він щосили намагався не втратити свідомість, але це була невдала спроба.


Останнє, що почув Картер, був гортанний хрипкий голос, що гарчав: «Чорт візьми, не вбивайте його і не залиш відмітки!»


* * *


Він був повністю відключений всього на три хвилини, але знадобилося добрих півгодини, щоб повністю прокинутися і нормально дихати.


Картер розплющив одне око в щілину, але залишився на сидінні.


Він був між ними двома на задньому сидінні седана. Ще двоє сиділи на передньому сидінні, і через лобове скло він міг бачити двох інших у своєму «мерседесі».


Тепер сніг був важкий, але крізь нього він міг бачити, що вони знаходяться на вузькій гірській дорозі. Поки вони їхали, Картер спробував поставити кілька орієнтирів.


Він не міг, що змусило його подумати, що вони якимсь чином перетнули кордон з Іспанією.


Чому Іспанія?


Тому що з того часу, як він опинився в Андоррі, Картер проїхав усіма дорогами, якими можна було проїхати, а також деякими дорогами навколо Андорри.


Він не міг помітити жодної знайомої ділянки місцевості або дізнатися жодне з маленьких сіл або бензоколонок, повз які вони проїжджали. Крім двох прикордонних переходів на головній автомагістралі, була невелика дорога, що мало використовується, яка вела на захід в іспанські Піренеї з Андорри.


В основному він використовувався фермерами, які привозили свої ринкові товари до Андорри, і нікуди в Іспанії не вів, окрім кількох невеликих сіл.


Якби вони хотіли вивезти на час з Андорри побитого чоловіка, який втратив свідомість, вони б скористалися цим шляхом.


Отже, припустив Картер, він був в Іспанії… і неподалік Країни Басків.


Невже Арманда де Нерро вирішила відмовитися від пістолета і просто покінчити з ним, перш ніж вона зможе використати своє тіло, щоб допитати його?


"Можливо, - подумав він, - але зараз нічого не міг з цим вдіяти".


Вони спустилися з гори у довгій дуговій долині. Внизу Картер бачив розсіяні вогні. Дорога біля підніжжя стала більш вибоїстою, і в міру наближення до села її взагалі не ремонтували.


Обидві машини пригальмували, і попереду Картер побачив невисвітлену вивіску: Сієста.


Це міг бути шинок до Другої світової війни, розташований на кордоні з Сан-Дієго в Тихуані.


Обидві машини хиталися над рваним цементним фартухом і рухалися між двома довгими рядами нефарбованих хатин з жерстяним дахом, які більше були схожі на сараї для худоби з рваними фіранками на вікнах.


Там, де не було хатин, були гори сміття, кущі дерев та кинуті частини старих автомобілів. Тут сніг, здавалося, ставав чорним або коричневим, щойно впав на землю, нагадуючи клаптевий килим... або колаж зі сміття, зроблений шаленим художником.


"Гарне місце", - простогнав Картер, даючи зрозуміти, що не спить.


Праворуч і ліворуч глянули на нього, але жоден із них не сказав жодного слова.


Вони зупинилися біля останньої будівлі. Воно було більше за інших, вдвічі ширше, і, на відміну від деяких інших, у вікна не проникало світло.


Картер просто розмірковував про всі ознаки неспання цієї ранкової години, коли двері хатини навпроти них відчинилися, і з неї вийшли двоє чоловіків. Одразу за ними йшли дві жінки.


З такою кількістю макіяжу, зачісками та одягом, який він міг бачити у розстебнутих їхніх пальтах, не потрібно було бути студентом з вулиці, щоб зрозуміти, що відбувається.


Місце було або борделем, або мотелем по годинах, де дівчата робили свої трюки.


Вони сиділи в безшумній машині, доки двоє чоловіків та жінки не поїхали. Потім двері відчинилися, і Картера висмикнули з машини.


Один тримав його руки за спиною, тоді як інший - великий, м'язистий, з якого він намагався зробити сопрано - нахилився ближче.


«Я не можу вбити вас, сеньйоре, але якщо ви зробите один різкий рух, тут чи всередині, вам знадобляться нові нирки».


Він підняв широкий кулак. На пальці було обгорнуто шкарпетку, і Картер припустив, що він був набитий монетами.


Картер зрозуміло кивнув.


Цим треба зробити близько трьох хороших ударів попереку, і він знав, що йому знадобиться пересадка нирок, якщо він колись знову захоче пописати як слід.


Вони утворили навколо нього клин, а товстий - позаду нього, і рушили його за собою.


Усередині було ліжко, комод без ящика з дзеркалом, що тріснуло, один стілець і сколотий піддон на табуреті, який, ймовірно, передбачалося використовувати як нічний горщик. Крім розп'яття над ліжком, на голій підлозі і стіні, що облупилася, нічого не було.


Свічка поруч із нічним горщиком давала єдине світло.


Двері в стіні були відчинені в темряву. Картер припустив, що це була сусідня кімната, тому хатина виглядала вдвічі більше за інших.


Картера заштовхали в крісло навпроти чорного отвору і штовхнули вниз. Його дупа ледь ударилася, як потужний ліхтарик клацнув прямо йому в очі.


Він спробував повернути голову, але через спалах вилізла рука і вдарила його.


«Сеньйоре Карстокусе, моє терпіння майже добігло кінця».


Картер усміхнувся і кілька разів похитав щелепою, перш ніж відповісти. "Мені насправді начхати".


Знову вдарила рука, цього разу тильною стороною долоні, протилежною щокою.


"Слухайте уважно, що я говорю!"


Мова була іспанська, але на той час Картер засвоїв діалектичні особливості баскського акценту.


Той, хто грав з його обличчям у коржик, безперечно був баском.


"Ви привернули мою увагу", - сказав Картер.


"Добре. Ти Синя Борода, і я твій головний роботодавець».


Картер не зміг зупинити легкий елемент шоку, що вкривав його обличчя. Це все ще могло бути хитрощом де Нерро, але чомусь він у цьому сумнівався.


«У нас залишилося лише сорок вісім годин. На той час ваша мета має бути усунена. Я хочу знати ваші плани.


«Навіть якби я знав, про що ви кажете, – відповів Картер, – я веду справи тільки з Пепе».


"Марк Леклерк помер у Ніцці три дні тому ... став жертвою дуже потужної бомби, закладеної під заднім сидінням його автомобіля".


Картер завагався, даючи зрозуміти це, а потім вирішив зіграти у м'яч. "Хто зробив це?"


"Я припускаю, що наша подруга наказала. Марк, як ви кажете в Америці, балансував між Арманою і мною, але він знав про її амбіції і зраду. Його вірність, як завжди, була для мене."


"І хто ти?"


«Це не повинно вас турбувати, але в мене є багато причин бажати смерті цієї суки, що зраджує. Які ваші плани?


Картер спробував завдати ще одного удару. "Чому раптовий ліміт часу?"


Знову рука, кілька разів наперед, поки Картер не почав чути Вестмінстерські куранти десь глибоко у своїй голові.


"Добре Добре. Завтра ввечері. Я запросив її на віллу на вечерю».


"Час?"


"Дев'ять годин."


"А після обіду?"


«Я спокушу її та накачаю наркотиками».


"Смертельна доза якогось наркотику?"


Ні. Він називається лізогін. Його можна ввести через пори шкіри, і його не можна виявити під час розтину».


"Тоді як ви плануєте вбити?"


"Можна мені сигарету?"


Ліхтар заворушився, і між його губ була затиснута цигарка. Втягнувши дим, він вигадав таку брехню.


"Автомобільна аварія на повороті шосе прямо під віллою".


У темряві настала довга тиша, а потім погасло світло.


"Нехай буде так. Просто переконайтеся, що це станеться. Як я вже сказав, ми не можемо більше чекати. Рамос...?»


"От", - пролунав голос позаду Картера.


«Дайте йому ключі від машини та виведіть його. Сеньйор Карстокус…?»


"Так?"


«Якщо Аманда все ще буде серед живих за двадцять чотири години, то тебе не буде. Витягніть його звідси!»


Картера підняли на ноги і наполовину витягли, наполовину витягли з хатини. Коли вони підійшли до "мерседеса", товстун на ім'я Рамос засунув йому в руку ключі, і двері відчинилися для нього.


«Мені треба повернути мій пістолет, – сказав Картер.


«Пістолет, сеньйоре? Який пістолет?


Погляд чоловіка був твердим, непохитним. Було неможливо сказати, бреше він чи ні.


"Люгер, якого ти вибив з моєї руки, коли взяв мене".


«Якщо ви втратили свій пістолет, сеньйоре, він все ще там, де ви його втратили. Сідайте в машину!


Він не мав вибору.


Потужний двигун ожив, і Картер висунувся у вікно.


"Рамос?"


"Сі?"


«Я ніколи не забуваю обличчя».


"Так?"


«Отже, Рамосе, наступного разу, коли я побачу твою, я уб'ю тебе».


Одинадцятий розділ.


Їжа була чудовою. Страви з чудового тонкого лосося, спійманого в місцевих водах, охолодженого гаспачо, салату з ендівію та авокадо та рідини для полоскання рота.


Кільця паельї, кожен у супроводі належного вина, вони переміщалися через освітлений свічками стіл.


Картер відкинув свій вигляд веселого оповідача на півдорозі до закуски. Арманда де Нерро вчинила так само. У її фізичних позах і манерах все ще було трохи лукавої куртизанки, але її мова та напруженість в очах говорили набагато більше.


Під час трапези Картер згадував події попереднього вечора. Усі його припущення після Пепе та Марселя цілком виправдалися. Не мало значення, хто був його головним роботодавцем. Що було важливо, то це те, що ця людина дала Картеру боєприпаси, щоб притиснути Арманду де Нерро.


Коли десерт було подано, Картер вибачився за Естрелліту і попросив її повідомити решту слуг, що вони можуть піти.


Тепер він провів високу темноволосу красуню в музичну кімнату, її високі еркери виходили на миготливі вогні Андорри-ла-Велли і вкриті снігом гори позаду.


«Ще вина? Може, бренді?


«Бренді. Я подумаю".


"Добре."


Картер налив два важкі кришталеві кубки наполовину і простяг один їй. Коли її прикрашені дорогоцінним камінням пальці обвилися навколо чаші кубка, її губи скривилися від малинових веселощів.


«У тебе такий самий апетит до випивки, як і до хорошої їжі. Ніколас».


"Правда." - Сказав Картер, сьорбаючи. "Я наполовину грек, наполовину американець і весь варвар".


«І мені сказали, що у вас такий самий апетит до жінок».


"Також правильно".


Разом із Картером, трохи позаду її плеча, вони перебралися в одну з бухт.


«І я стану просто ще одним із твоїх завоювань цього вечора?»


"Я думаю, дорога леді, це повністю залежить від вас", - сказав Картер з посмішкою. «Але – дозвольте мені сказати це – я не думаю, що хтось колись переможе вас».


"Дехто намагався", - сказала вона, нахиляючи голову набік і відводячи плече назад, поки їх губи майже не доторкнулися.


"Я чув. Ваші чоловіки, наприклад. Усі вони скінчили насильницькою смертю».


Знову плоска посмішка, така ж смертоносна, як і кумедна. "Здається, ти багато знаєш про мене, Ніколас Карстокус, тоді як я знаю про тебе дуже мало".


"Що ви хотіли би дізнатись?"


"Ну, наприклад... чим ти займаєшся, крім того, що влаштовуєш невеликі інтимні вечері, п'єш гарне вино і спокушаєш жінок?"


Картер відповідав холодним веселостям її посмішки і використав свої очі, щоб проникнути крізь її очі в серце її душі.


"Я вбиваю людей".


Вона моргнула один раз, і, крім усмішки, що згасає, не було ніяких інших ознак того, що він сказав щось незвичайне.


"Як я помітила на вечірці Альона, ви досить прямолінійні".


Тим паче зараз. Ми обидва знаємо… еєєєє, навіщо далі фехтувати? "


«Коли вбиваєш… це заради грошей?»


"Не зовсім. Є також елемент ризику, небезпека, пов'язана з полюванням на справжнісінький видобуток… чоловіка».


"Або жінку?"


"Або жінку".


Картер знала, що гра в кішки-мишки стає кращою, але вона добре це приховувала. Рука, що спритно прибирає волосся з обличчя, ковток бренді, швидкий погляд на нього тільки для того, щоб закотити очі до мерехтливих вогнів перед ними, - все для того, щоб сформулювати її наступний крок, наступну промову.


Коли вона заговорила, вона спочатку обернулася до нього обличчям. Картер відчув щось нове, майже хижа в її класичних, аристократичних рисах обличчя та повному роті.


"Я не довіряю авантюристам, особливо тим, хто вважає грошову вигоду основою своїх дій".


Картер знизав плечима, не відриваючи погляду від неї. «Ви маєте право на свою думку. Щодо мене, я не довіряю ідеологіям і тим, хто сліпо їх переслідує».


"Туше". Здавалося, вона розслабилася, навіть зайшла так далеко, що простягла руку і провела довгим рубіново-червоним нігтем по скулі Картера. «Ви чарівна людина і, наскільки я розумію, дуже винахідлива».


Вона злегка рушила, рівно настільки, щоб притулитися своїми м'якими грудьми до його грудей. Дотик був електричний, і Картер не намагався приховати свою реакцію.


«Мені цікаво, яке було б мати таку людину, як ти, – з твоєю енергійністю, повною відсутністю моралі, сумнівів, майже нелюдською людиною – біля мене».


"Є тільки один спосіб дізнатися".


«Коли ви плануєте вбити мене, синьйоре Синя Борода? До, під час чи після?»


«Я ніколи не відмовлюся від тілесних радощів заради грошей».


«І як… як мені зустрітися із Творцем?»


"Я ще не вирішив".


«Можливо… під час… я зможу навернути тебе».


"Зверни мене?"


- Так… звісно, з додаванням грошей. Скажіть, удвічі більше, ніж вам пропонував Леклерк?


«Це було б сильним спонуканням. Хазяйська спальня знаходиться праворуч нагорі сходів».


Арманда ковзала і рухалася, ніби під її ногами було тільки повітря, через усю кімнату та широким холом. Картер закурив і кілька разів затягнувся, прислухаючись до її кроків по вкритих килимом сходах.


Коли звук стих, він увійшов у велику кімнату, гасивши світло на своєму шляху. У темряві він піднявся сходами, а потім уважно подивився у вікно на звивисту дорогу внизу.


Хоча зараз йшов сильний сніг, він міг розрізнити їхню машину - сірий седан. Він був припаркований неподалік першого повороту трохи нижче вілли.


Прикривши світло сигарети в руці, він швидко дозволив залишкам вечора стати на свої місця.


Арманда де Нерро була твердо впевнена у своїй особистості та причині своєї присутності в Андоррі.


Як найманого вбивці його купили. Отже його можна було купити знову. Ціна? Її тіло та достатня кількість доларів.


Але для Картера цього було б замало.


Йому доведеться налякати її ще трохи. Він повинен був переконатися, що його припущення було вірним про людину, яка хотіла її смерті і хотіла взяти під контроль організацію ETA.


Потім він переконає її, що він, Ніколас Карстокус, може ще більше допомогти їй. Але якби він знав усе.


Опинившись у довірі леді, Картер був майже впевнений, що зможе отримати все інше, перш ніж він їй більше не знадобиться: переважно місцезнаходження ракет.


Він знову спустився сходами і перетнув велику кімнату. У хаті було тихо, як у гробниці, коли він піднявся головними сходами і ввійшов до головної спальні.


Вона була оголеною Майєю, що гарно розтяглася на ліжку. Вона приглушила світло доти, доки він, здавалося, не змусив її тіло світитися на зовсім білих простирадлах.


Картер міг бачити кожен вигин, кожну западину та кожну ямочку на її гнучкому тілі.


Перед від'їздом Естрелліта розвела невелике багаття. Він горів слабо, даючи мало тепла, але багато атмосфери.


Картер дозволив своїм очам напитися наготі Арманди, коли він стягнув смокінг, а потім сорочку зі свого тіла.


Він продовжував роздягатися в унісон зі своїм рухом до неї. Коли вона говорила, його коліна були біля ліжка.


"Хто це, Ніколас?"


"Хто?"


"Той, хто найняв вас?"


"Леклерк".


Ні. Леклерк був лише посильним, зв'язковим. Чи це був Мендес, цей старий дурень? Він нарешті зрозумів, що насильство – єдиний шлях?»


«Ось чому ви хотіли вбити Хуліо Мендеса? Тому що ви думали, що це він хотів вашої смерті?


"Звідки ти знаєш…?"


Часу було не так багато. Він міг бачити настороженість у її очах, погляд тварини, готової стрибнути.


Слова, фрази, акценти з попереднього вечора промайнули в голові Картера.


... ця сука-зрадник ...


Кого зрадила Арманда де Нерро?


Ти ж знаєш, правда? - сказала вона пошепки. "Ти знаєш. Я бачу це у твоїх очах».


"Думаю, я знаю... Манда".


Її рука витягла з-під подушки маленький автоматичний пістолет. Як кішка, її тіло скотилося з ліжка. Вона вже розмахувала пістолетом, коли її коліна торкнулися килима, а тіло зігнулося, чекаючи пострілу у відповідь.


Картер очікував на реакцію, але не таку вже дивну.


Очевидно, єдине, чого вона хотіла від Картера, – це особистість її суперниці.


Тепер, коли вона мала її, корисність Картера закінчилася.


Звук пострілу з маленького пістолета був трохи більшим, ніж бавовна, але полум'я, що стріляло з дула, було яскравим у темній кімнаті.


Він відчув, як куля проходить повз його вухо, коли він кинувся на ліжко. Вона перекочувалася праворуч на одному коліні, коли він відскакував від матраца над нею.


Пістолет знову вистрілив, і Картер відчув, як його ліве передпліччя смикнули, коли його права рука розбила її зап'ястя. Вона застогнала від болю, але кинулася до пістолета.


Картер вдалося відштовхнути його коліном від її хватки і розгорнути правою рукою по широкій, потужній дузі. Його долоня різко вдарилася об її обличчя.


Вона шалено крутилася по килиму, поки не вдарилася спиною об стіну. Картер був на ній за секунду, але в ній досі залишалося багато сили.


Обидві руки метнулися до його обличчя, як кігті, її гострі, як бритва, нігті вп'ялися в його щоки.


Його рука знову розвернулася. На цей раз удар був твердим. Звук його пальців по її підборідді був подібний до пострілу в тихій кімнаті.


Арманда почав згинатися, коли схопив її за горло обома руками і притис до стіни.


Саме тоді він побачив кров, що хлинула з його лівого передпліччя, і відчув біль.


Її другий постріл знайшов мету.


Навіть із притиснутими пальцями до її горла, вона штовхнула вгору, намагаючись колінами знайти його промежину.


"Тихо!" - Прохрипів він, його обличчя практично пригорнулося до її обличчя. "Якщо ти цього не зробиш, я зламаю тобі шию, як гілку!"


"Баста!" їй вдалося каркнути, навіть коли він розслабився у його хватці.


"Це Лупі де Варга, чи не так?" Нема відповіді. «Він називав тебе Манда?


"Так."


«Ви підставили його в Італії, чи не так. Тоді весь бізнес із Червоною бригадою був підлаштований, щоб прибрати його з дороги, чи не так?»


Їй не треба було відповідати. Він бачив істинність своїх слів у її очах.


"Хіба ви не знали, що він живий, що він пережив пожежу в Сан-Ремо?"


"Ні."


«Чому він найняв мене, щоб я тебе вбив, а не зробив це сам?»


Вона проігнорувала його запитання та відповіла своїм власним.


"Хто ти? Звідки ти знаєш так багато…?


"Ти хочеш жити чи померти?" Картер загарчав, перебиваючи її. «Я хочу те, що ти маєш. Ти можеш жити, доки я про це не впізнаю».


Зрештою, вона знову ввела в гру свої пазурі, цього разу глибоко вп'явшись у ліву руку Картера прямо над раною.


Біль був миттєвим і на мить майже засліплюючим. Картер видав гортане гарчання і негайно послабив хватку на її горлі.


Арманда метнулася через кімнату, впавши навколішки, її руки знайшли і схопили маленький автомат.


Легке запаморочення все ще тримало Картера, але він зумів податися до неї. Його план полягав у тому, щоб повалити її на підлогу своєю вагою, але знову вона виявилася швидше, ніж він думав.


Вона перекотилася на бік і, мов навчений акробат чи партизан, схопилася на ноги.


Він звалився на підлогу і перекотився на спину.


Тепер шансів було замало – напевно, зовсім не було. Вона стояла за п'ять футів від нього, обома руками тримаючи пістолет прямо з її грудей, що здіймалися. Крихітний темний отвір дула автомата був спрямований прямо йому в живіт.


"Дивно, - подумав Картер, - як дивно вона гарна з кров'ю, що капає з підборіддя, сплутаним волоссям кольору ворона, викликом в очах і блискучим потім на її оголеному, тремтячому тілі".


"Хто ти?"


"Ніколас ..."


"Хто ти!" - крикнула вона, її суглоби на спусковому гачку стали трохи білішими. "Ти дуже багато знаєш, щоб бути просто найманим вбивцею!"


І тоді він знав.


Вона була божевільна... божевільна, як злиться лише фанатик.


«Я не вб'ю тебе швидко, ти ж знаєш. Я спершу вистрілю тобі в живіт. Він горітиме, як пекельний вогонь. А потім я вистрілю тобі в колінні філіжанки, спочатку в одну, потім в іншу…»


Картер напружився, чекаючи на перший постріл, але нічого не сказав. Він котився праворуч. Його ліва рука вже одержала одну кулю; ще один у відсутності великого значення. Краще у руці, ніж у кишечнику.


Але йому ніколи не доводилося рухатись.


Раптом кімната вибухнула звуком, і глибокої западини між великими конічними грудьми Арманди де Нерро більше не було.


На його місці була величезна кругла порожнина, що оголювала кров та кістки.


Пістолет випав із її рук, і її очі закотилися, коли вона кинулася вперед через тіло Картера.


Через її плече в дверях він побачив постать у темному плащі. Незадовго до того, як його зір був закритий тілом де Нерро, постать нахилилася вперед і щось шпурнула в кімнату.


Картер мигцем побачив страшенно понівечене обличчя з одним працюючим оком. Інший був лише білою западиною в сирій плоті.


До того часу, як він вивільнився з кривавого безладдя, в якому колись була Арманда де Нерро, постать зникла.


Щоб переконатися, що жінка мертва, не потрібно медичного ступеня. Куля увійшла їй у спину прямо між лопаток.


Його вихід між грудьми Картер уже бачив.


Решта теж була досить простою.


Вільгельміна, сіра цівка диму все ще сочилася зі стовбура, лежала посеред підлоги.


Лупі де Варга помстився. Особисто.


І в той же час він підставив стороннього, тому його вороги в ETA ніколи не могли звинуватити його в її смерті.


Може бути.


Картер схопив Вільгельміну і кинувся до сходів. Він вийняв магазин і знайшов саме те, що очікував. Він був порожній.


У разі помилки де Варга не хотів, щоб на його пошуки прилетіла ще одна куля з Люгера.


Картер перетнув двір, знаючи, що з його боку не буде відплати. Ледве він дістався краю урвища, як далеко внизу почув звук двигуна. За кілька секунд він побачив світло фар крізь сніг та дерева. Вони розвернулися і рушили з гори.


Повернувшись до будинку, Картер почав підніматися сходами, але зупинився, коли його погляд упав на ступню і частину ноги, що стирчали з-під сходів.


Це був Джок Лоран, і в його грудях була діра, дуже схожа на ту, яку Картер щойно бачив у спальні.


«Обережно, – подумав він, – дуже акуратно. Можливо, це навіть можна було б витлумачити як випадковість хтивої долі: любовний трикутник.


Повернувшись нагору, він пройшов крізь спальню у ванну.


Він був безладно. Кров уже запеклась у борозенках на його щоках від нігтів Арманди.


Його рука болісно пульсувала, але рана затяглася. Куля пройшла наскрізь, але залишила губчастий отвір у місці виходу.


Картер швидко заклеїв усе, що зміг, на своєму обличчі і перевернув пляшку лосьйону для гоління через руку.


Якщо його припущення було вірним, у нього було страшенно мало часу.


Він ледве перебинтував руку відірваними смужками наволочки, як почув, як машини ковзають переднім двором.


Натягнувши сорочку та куртку, він на мить кинувся до холу. Велика кімната внизу страшенно мерехтіла синіми вогнями, що оберталися, через вікно.


Зробивши паузу рівно настільки, щоб взяти чотири свіжі магазини для Вільгельміни, Картер побіг до вікна. Крокнувши з вікна і вхопившись за дерево, він почув безперервний стукіт по вхідних дверях.


Він майже чув голос Лупі де Варга, який телефонним проводом долинав до місцевої поліції: «Я якраз проїжджав повз, коли почув звуки, певен що, була стрілянина.


Можете уявити? У нашій тихій маленькій країні... стрілянина? Я знаю, що це, ймовірно, неможливо, але я думаю, вам слід зайнятися розслідуваннями..."


Ймовірно, єдиною причиною, через яку Картер мав час, щоб спуститися з дерева до землі, була неймовірність усього цього.


Постріли в Андоррі? Злочин - навіть убивство - у цьому маленькому раю, вільному від злочинності?


Десять до одного вони обговорювали це в поліцейській дільниці двадцять хвилин, перш ніж вирішили провести розслідування.


Тим не менш, це буде дупа Картера в супі, коли вони виявлять двох дуже мертвих експатріантів і одного зниклого безвісти.


Опинившись на землі, він прокладав собі шлях гребенем до рогу будинку.


Сторона, що вела до проїзду, була чистою, але на подвір'ї перед будинком все ще танцювали сині вогні.


Спуститися в Андорра-ла-Велья дорогою не могло бути й мови. Пішки сушею, снігом і майже прямолінійним урвищем, було однаково далеко.


Був лише один вихід.


Картер обережно рушив уздовж стіни будинку, доки не опинився прямо навпроти гаража.


Він міг чути голосні сердиті голоси з вікон зверху надвір.


Глибоко зітхнувши, він метнувся через відкритий простір і вбіг у відкриті двері гаража. За відчуттями він пробрався в тил і знав, що лижна шафка була там.


Через п'ять хвилин, взутий у лижні черевики, з вуличними туфлями, прив'язаними до шиї, він вислизнув через задні двері гаража.


За дві тисячі футів прямо під ним лежали вогні Андорра-ла-Велли.


Якомога тихіше він пристебнув черевики до лиж і дійшов до самого краю.


Він бачив на ярдів сорок, а ліва рука страшенно хворіла.


"Принаймні, одне добре", - подумав він. Мої сліди будуть покриті снігом за десять хвилин після того, як я їх зроблю.


Він повільно перелетів через край і за кілька секунд мчав униз схилом гори зі швидкістю понад шістдесят миль на годину.


Дванадцятий розділ.


Нік Картер викинув лижні черевики та лижі у великий сміттєвий бак і замінив черевики своїм вуличним взуттям.


Він вийшов із яру за довгим рядом готелів у темному кінці Les Escaldes. Він обережно пройшов паралельно головній вулиці за сотню ярдів праворуч від нього.


Авеню ель-Піко являв собою крихітний провулок з магазинами та житловими будинками. Готель Луїзи знаходився на розі головної вулиці та Ель-Піко.


Картер стояв у глухому куті Ель-Піко, і його голова і плечі ставали білими.


Між ним та готелем знаходилися чотири широкі житлові будинки. Він не мав можливості сміливо пройти через хол готелю поодинці до кімнати Луїзи. Було лише два шляхи: через дах чи за допомогою Луїзи.


Він вирішив спочатку спробувати останнє і перейшов вулицю до пивного підвалу. Відразу за дверима був вузький хол, з обох боків якого було розвішано пальто.


Картер перебирав їх пальцями, доки не знайшов верхнє пальто з високим коміром приблизно його розміру. Він натягнув її і штовхнув двері до головної кімнати.


Він був сповнений, переважно молоді люди за довгими голими дерев'яними столами. Почувся гучний сміх і брязкіт важких пивних кухлів, коли Картер натягнув хутряний комір на понівечене обличчя і попрямував через столи до знака з написом «Телефон».


Це було чудово: настінний телефон біля заднього виходу.


Він набрав номер у готелі, і на восьмому гудку сонний консьєрж відповів.


«Сеньйорита Луїза Хуанеда, милість».


"Uno momento".


Картер засовався, коли в кімнаті Луїзи задзвонив телефон. Двічі чоловіки проходили в межах трьох футів від нього на шляху до будинку.


Сьогодні ввечері, подумав Картер, йому просто пощастило, що справжній власник пальта, яке він носив, матиме проблеми з сечовою міхурою.


"Немає відповіді, сеньйоре".


"Грасіас".


Йому знадобилося ще дві хвилини, щоб знайти номер клубу.


"Кабаре Амур".


«Сі, я хотів би поговорити з сеньйоритою Хуанедою на милість».


"Співробітники не можуть приймати дзвінки".


"Це важливо... терміново".


"Вона на сцені".


"Ви можете надіслати їй повідомлення?"


"У мене немає олівця".


Пальці Картера поколювали. Він відчував, як вони обвиваються довкола шиї чоловіка.


«Я ж сказав тобі, це…»


Лінія обірвалася.


Картер вилаявся і подивився на годинник.


Мине ще як мінімум дві години, а то й більше, перш ніж Луїза покине клуб.


Він не міг дві години перебувати на вулиці, особливо в такий холод, коли голова паморочилася.


Йому треба було сховатись під прикриттям, і швидко.


Не бажаючи знову показувати себе в підвалі, він вискочив через задній вихід і обігнув будинок, аж поки не повернувся на авеню ель-Піко.


Він повільно закурив і затиснув у долонях цигарку, уважно вивчаючи чотири будівлі, що ведуть до готелю.


Якби він тільки міг отримати один із цих дахів.


"Perdoneme".


Картер стояв прямо перед булочними дверима. Він відійшов убік, коли повз нього пройшла зігнута стара. Зв'язування ключів дзвеніло в її руці, а в руках вона тримала три мішки з продуктами.


Вона була на півдорозі до ганку останнього житлового будинку, коли Картер побіг за нею. До того часу, як він підійшов до неї, вона прочинила двері і щосили намагався її відчинити.


"Дозвольте мені, сеньйора".


Вона вийшла, не кажучи жодного слова. Коли Картер запропонував стати позаду неї, вона розвернулася на порозі, войовничо перегороджуючи йому шлях.


«Mi amigo…» - сказав Картер, вказуючи нагору сходами.


Вона загарчала йому у відповідь гортанною промовою, яку він не міг зрозуміти, і жестом вказала на групу гудків на висоті голови за дверима.


Коли він усміхнувся і все одно увійшов, вона влучно вдарила його по гомілки і зачинила за собою двері. Палець із розпухлими кісточками пальців знову вказав на зумер, і її зморшкувате обличчя сердито глянуло на нього через скло.


"Ти гидка стара сука", - прошепотів Картер.


Вона кивнула, повернулася і почала підніматися сходами.


Картер зачекав, поки вона зникла з поля зору, а потім почав безладно натискати всі кнопки.


Нічого.


Він повернувся на тротуар і піднявся вулицею до наступного житлового будинку.


На цей раз він отримав кілька голосових відповідей.


“Це я, Хосе Картеро. Мені дуже шкода, але я знову залишив свій ключ у своїй квартирі. Якщо б ви…"


Двері все ще зло гули, коли Картер піднімався сходами чотири сходинки за раз. Над майданчиком на верхньому поверсі був відкидний люк із вузькими сходами.


Вмить він знову опинився в снігу, бігаючи по дахах.


Готель був на поверх вище даху останньої квартири, але був обладнаний старомодними висувними пожежними сходами. Так будували європейські будівлі впритул один до одного. Ви можете переходити від будівлі до будівлі, але не передньої або задньої частини будівлі.


Сходи-люк у готелі були такі самі. З верхнього поверху він уникнув ліфта і піднявся сходами. На третьому поверсі він пошукав 312 і швидко знайшов його.


Замків було два. Один був під ключ під ручкою, а інший нещодавно був встановлений засувом в панелі над ним.


Картер провів лезом Хьюго через тріщину та вниз. Ригель не був замкнений. Засувка під ключ відреагувала на легке потрясіння дверей. Поступово він зміг відкрити його лезом стилету.


Опинившись усередині, він зачинився і з полегшенням зітхнув за собою двері.


У ньому було дві кімнати: вітальня та крихітний альків спальні за пошарпаними рваними фіранками.


Уникайте будь-якого світла. Картер шукав, доки знайшов пляшку і склянку. Це був джин, але на той момент йому було все одно.


Радіо стояло в алькові на крихітній підставці. Він крутив ручку, доки знайшов Radio Andorra, налив повну склянку джина і розтягнувся на ліжку, щоб чекати.


* * *


"Нік! Нік!"


Голос долинув до нього, і він подумки спробував підпливти, щоб зустріти його. Це було важко, дуже складно. Його руки, здавалося, не хотіли плавати, а його розум був у тумані.


Знову голос, на диво знайомий, спробував дістатися до нього. Але тільки тоді, коли його ліва рука була з'єднана залізною стрічкою, він відповів.


Як пострілом, він підвівся вертикально, водночас смикнув рукою. Це тривало кілька секунд, поки біль не пройшов з його лівої руки через його тіло в кінчики пальців правої руки і повернувся назад, щоб онімів мозок.


Як спущена повітряна куля, він знову притиснувся до ковдри з гагачого пуху і важко підняв повіки.


Темні, блискучі очі і тліючі риси Луїзи Хуанеди стали виразнішими над його обличчям.


“Господи, я не знала, що це ти. Я мало не проткнула тебе цим, перш ніж зрозуміла!


Картер моргнув і побачила в її руці те, що могло бути блискучим близнюком Х'юго.


"Що трапилося?"


"Це довга історія. Де пляшка джина?"


Ти пролив це на ліжко. Я маю іншу». Вона швидко перетнула кімнату і повернулася, наливаючи. "От."


Він випив половину склянки за один ковток, дозволив рідині спалити біль у руці, а потім знову знайшов її обличчя своїми зосередженими очима.


"Арманда ..."


"Я знаю. Це по радіо та по всьому місту».


"І країні". Картер знизав плечима, знову напиваючись. “Це маленька країна. Вони мене шукають?


"У кожному сміттєвому баку. Що трапилося?"


Коротко, короткими уривчастими пропозиціями, Картер передав події ночі, не пропустивши жодної жахливої деталі.


На честь Луїзи, вона захоплено слухала і не моргнула, навіть коли він описав картину, на якій Арманда де Нерро розноситься на частини прямо в нього на очах.


"Ви впевнені, що це був де Варга?"


"Це зрозуміло. Це не міг бути хтось інший. І обличчя, яке я побачив у дверях, виглядало так, ніби це був утікач із палаючої будівлі».


Картер спробував підвестися, і знову біль утримав його в нерухомості за кілька дюймів від ліжка.


"Що це таке?"


"Невелика дірка десь там", - відповів він, невизначено вказуючи правою рукою на ліву.


Луїза спритно зняла пальто з хутряним коміром і ввімкнула ліжко.


"Боже мій…"


Картер глянув униз. Рана знову відкрилася, і рукав його куртки був темно-червоним від ліктя до зап'ястя.


"Зніми це", - простогнав він. "розріж ножем".


Вона обережно прорізала шов на його плечі і згорнула


тканина вниз і поверх його руки.


"Думаю, я захворію".


"Ви можете почекати п'ять хвилин? Де ванна?"


"Сюди."


Вона взяла його за праву руку і повела через вітальню до дверей, яких він не помітив, коли вперше увійшов. Всередині вона ввімкнула світло і залишилася за ним, обережно відводячи погляд від його руки.


"Візьми одне з цих рушників", - сказав Картер, стиснувши зуби і перевертаючи пляшку з джином на руці. обережно залишаючи трохи пити.


"Що тепер?" — спитала вона.


«Протріть рушником. Тут є пов'язки?


"Я можу приготувати".


"Зроби це." - сказав він, проковтнувши півтора пальця і, хитаючись, пішов за нею до вітальні.


Він відкинувся на диван, вимірюючи залишок джину між губами, поки Луїза акуратно зав'язувала негарну рану.


«А тепер, - сказав він, - що в тебе є для мене? І сподіватимемося, що це добре».


Вона підвелася і рушила через кімнату. Вона швидко зняла зі стіни комод, потяглася за нього і витягла конверт. Знову сівши поряд з ним, вона витягла вміст конверта і розклала все на кавовому столику перед ними.


«Ось список усіх архітекторів, інженерів-будівельників та підрядників, які відповідають списку збудованих чи споруджуваних будівель, який ви мені дали».


"І…?"


"Ні", - сказала вона і швидко додала з усмішкою: "Але ..."


«Будинки, які я вам дав, були нові. Я не врахував ремонт… вірно?»


Задоволена усмішка трохи зникла з лиця Луїзи, і одна брова запитливо підвелася. "Звідки ти знаєш?"


"Тільки припущення", - прохрипів Картер і дозволив залишкам джину стекти на язик. "Це вілла Олена Смайта, чи не так?"


"Так", - кивнула вона. «Архітектурний та структурний ремонт було виконано компанією De Palma and Sons Limited із Сан-Себастьяна».


"А зв'язок?"


"De Palma and Sons Limited - закрита корпорація, що повністю належить холдинговій компанії в Ліхтенштейні".


"Якого не можна було відстежити", - криво сказав Картер.


"Це правильно."


«Але я поклав би свою здорову праву руку на свою дупу, ліву руку, яку Арманда де Нерро або її мати володіють контрольним пакетом акцій у корпорації Ліхтенштейна».


"Але як Ален Смайт вписується?"


"Гарне питання. Я хочу це з'ясувати і, якщо можливо, поговорити з Марією де Нерро».


Очі Луїзи затьмарилися, нижня губа скривилася між блискучими зубами.


"Що це таке?" - спитав Картер.


"Вона мертва", - відповіла Луїза. «Вона повісилася у своєму готельному номері близько години тому».


Картер усміхнувся і здоровою рукою провів по лобі. «Адже вони не втрачають час даремно? Ще одна хороша ставка в тому, що тепер Лупі де Варга знає, що ми знаємо. Ви знайшли щось про цих двох американців?»


"Можливо, один ... архітектор".


"Грінспен?"


«Так. Один із барменів у клубі вчора працював на невеликому званому обіді на віллі Смайта. Це було для групи іспанців. Так він побачив американця. у машину, в яку виїжджали троє іспанців”.


"Чорт…"


"Що це таке?" - спитала Луїза, побачивши раптову білу лінію на стислій щелепі Картера.


«Робота Грінспена зроблена. Швидше за все, до теперішнього часу він уже мертвий».


«Господи, хіба в них немає…»


"Совісті?" Картер закінчив. Ні. І якщо інженер зробить свою роботу, ми дізнаємось, як мало у них совісті».


"А його робота…?"


Картер простягла руку і швидко перегорнула величезну купу фотографій, розкладених на журнальному столику. Нарешті він вибрав одну і перемістив її між ними.


"Вілла Смайта?" — спитала вона.


Картер кивнув головою. "Ви бачите ці турелі та вежі?"


"Так."


"Порахуй їх."


Повільно усвідомлення налилося на обличчя Луїзи. "Madre de Dios", - видихнула вона. "Їх вісім!"


«І робота інженера – спорядити ракети всередині цих восьми веж».


Картер поклав перед собою блокнот та олівець і почав писати. При цьому він гаркнув питання та інструкції Луїзі.


"Як ти думаєш, я буду в безпеці тут до темряви завтра ввечері?"


«Я маю так думати. Про вбивство в Андоррі практично нічого не чути. Я припускаю, що поліція викличе слідчі підрозділи з Іспанії чи Франції за допомогою».


«Для цього мені знадобиться свіжа пов'язка, – сказав він, показуючи на руку, – і чистий костюм. І я хочу, щоб ви поїхали до Барселони сьогодні увечері».


"У Барселону?"


"Так." Він передав Луїзі три аркуші паперу, на яких щось писав. «Передай це повідомлення цьому хлопцю якнайшвидше».


Вона глянула на ім'я на папері, а потім знову подивилася на Картера. "Рамон Кубанез?"


"Вірно", - відповів Картер. «Якого біса, це його шоу. З таким самим успіхом він міг би брати участь у ньому. І є одна річ, яку ти можеш піти та взятий для мене прямо зараз».


"Яка?"


«Пляшка віскі. Ненавиджу джин».


Тринадцятий розділ.


Картер примружився через щілину між фіранками і оглянув головну вулицю Ле-Ескальдес, що простягається через річку до Андорри-ла-Велли.


Сніг припинився кілька годин тому близько півдня. Тепер сонце ковзало


за горами, перетворюючи день на помаранчевий попередник ночі.


Луїза повернулася з Барселони близько трьох із добрими новинами. Контакт було встановлено із Кубанезом. Він погоджувався з цим листом з кожним проханням та пропозицією Картера.


Тепер це була гра очікування.


Для Картера це був довгий і болісний день нудьги. Він годинами ходив, прикурюючи сигарету за сигаретою від недопалка, що світився, вже викуреного до пальців.


Через тонке шибку він чув балаканину і сміх людей на вулиці внизу. Більшість із них були власниками магазинів та робітниками, які прямували додому після заробітку на хліб насущний.


Це викликало у Картера дивне, короткочасне бажання стати одним із них, просто ще одним Віллі Уоркером, що прямує додому до гарненькою дружини, гарної домашньої їжі, пива та телевізора перед сном.


«Модлін, - голосно прошипів він, - сентиментальна нісенітниця!»


Він запалив ще одну сигарету і притиснувся щокою до вікна. Він витяг шию, доки не побачив вежу Радіо Андорри на вершині гори Пік Падерн далеко зліва від нього.


Потім його погляд ковзнув униз, поки він не зміг розрізнити зубчасті стіни та високі вежі вілли Олена Смайта.


Десь над або під віллою в цей момент Рамон Кубанез і одна або дві ретельно відібрані людини обстежили її.


Принаймні Картер сподівався, що вони там нагорі.


Його годинник показував 5:40.


До темряви залишалося півгодини.


Музика по радіо різко обірвалася, і голос диктора загудів з останнім бюлетенем про подвійного вбивцю, Ніколаса Карстокуса.


Картер посміхнувся.


У Далласі, штат Техас, або в Нью-Йорку, подвійне вбивство оцінюється в чотири рядки на дванадцятій сторінці.


В Андоррі це було «масове вбивство», яке займало перші дві сторінки ранкової газети і оцінювалося по радіо як мінімум чотири «бюлетені» на годину.


Карстокус все ще був на волі десь у селі. Потім він перебрався через кордон до Іспанії.


В останньому оновленні він був помічений одночасно в Барселоні, Іспанія, в Перпіньяні, Франція, за напоєм у холі лижного будиночка в Ронсоле, приблизно за три з половиною милі від того місця, де тепер крокував Картер.


У двері постукали. Картер схопив пістолет і притулився вухом до панелі.


"Це я... відчини двері!"


Він відчинив два замки і відчинив двері. Луїза швидко увійшла, і Картер замкнув двері за нею. Коли він повернувся, вона вже скинула пальто і вже наполовину зняла спідницю та блузку.


"Контакт?"


"Так", - кивнула вона, вибравши темно-зелену мерехтливу річ і натягнувши її на голову. «Близько десяти хвилин тому. Я зустрілася з цим Кубанезом у холі готелю Roc Blanc».


Картер зітхнув і впав у крісло. "Тоді вони увійшли нормально".


Вона знову кивнула, енергійно приклавши щітку до свого блискучого волосся. «Вони перетнули Сьєрра-де-Енклар на снігоходах з Ос-де-Сівіс на іспанській стороні».


"А обладнання?"


"Я не знаю", - сказала вона, перевзуючись і востаннє оцінюючи себе в дзеркало. «У людини, яка зв'язалася зі мною, було мало часу на розмови».


Картер насупився. Він сказав Кубанезу, як саме доставити обладнання - з вертольота - і де - в ущелині над селом Канільйо приблизно за дві з половиною милі від вілли.


Він лише сподівався, що Кубанез не взяв на себе відповідальність змінити основний план Картера.


"Я готова. Я мушу чекати його сюди протягом години».


"Добре, - відповів Картер, - але нехай це буде добре".


"Хіба я не зробила так, щоб тобі сподобалося?"


"Відмінно." Він підвівся і провів губами по її лобі. "Годину."


"Як рука?" - Запитала вона, підходячи до дверей.


"Чортовськи боляче, але я можу стріляти".


"Година", - сказала вона, прослизнувши у двері і закривши її за собою.


Картер замкнув її і знову пішов.


Рішення про повномасштабний партизанський напад на віллу було його, але якщо Кубанез візьме участь у міжнародному інциденті, то це зменшить небезпеку міжнародного інциденту. Як представник іспанського уряду, Кубанес не мав влади в Андоррі, але він міг витримати багато критики, якщо щось піде не так.


Крім того, пояснення були б прийнятнішими, якби вони виходили від нього, а не від «масового вбивці» Ніколаса Карстокуса.


Але головне – не допустити, щоби щось пішло не так. Якщо можливо, ідеальним було б потрапити так швидко і так швидко покінчити з цим, щоб андоррці – як поліція, так і цивільні особи – ніколи не запідозрили інциденту.


Кожна хвилина була вічністю, поки ніч огортала мирну країну за вікном.


Картер пройшов повз них, представивши сцену в холі Roc Blanc. Луїза питиме. Кубанез підходив до її столика і питав, чи може він приєднатися до неї.


Гра розвивалася так само, як і в барах для одинаків по всьому світу, поки Луїза не була спокушена.


Вони покидали Рок Блан і йшли, тримаючись за руки, трохи хитаючись до її готелю. У вестибюлі консьєрж хмурився при очевидній обіцянці милості від молодої співачки, але вона нічого не сказала.


У цей момент Картер почув, як відкрився ліфт наприкінці коридору, і почув уже знайомий сміх Луїзи.


Через кілька секунд її ключ повертав засув, і Картер ішов у нішу спальні з Вільгельміною в руці.


Так, про всяк випадок.


Коли двері були відчинені і знову надійно зачинені, Картер увійшов до кімнати.


«Буенос ночей, мі аміго». - сказав Кубанез із широкою усмішкою. Ти виглядаєш як пекло.


"Грасіас", - відповів Картер. "А ти виглядаєш як старіючий латинський руе".


"Хіба це не була ідея?"


"Добре. За роботу".


"Я переодягнуся", - сказала Луїза, кидаючись в альків.


З-під великого пальта з хутряним оздобленням, яке він носив, Рамон витяг кілька карт. Потім він скинув пальто і ковзнув у крісло поруч із Картером, розклавши карти на столі.


«Ви вибираєте кілька справді складних», - сказав він, згладжуючи кілька полароїдних знімків вілли Смайт та її місцевості.


"Я не казав, що це буде просто так", - відповів Картер. "Перш ніж ми перейдемо до цього, як щодо моїх передчуттів?"


«Схоже на те, щоб потрапити до мети. Наш тхір в ETA в Сан-Себастьяні говорить нам, що все стало відомо відразу ж після того, як звістка про смерть де Нерро розійшлася вулицями».


"Це де Варга".


«Вірно, – сказав Кубанез. «У своїх лавах він стверджує, що залишався під прикриттям і приховував той факт, що був ще живий, щоб мати можливість здійснити рішучу атаку на іспанський уряд, який тримає баскський народ у «імперіалістичних ланцюгах».


"І, - додав Картер, - Арманда де Нерро весь цей час діяла тільки замість нього?"


«Вірно. Тепер, оскільки іспанський уряд використав убивцю, Синю Бороду, щоб убити Арманду де Нерро, сам Лупе де Варга був змушений вийти на відкриту позицію, щоб очолити рух».


"Дуже акуратно", - пробурмотів Картер. "І я впав на це, як на тонну цегли".


Кубанез знизав плечима. «Це було добре сплановано і ви не могли знати про це. Поліція та засоби масової інформації вірять у версію любовного трикутника, який також грає у плані де Варги».


"І поліція, яка вважає вбивство Марії де Нерро самогубством, також грає йому на руку".


Кубанез посміхнувся, його біле тіло блищало, як слонова кістка, на його темному обличчі. «Але й у нашу. Якщо ми здійснимо це сьогодні ввечері, все це буде вважатися просто черговим спонтанним скандалом, і ніхто не зрозуміє, що вісім ядерних пристроїв потрапили до рук фанатичних терористів».


Картер кивнув і швидко переглянув фотографії.


"Коли де Варга та його команда переїхали на віллу?"


«Я припускаю, що за кілька хвилин після того, як було показано вбивство Арманди де Нерро. Це було, мабуть, легко. Її люди подумали, що де Варга мертвий. Коли він з'явився живим, знаючи всю схему шантажу, а де Нерро була мертва, вони просто прийняли нове лідерство.


"А як щодо Альона Сміта?" - запитав Картер, вибравши зображення вілли та вивчаючи її із захопленою увагою.


«Наскільки ми можемо судити, це та сама угода, що й De Palma and Sons Limited у Сан-Себастьяні. Смайт з'явився швидко звідки. Щоб почати роботу в індустрії моди, потрібні великі гроші і навіть більше, щоб розвиватися. у суміжні підприємства, такі як парфумерія, дизайн і т. д., зазвичай роки”.


"І Смайт зробив це менш ніж за три роки", - прогарчав Картер.


Ми не змогли це підтвердити, але коли ми це зробимо, я уявляю, що ми знайдемо ще одну холдингову компанію Ліхтенштейна, яка стоїть за Alain Smythe Enterprises. Арманда де Нерро була дуже організованою жінкою. Я припускаю, що вона мала Smythe. Він повинен був упокоритися з цим, інакше вона могла - як би ви сказати? – розірвати його маленьку імперію».


«Досить добре, – сказав Картер. "Давайте перейдемо до цього".


Кубанез розклав перед ними карти та картинки та почав пояснювати.


Ремонт вілли був майже дивом. Звичайному оку здавалося, що Смайт відновив замок сімнадцятого століття до його колишньої слави.


Так і було.


Але не з естетичних міркувань.


«Це місце, - співав Кубанез, - буквально фортеця. Рів справжній. Ці щілини бійниць - тут, тут, тут і тут - не порожні».


Картер взяв збільшувальне скло і уважно вивчив фотографію, на яку вказав Кубанез.


При дуже уважному розгляді він виявив 50 мм кулемети на парапетах за щілинами.


"У них там теж є міномети", - додав Кубанез. «На перший погляд вони можуть стримати армію, якщо пред'являть Мадриду ультиматум: незалежна баскська нація або Тулуза, Барселона і Мадрид - прах».


"Оскільки ви розраховуєте зробити це?"


"Напад з двох сторін", - відповів Кубанез, очевидно, з розумінням ставлячись до завдання. «Насправді, із трьох. Ми відправляємо джип головною дорогою - сюди - як маневр, що відволікає. Має кулемет п'ятдесятого калібру. Він не завдасть жодної шкоди, але, ймовірно, приверне їхню увагу та їхній вогонь. Тим часом ми котимося на лижах вниз схилом. гора – тут – до цих скель».


"А як щодо п'ятдесятих на даху?"


"Дельтаплани, всі чорні, їх чотири. На цьому даху багато місця, багато димарів, веж та перешкоди.


Усі п'ятдесяті в тилу. Якщо вони приземляться спереду, артилеристи можуть бути знешкоджені раніше, ніж вони дізнаються про це».


"Все добре, - сказав Картер, - але це все одно залишає нас осторонь".


"Сподіваюся, ненадовго", - відповів Кубанез, потираючи руки. "Коли вони зробили ремонт, вони також поставили тут прибудову, щоб модернізувати та розширити кухню".


"Так?"


«Отже, кам'яний тільки фасад, що маскує єдину цегляну стіну».


"Ми могли б все підірвати", - запропонував Картер.


«Добре, і бути всередині і увірватися до помешкань, перш ніж вони зможуть перегрупуватися».


Картер закурив ще одну сигарету і вкотре спокійно перебрав усе це. Він запитав про обладнання та персонал і отримав швидкі та точні відповіді від здібного іспанця.


"Досить добре", - сказав він нарешті. «Сподіватимемося, що вілла знаходиться досить високо в горах, щоб жителі села не подумали, що почалася Третя світова війна».


"Про це теж думав", - відповів Кубанез. «У мене є команда тут, у Канільйо, і ще одна, у Соледаді. Коли піде великий бум, вони додадуть ще пару своїх пострілів.


"Рух снігу, щоб уникнути сходу лавин?"


"Правильно."


«Рамоне, ти мав бути генералом», - сказав Картер і посміхнувся.


"Ні дякую. Це веселіше», - з усмішкою відповів Кубанез.


"Добре, давайте поміняємося особами!"


Вони обоє роздяглися і обміняли одяг. Коли це було закінчено, вони встали пліч-о-пліч перед дзеркалом.


Кубанез зняв коротко острижену бороду з кольору солі та перцю та передав її Картеру. За ним швидко пішли кудлаті брови, вуса і бакенбарди. Рамон змив сивину з волосся на скронях, а Картер додав до свого волосся трохи срібла.


Завершував ансамбль пальто з хутряним коміром.


"Що ви думаєте?"


"Чудово", - відповів Кубанез. «Якщо вас зупинять, тільки той, хто був дуже близький до Ніколаса Карстокуса, зможе вас дізнатися».


"Досить добре. Де машина?"


"Я відведу тебе до неї".


Луїза вислизнула із ніші спальні. На ній були обтягуючі чорні джинси, светр та товста шкіряна куртка. На ногах були чоботи на хутрі.


Картер хотів щось сказати, але вона підняла руку.


"Я йду. Я оголювала груди і грала тут у повію протягом шести місяців. Тепер, коли це нарешті відбувається, я хочу бути там!»


Картер глянув на Кубанезу, який знизав плечима.


Картер загарчав. - "Рамоне, що за залізо?"


«Чеські скорпіони для скорострільного вогню, – сказав він, – і наші власні «Астри» три п'ятдесят сім».


Картер повернувся до Луїзи. "Ви коли-небудь стріляли з Astra?"


"Ні."


"Віддача може зламати вам зап'ястя".


«Я використовуватиму дві руки», - відповіла вона.


«Нехай буде так, - сказав Картер. "Поїхали."


"Побачимося на горі!" - сказав Кубанез, заходячи до дверей.


Чотирнадцятий розділ.


Жорсткий вітерець дув з гір, коли маленька машина неухильно піднімалася вгору повз високу радіощоглу. Сніг клубочився туманними поривами, змушуючи Картера вмикати двірники кожні кілька хвилин.


Поруч із ним, на пасажирському сидінні, стоїчно сиділа Луїза, дивлячись прямо перед собою.


"Налякана?"


"Так."


"Добре. Ви не були б людиною, якби не боялися».


"Як Кубанез сюди потрапляє?"


"Джип, - відповів Картер, - з іншого боку Канільйо".


Останній крутий поворот і барикади, що позначають кінець дороги, з'явилися в подвійних променях фар. Картер уткнувся в них переднім бампером і заглушив двигун.


"Ми йдемо звідси".


З багажника машини він витяг дві пари снігоступів і проінструктував Луїзу, як пристебнути їх до черевиків.


"Готова?" - спитав він нарешті.


"Я так гадаю".


"Поїхали."


Сніг був порошкоподібним на глибину близько восьми дюймів та лежав щільним шаром. Менш як за півгодини вони були високо на горі і перетинали її пік.


"Набагато далі?" - спитала вона позаду нього трохи захеканим голосом.


"Ті дерева, там. Стривай!"


Картер вийняв з кишені ліхтарик і тричі мигнув променем у бік дерев.


Відповідь надійшла одразу.


"Та гаразд!"


Вони пройшли сорок ярдів, що залишилися, і опинилися в тимчасовому таборі.


"Ви добре провели час", - сказав Кубанез. "Ваше обладнання там".


Картер перевірив вантаж у «Скорпіоні» UZ61, послабив шнур та натягнув його на спину. Потім він засунув два запасні крамниці в кишені і поправив окуляри на голові.


Краєм ока він помітив, сідаючи на лижі, що Луїза копіює кожен його рух.


Останнє, що він зробив, це пристебнув кобуру. У західному стилі, де знаходилася важка Astra.357. У нього все ще була Вільгельміна під лівою пахвою, але для нічної роботи краще підійде "Астра".


Одна куля в натовпі з потужного пістолета могла пробити одне тіло та вбити другого.


"Готові?" - спитав Кубанез, приєднуючись до них.


"Зрозуміло", - відповів Картер, дивлячись на Луїзу, яка кивнула.


«Ходімо. Інші внизу, на гребені, готові виїхати».


Лижі видавали слабкий шиплячий звук, зигзагоподібно спускаючись коротким схилом і виходячи на вузьке плато високо над долиною.


Прямо під ними був Адіо, а далеко внизу виднілися вогні Андорра-ла-Велья та Лез-Ескальдес.


Десь посередині була вілла.


Шестеро людей стояли на лижах на краю прірви. Усі були озброєні та готові.


Четверо інших у чорних костюмах, схожі на темних метеликів із великими чорними крилами дельтапланів, що ширяють над ними, стояли ззаду. Усі вони присіли, готові втекти з гори.


Головна людина під командуванням Кубанезу була представлена як Альфредо. Це була величезна людина схожа на ведмедя, якого збільшило обладнання, що обвиває його тіло. У нього було кудлате чорне волосся, мертві очі і глибокі шрами з обох боків обличчя.


Картер не назвав свого імені, і ніхто не спитав.


Картер оглянув решту і виявив, що вони відштамповані з тієї ж форми, що й Альфредо. Кубанез уже сказав йому, що це чудова антитерористична команда, і цього для нього було достатньо.


Перед тим, як перейти до справи, не було ніяких потисків рук, а лише голосове вітання.


Там є американець. Його звуть Лоренцо Монтегра. Якщо можливо, я хочу, щоб він залишився живим. Він інженер і знає, як розбирати ракети. Це зробить прибирання пізніше швидшим і легшим».


"Сеньйор?" То був Альфредо.


"Сі?"


Цей чоловік Монтегра… він уже озброїв ракети? "


"Ми не знаємо", - відповів Картер, зробивши паузу, щоб дати зрозуміти своїм словам. "Це можливо. Тому, як тільки ви виб'єте зброю на даху, ви повинні якнайшвидше спуститися до дверей вежі. щоб ніхто не міг увійти”.


"Я поінформував їх усіх, - додав Кубанез, - на плані поверху вілли від господаря з міських файлів".


Картер кивнув головою. «План поверху має бути точним, за винятком змін усередині веж».


Картер знову замовк, дивлячись на кожного по черзі, перш ніж знову заговорити.


«Це має бути зроблено якнайшвидше і чистіше. Крім того, ці люди – фанатики. Я не маю сумнівів, що вони готові померти до останньої людини».


"Тоді, сеньйоре, - прогарчав Альфредо, - вони повинні це зробити".


«Добре, – сказав Кубанез, – залишайтеся на зв'язку по радіо. Альфредо...»


Здоров'як щось загарчав своїм товаришам, і вони, як один, кинулися до краю скелі.


Безшумно, як смерть, вони пливли в нічне небо і за кілька секунд розчинилися в темряві.


"Наша черга", - сказав Кубанез. «Одна річ… Я поведу».


Картер повернувся до Луїзи. "Будь поряд зі мною".


"Не хвилюйся, я зроблю це!"


Один за одним вони пройшли.


Кубанес мав важку роботу, яка вела попереду. Решті, низько пригнувшись, залишалося тільки наслідувати його слід.


Кубанез навмисно розгойдував колону широкими дугами. Через це минуло майже півгодини, перш ніж вони вирвалися з-за дерев і опинилися в широкому полі за вілли.


"Зніми лижі!" - прошипів Кубанез. "Ми йдемо звідси!"


Вілла височіла, як величезний пагорб із темного каменю, ярдах у двохстах перед ними.


Саме поле влітку використовувалося як пасовища. Він був усіяний великими високими валунами та групами сосен та чагарників.


Вони рушили вперед, знову гуськом. На півдорозі дерева порідшали, і Кубанез додав темп.


Час від часу Картер поглядав угору, його очі сканували нічне небо, шукаючи людей, що летять на планерах.


Він нічого не бачив. Він був чорним як смоля, настільки чорним, що обриси самої вілли на тлі неба ледве можна було розрізнити.


Незважаючи на те, що це було холодно, на обличчі Картера блищав піт. Це сталося через передчуття, а також від напруги маршу.


"Стривай!" - прошепотів Кубанез.


Колона зупинилася і розвернулася віялом позаду нього та Картера.


До рову та високих кам'яних стін вілли залишалося сорок ярдів. Просто перед ними була довга, здавалося б, нескінченна лінія величезного каміння.


"Чи є шлях між цими валунами чи над ними?" - спитав Картер.


"Так", - відповів Кубанез. "Я помітив це в бінокль сьогодні вдень".


"З цим новим снігом він буде гладким, як скло".


"Я знаю", - кивнув Кубанез і жестом вказав на двох чоловіків з колони.


У одного з них був брезентовий рюкзак, у іншого - щось на зразок двох алюмінієвих жердин.


«Це легкий завантажувальний жолоб, – пояснив Кубанез. "Він розширюється в ширину і довжину і майже нічого не важить".


"Щоб пройти через рів?" – ризикнув Картер.


"Абсолютно вірно. Ось твій рюкзак. Ти фахівець із бомбардувань. Я поставлю людей».


Картер посміхнувся і прийняв пачку, коли Кубанез вислизнув. Від нього він взяв акумулятор із пальним зарядом, дві котушки дроту і щільно обмотаний клейонкою джгут.


"Що це таке?" - спитала Луїза, дивлячись через плече Картера.


"Старий добрий динаміт", - відповів він. «Це викликає такий гул, який усі тут почують».


«Боже мій, ви вибухнете всю віллу!»


"Якби я міг", - сказав Картер, розірвавши стяжки на дроті і почавши намотувати дві котушки разом, злегка скручуючи їх.


Потім він відкрив кінець зв'язки та обережно вставив запал у центральну динамітну шашку. Зробивши це, він прив'язав кінець дротів до котушки, яку він уже зіскоблив. Потім він


зняв схрещені кінці проводів котушки і простяг їх Луїзі.


«Тримай це… і тримай руки подалі від батареї. Рамон?


«От», - пролунала відповідь із темряви, а потім матеріалізувалася сама людина.


"Наскільки ми близькі?"


«Джип щойно вступив у бій. Вони на місці. Все, що нам зараз потрібне, це слово від Альфредо».


Це сталося за п'ять хвилин, коли маленький вогник нагорі двосторонньої дороги в руці Кубанез засвітився червоним. Він відкрив канал і заговорив.


"Як справи."


Альфредо тут. Дах у безпеці. Шість мертвих, жодних тривог. Зараз ми спускаємось до дверей вежі».


"Досить добре." Він закрив канал і глянув на Картера. "Готовий?"


"Слідкуйте за мною", - відповів Картер. Ти несеш батарею. Луїза, дроти!»


Присівши, широко розставивши ноги і тримаючи динаміт в одній руці, він видерся на валун і зісковзнув з іншого боку на дупі.


До рову було близько двадцяти ярдів, і на той час, коли він дістався рову, двоє я «вже висували алюмінієвий жолоб. Один його кінець безшумно впав у сніг з іншого боку, і Картер ледь не схибив, його ноги вдарилися об жолоб.


Йому знадобилося дві хвилини, щоб знайти поглиблення між фальшивим каменем і бетонним фундаментом. Коли він це зробив, він надійно засунув смертоносний мішок і відступив назад через рів, витягаючи дріт за собою.


Двоє чоловіків відсунули сходи на безпечну відстань, а потім прослизнули між скелями.


Коли Картер знову сидів навпочіпки між Луїзою та Кубанезом, він узяв батарею.


«З метою безпеки мені знадобиться трохи світла, але треба прикрити його».


Кубанез затиснув ліхтарик у руках і спрямував промінь на батарею.


Картер прикріпив одну з двох котушок до клеми акумулятора. Він обережно відігнув другий вільний провід від клеми і глянув угору.


"Рамон ..."


"Сі?"


"Ваші люди знають достатньо, щоб опустити голову?"


"О так. І вони знають, на які групи розбиваються, коли потрапляють усередину. Я все це репетирував знову і знову з кожним із них».


"Добре. Луїза?"


"Сі?"


«Ляжте плазом і прикрийте голову своїм автоматом і руками. Коли це піде, тут літатимуть камені та бетон по всьому пеклі. Поїхали!»


Картер притиснув дріт до другої клеми, і ніч наповнилася звуками.


Вибух був приголомшливим. Камені, бруд та шматки бетону наповнили повітря. Стіна з валунів блокувала більшу частину уламків, але кілька уламків, мабуть, пройшли крізь неї.


Коли Картер підняв голову з рук, він почув стогін позаду себе.


Один із чоловіків лаявся і намагався накласти на руку саморобний джгут. Він помітив питання Картера і показав йому великий палець вгору.


"Поїхали!" Картер зашипів, коли останній з падіння каміння впав на землю.


Сповзаючи з іншого боку пагорба з валунів, вони почули вдалині другий вибух, за яким швидко пролунав третій.


Через рів у стіні вілли зяяла дірка завширшки двадцять футів. Усередині Картер бачив, як усюди розлітаються електричні іскри.


"Стежте за оголеними проводами, коли проходите через них!" - закричав він, коли досяг краю рову.


Дві несучі сходи були на висоті. Алюмінієвий жолоб уже був простягнутий через рів, і вони утримували його, коли черевики Картера вдарилися об нього.


Через дві секунди він пройшов через дірку на кухню. Він чув попереду відволікаючу стрілянину з джипа з 50-го калібру і кроки решти позаду нього.


Декілька оголених проводів творили дикі речі вздовж однієї стіни. Вони залишили іскри та зародки крихітних вогнів, де вони стрибнули. Нарешті двоє з них зіткнулися, і світло згасло, коли десь спрацював вимикач.


"Поїхали!" - Прохрипів Картер, піднімаючи «Скорпіон» через спину.


Вихід був праворуч, а інший - ліворуч.


Картер побачив, як Кубанез пройшов праворуч, а він прорвався ліворуч, а Луїза та двоє інших були за ним.


Він опинився у великій кімнаті вілли.


Двоє чоловіків шалено бігли сходами. Побачивши грабіжників, вони спробували привести в дію пістолети-автомати, ударяючись боками.


Не зменшуючи кроку, Картер обстріляв їх обох. У той же час він почув постріли з іншого крила першого поверху, які повідомили йому, що Кубанез був зайнятий.


«Двоє з вас займіть вхідні двері! Вони входитимуть із двору. Ви… прикривайте наші дупи!»


Луїза вже піднімалася сходами. Картер кинувся за нею. На півдорозі пролунав одиночний постріл, а потім черга зі «Скорпіона».


"Луїза…!"


"Я в порядку!" - крикнула вона, і її голос уже затихав у коридорі.


Картер на повному ходу попрямував нагору. Нагорі він мало не спіткнувся об тіло і записав одного для Луїзи.


Вона знала, як користуватися Скорпіоном, і не боялася.


Світло знову ввімкнулося, коли Картер увійшов до холу. Луїза була в далекому кінці.


Картер уже збирався кинутися за нею, коли двері на півдорозі між ними відчинилися, і з них вийшов його старий приятель Рамос. Він дивився на Луїзу, піднімаючи дуло


пістолета-кулемета.


"Рамос!"


Чоловік повернувся до Картера якраз вчасно, щоб упіймати п'ятизарядну чергу зі «Скорпіона» Картера. Кулі прошили його груди, відкинувши його до стіни. Він зупинився там, випроставшись на секунду, а потім повільно зісковзнув униз, залишивши за собою червоні шпалери.


«Я сказав тобі, що вб'ю тебе, сучий син», - прошипів Картер, кинувшись тікати.


Він приєднався до Луїзи, і вони разом переходили з кімнати до кімнати.


Стрілянина знизу і зовні вщухла. Те, що він міг чути, було випадковим уривчастим пострілом, безперечно, з UZI-61.


Це означало, що війна майже закінчилася і їхня сторона перемогла.


Потім через величезні обшиті панелями двері в кінці холу пролунав постріл.


"Луїза ... ти пам'ятаєш, що там?"


- Думаю, у бібліотеці нагорі.


"Прикрий мене!"


Двері відчинилися, як тільки Картер підійшов до неї, і він врізався прямо в Лупі де Варга. Він розмахував обрізаним двоствольним вінчестером.


Де Варга спробував повернути стовбур, але не встиг. Картер тримав це у руках. Картер вирвав його з рук людини зі шрамом у той момент, коли палець де Варгі натиснув на спусковий гачок.


Гарячий заряд обпік шию і плече Картера, і картеч зіпсувала дубові двері.


«Забудь про це, Лупе. Війна закінчена».


Де Варга так не думав.


Він обома руками схопив Скорпіон, що лежить на грудях Картера.


- Проклятий дурень, - прошипів Картер, перевертаючи вінчестер і встромляючи важкий приклад у живіт.


Де Варга застогнав і зігнувся навпіл.


Картер упустив вінчестер, швидко увійшов і випростав чоловіка з різким ударом праворуч у бік голови.


Він спробував втекти, але Картер зупинив його, вдаривши п'ятою по нозі. У той же час він глибоко встромив кулак у живіт чоловіка, і бій був закінчений.


Картер легко посадив його в крісло і витяг жахливу Астру з кобури на стегні.


"Де Лоренцо Монтегра?"


Тиша.


"Ви вже озброїли якісь ракети?"


Тиша, немає навіть погляду.


"Нік ..."


То справді був Кубанез. Картер обернувся до нього обличчям. Він стояв у дверному отворі, тримаючи за комір пхикаючого Альона Сміта. Луїза була за ними.


"Є жертви?"


"Ні", - сказав Кубанез. "Двоє поранених, жоден серйозно".


"А їх?"


«Одинадцять мертвих. Ніхто не втік. Я знайшов цього, що ховається у шафі».


"Монтегра?"


«Жодних покажчиків. Башти у безпеці. Цей каже, що знає, де зберігалися пристрої для зведення».


"Ти свиня!" - крикнув де Варга і кинувся до Смайта.


Картер рушив йому прямо в обличчя прикладом "Скорпіона" і шпурнув назад у крісло.


Він знову повернувся до Смайта. Через плече чоловіка він побачив, як Луїза здригнулася.


"Де Монтегра?"


«Я не знаю, присягаюся», - схлипнув Смайт і заплакав. «Вони змушували мене робити все. Клянуся, я не…»


"Вийміть його звідси і зберіть озброєння!"


Коли двері зачинилися, Картер знову повернувся до де Варги.


Швидкими та спритними пальцями він пошарив по кишенях чоловіка. Потім, використовуючи Хьюго, він розрізав одяг.


Він знайшов те, що хотів між двома половинками шкіряного ременя.


«Це пронумеровані рахунки ETA у Швейцарії та Ліхтенштейні?»


"Хто ти?"


"Я не Ніколас Карстокус".


"Це цифри", - слабо сказав де Варга. "Чи можна відкупитися?"


"Ні."


Чоловік мовчав.


"Де Монтегра!"


«Геть там, за ширмою».


Картер перетнув кімнату і відсунув екран.


Лоренцо Монтегра був прив'язаний по руках та ногах до стільця. Половина його грудей була розірвана.


Потім Картер згадав почутий ним постріл із дробовика.


"Він був пораненим", - прогарчав де Варга. "Жертва визвольної війни".


"О так?"


«Я дав йому вибір… озброїти ракети чи померти. Він вибрав смерть».


Картер мовчки вилаявся. Якби він піднявся сходами на п'ять хвилин швидше...


Він підійшов до дверей і обернувся.


"Нещасний випадок, га?"


"Ще один не має значення в нашій боротьбі", - сказав де Варга, його єдине здорове око дивилося на Картера з його покаліченого обличчя.


«Тоді приєднуйся до списку», - прошипів Картер.


У маленькій кімнаті Астра звучала як гаубиця. Куля потрапила в груди де Варги, відправивши його неживе тіло та стілець через усю кімнату.


* * *


Колиски башти були архітектурним дивом. Усі внутрішні конуси веж були ліфтами. Коли ракети були готові до запуску, ліфт піднімався нагору, буквально зіштовхуючи маленьку вежу та дах.


"Думаєш, вони б їх випустили?" - спитав Кубанез, коли вони закінчили огляд останнього і попрямували до даху.


"Так, я думаю, вони б зробили це", - відповів Картер.


Він узяв у Кубанезу чорну скриньку з вибуховими пристроями і передав йому два аркуші паперу, які він зняв із пояса де Варги.


"Ви зв'язалися з Хуліо Мендесом?"


Кубанез кивнув головою. «Він повністю співпрацюватиме».


«Я впевнений, що Смайт допоможе вам отримати доступ до більшості цих рахунків. Можливо, Мендес зможе використати гроші, щоб перетворити перемир'я на щось, у що баски можуть вірити».


Кубанез сказав. - "Можливо", "Але хто знає?"


Вдалині вони чули, як гуркотіли важкі вантажівки. Протягом доби ракети будуть повністю зламані та зберігатимуться у вантажівках. Потім їх відвезуть до Іспанії та непомітно відправлять назад до Штатів.


"Ми зібрали людей De Palma and Sons у Сан-Себастьяні, - сказав Кубанез, - і майже всі говорять".


"Наскільки широко це було?" - спитав Картер.


«Здебільшого, як ви й припускали. Арманда де Нерро мала осередки в Італії, Франції та по всій Іспанії. У всіх цих країнах було оголошено тривогу безпеки, і вони проводять зачистку».


«Якщо пощастить, - прогарчав Картер, - може нам вдасться отримати радянський зв'язок».


"Я сумніваюся в цьому. Вони фінансують і навчають, але дуже обережні, і залишаються в тіні».


Двоє чоловіків пройшли повз них до вертольоту, що чекав. Вони несли Лоренцо Монтегру у саморобній сумці для трупів.


Луїза вийшла на дах, і Картер підійшов до неї назустріч.


"Куди ти їдеш?" — спитала вона.


- Спочатку в Париж, щоб нарешті упокоїти Ніколаса Карстокуса, а потім... - він знизав плечима.


Вона ніжно поцілувала його в щоку, почала повертатись і зупинилася.


"Десь там є ще один Лупе де Варга", - сказала вона.


Картер кивнув головою. "Ви можете зробити ставку на це".


«Тоді ми, мабуть, зустрінемося знову».


"Сподіваюся, що ні", - сказав Картер, стримуючи слабку посмішку.


Він стиснув її руку, повернувся і підійшов до вертольоту. Ротор почав обертатися, коли він піднявся сходами і востаннє віддав честь Кубанезу.


Влаштувавшись у ковшеподібному сидінні, він нарешті розслабився.


І згадав…


Адреса та номер телефону в Авіньйоні.


Ні, хай це забуде.


Потім він згадав ще один номер телефону автовідповідача у Вашингтоні.


Її звали Делорес, і, якщо пощастить, вона опиниться біля одного з водопоїв на цьому боці ставка – мабуть, у Монте-Карло.


Якщо пощастить.


Він подзвонить із Парижа.


На той час, як вертоліт подолав дах, Нік Картер посміхався.


Картер Нік


Коло Скорпіонів


Нік Картер


Killmaster


Коло Скорпіонів


Присвячується співробітникам таємних служб Сполучених Штатів Америки.


Перша глава.


Було рівно п'ять тридцять, коли Нік Картер увійшов до Дубової кімнати готелю "Плаза" на Манхеттені.


Його побачення було на п'ять годин, але вона все ще чекала в барі, порожні стільці були по обидва боки від неї.


На ній була зелена сукня, скроєна з матеріалу, достатнього для того, щоб закривати повні вигини її тіла. Підійшовши ближче, Картер помітив, що її вогненно-руде волосся було зачесане вгору театрально.


Він усміхнувся. Зачіска була його пропозицією.


Пальці з пазурами на кінцях стискали Манхеттена.


"Вітання." Він провів губами по її щоці, а потім зробив те саме з тильною стороною долоні.


«Нік, я почала запитувати».


«Вибач, що запізнився. Ви знаєте нас, магнатів».


Картер влаштувався на табуреті поруч із нею, коли перед ним з'явився бармен із широкою усмішкою на обличчі.


"Як зазвичай, сер?"


"Ага", - кивнув Картер і через десять секунд пригощав хтиву руду чивасом, акуратним, за винятком одного кубика.


"Нам, Наомі".


«До іншого чудового вечора». Вона обернулася до нього і посміхнулася. Її щедрий рот був покритий надто щедрим шаром блискучої помади. Ти розумієш, що ми зустрілися тут цілих два тижні тому?


"Вони пролетіли", - відповів він хрипким пошепком. «Але важливішим за минуле є майбутнє… сьогодні ввечері».


«Ну ось бачиш», - промуркотіла вона, тремтячи віями.


"Так, - подумав Картер, - я не можу більше чекати, як і Девід Хок та AX!".


Саме вранці голова надсекретної служби Америки зателефонував Killmaster назад у Вашингтон для брифінгу.


"Скільки ще, N3?"


«Я думаю – я сподіваюся – сьогодні ніч. Гаррет готовий?


«Готовий і чекає. Він уже тиждень охолоджує п'яти у Нью-Йорку».


Картер відчув, як хвиля тепла пройшла по його очах. Останні два тижні він викликав Наомі Бартінеллі щовечора.


Об'єкт: Спокуса, щоб помістити себе і Ела Гарретта - резидента AXE в галузі електроніки та комп'ютерного генія - у її квартиру.


«Я намагаюся щосили, сер. Жінка любить грати у важкодоступні місця».


Хоук посміхнувся. «Згідно з твоєму досьє, Нік, зазвичай це займає не більше трьох вечорів, щонайбільше чотири».


Картер дозволив своїм губам зобразити посмішку. «Не кожна жінка займається такою складною справою, сер. Мені треба завоювати її довіру – змусити її думати, що мені потрібні лише її численні чари».


Тепер, дивлячись на ці чари, укладені в шовковисту сукню, що обтягує, Картер тихенько посміхнувся.


"Що тут кумедного?"


"Просто подумав, як мило і ... бажано ти виглядаєш", - відповів він недбало, тепло. "Готові ще випити?"


Вона перевернула склянку між червоними губами. "Зараз я."


Картер погнув палець, і бармен повернувся, все ще посміхаючись.


«Ще два, – сказав Картер.


Вони обом замовкли, спостерігаючи, як бармен поспішає змішати напої. Коли він повернувся, їхні ноги стикалися, коли вони потягнулися до них.


Іскра пролетіла негайно.


Що це буде, Наомі? Вечеря? Чи ми маємо відразу перейти до десерту?»


Вона посміхнулася. - «Давай спочатку пообідаємо». Між різцями був невеликий проміжок, що псує в іншому красивий набір зубів. "Я голодна.


"Я теж, - посміхнувся він, - але не на вечерю".


"Я казала тобі, Нік", - сказала вона, і її м'які карі очі іскрилися від напоїв. «Мені подобається, коли мене спокушають. А спокуса починається з вечері».


"Добре. Тут?"


"Як щодо романтичного місця?"


Як щодо маленького французького ресторанчика на Іст-Сайді? Їжа чудова, офіціанти роблять все, окрім чищення взуття, а при свічках так романтично, що ви не бачите, з ким ви їсте, якщо не посміхнетесь».


Вона глянула на сукню. "Як ви думаєте, я досить добре одягнена?"


"Ти виглядаєш досить добре, щоб піти куди завгодно", - відповів він, чекаючи, коли через стелю пролетить блискавка, щоб покарати за таку брехню.


Вона облизнула губи кінчиком язика. "Добре, якщо ви кажете так."


Картер повільно відпив другий ковток, спостерігаючи за нею. Він намагався не дозволяти своєму погляду затримуватися надто довго на її декольті, де щоразу, коли вона вдихала і одночасно підносила склянку до губ, відбувалася цікава битва стримування.


Він вирішив, що буде справжньою перевіркою своєї уяви - уявити, як би вона виглядала, якби сиділа з повністю розкутими грудьми.


Вона допила свою склянку і торкнулася його руки. «Я готовий іти будь-коли, коли ти скажеш».


* * *


Ресторан був маленьким, затишним і таким самим тьмяним, як запам'ятав Картер. Він належав шведу з дружиною-італійкою, але мали французький кухар.


З того часу, як Картер востаннє обідав тут, нічого не змінилося, крім цін. Вони потроїлись.


Стіни були вкриті такими ж червоними оксамитовими портьєрами, тими самими копіями картин з Лувру в багато прикрашених золотих рамах і такими ж всюдисущими офіціантами.


Ще до того, як очі Картера встигли звикнути до приглушеного освітлення, присутність Наомі Бартінеллі виділилася в кімнаті, ніби в неї потрапив прожектор.


Якби посадив їх один навпроти одного за один із найбільш відокремлених та інтимних столів, він міг бачити жінку, як смолоскип у темній ночі. Її вогненно-руде волосся, покладене високо на маківці, було схоже на маяк, а яскраво-зелене плаття на тлі її білої шкіри виділялося на тлі основного червоного декору кімнати.


"Не могли б ви замовити напої, сер?" - спитав чоловік приглушеним голосом, який відповідав загальним тоном кімнати.


Картер замовив, а коли подали напої, він зробив складну постановку замовлення вечері легкою французькою.


Наомі Бартінеллі була вражена. Вона мала бути здивована.


«Я не знав, що ви говорите французькою».


«Ах, моя люба, я роблю багато речей, про які ти не знаєш. Я маю багато справ у Франції, а також у кількох інших країнах».


Вона зітхнула та відпила свій напій. "Я постійно спілкуюся з людьми у Франції, Німеччині та Іспанії, але ніколи не можу туди поїхати".


«Про? Просто яким бізнесом ти займаєшся? Ти ніколи про це не згадував.


Вона знизала плечима. «Я граю із комп'ютерами. Я… ну, скажімо так, передаю речі».


"Ваш офіс тут, у місті?"


Вона кивнула головою. «Я працюю поза квартирою. Так зручніше, і…»


"І…?"


"Нічого", - сказала вона, знову знизуючи плечима, коли хмара пролетіла над її очима.


Картер не наполягав. Він точно знав, що вона робила, для кого вона це робила і чому працювала поза своєю квартирою; це було приватно.


А конфіденційність як для Наомі, так і її клієнтів була дуже важлива.


Серед її клієнтів були торговці зброєю та контрабандисти, а також адвокати злочинного світу, які хотіли сховати чи відмити гроші за кордоном. Вона укладала контракти на все, від наїзду на літак за кордоном або на щось просте, наприклад, листування між ненадійними друзями, які не хотіли використовувати звичайні та записувані засоби зв'язку.


Наприклад, якщо терористична група хотіла купити кілька сотень гвинтівок, вони шукали брокера. Брокер через комп'ютер Наомі повідомить світових викрадачів зброї. Доступний список повернеться, і вона передасть його.


Якби угода була укладена, Наомі також могла б вказати купівлю та місце доставки та, використовуючи певні коди, гарантувати, що обидві сторони зможуть безпечно здійснити обмін.


Це була невелика витончена операція, яка потребувала дуже яскравого розуму в комп'ютерних системах та знання світової злочинності.


Незважаючи на відсутність смаку і класу, Наомі Бартінеллі дійсно мала такий розум. Лише після кількох тижнів зондування AX знайшла її ахіллесову п'яту.


Вона дуже багато працювала. Нікому не довіряючи, їй зазвичай доводилося залишатися у своїй квартирі біля комп'ютерів двадцять чотири години на добу.


Наомі Бартінеллі була дуже самотньою жінкою.


"Хочете цигарку?"


"Я не курю, пам'ятаєш?"


Картер посміхнувся. «Дорога, Наомі, ти обмежуєш свої напої, стежиш за своїм харчуванням, рідко виходиш на вулицю і ніколи не розважаєшся, і ти не куриш. У тебе немає жодних вад?»


"Думаю, що ні", - скромно сказала вона. Потім вона довірливо нахилилася до нього, її гігантські груди погрожували вирватися з їхнього ув'язнення. «Я займаюся дивним бізнесом. Скажімо так, якби я була довго у місті, мої клієнти не схвалили б це».


"Готовий посперечатися, що вони зроблять це", - подумав Картер, але йому вдалося зберегти незворушність.


«Я дуже сподіваюся, Наомі, що в тебе є хоча б одна вада. Знаєш, чоловік може чекати лише так довго».


Він бачив, як на її обличчі з'явився легкий рум'янець, який потім збільшився. Він спостерігав, як рожевий відтінок збентеження спускався її шиєю і наповнювався багатством плоті над ліфом її сукні.


Картер щосили намагався не дивитись на гіпнотизуючий феномен. Він ніколи раніше не бачив, щоб жіночі груди червоніли.


Він вирішив підштовхнути його. "Добре?"


"Я думаю, - запинаючись, сказала вона, - очікування закінчено".


"Чудово."


На щастя, офіціант з'явився вкотре, роблячи подальші коментарі зайвими.


Прийшла їжа, а з нею сомельє. Картер продовжував діяти, довго обговорюючи вибір вина із сомельє. Зрештою, він зупинився на відносно скромному Pommard 67.


Вони обидві їли від душі Наомі через свій розмір. Картер, тому що йому потрібна була їжа, щоб компенсувати ефект, який почали надавати напої. Він мав багато справ у цей конкретний вечір, і він не хотів себе обмежувати.


Він подивився на годинник, коли вони допили десерт та каву. Було вже десять хвилин, настав час переходити до справи.


Ресторан виконав своє завдання. Він зачарував її, завоював та пообідав, як космополітичний бізнесмен, яким він здавався.


«Наомі, ви мене на хвилинку вибачте? Я маю зателефонувати… у справі».


"Звісно."


Він знайшов телефон-автомат біля залів очікування та набрав номер по пам'яті.


Ел Гаррет підняв слухавку після першого дзвінка.


"Це я. Сьогодні вночі".


"Господи, час!"


«Все добре приходить до тих, хто чекає, Ал».


Ти можеш так сказати. Принаймні, ти трахатимешся».


«Боже, ти вульгарний. У тебе готове спорядження?


"Чорт, так. Коли?"


«Ми їдемо звідси хвилин за десять. Зачекайте приблизно до опівночі, а потім приходьте».


"Той самий сигнал?"


"Вірно ... світиться двічі".


"Ти впевнений щодо собаки?" — спитав Гаррет тремтячим голосом.


Картер посміхнувся. "Сподіватимемося".


"Чорт тебе забирай, Картер".


"Поки що, Ал".


* * *


Він довіз її до 85-ї вулиці та її квартири. Це була 20-поверхова висотна будівля зі швейцаром та телевізійною охороною у коридорах та ліфтах.


Це було ніщо порівняно з трьома замками на її дверях та сигналізацією, яку вона відключила просто у маленькому під'їзді. Але Картер знав, що є ще один елемент безпеки, який використовувала Наомі для захисту секретів свого маленького бізнесу.


Він стояв, весь за сто п'ятдесят фунтів свого тіла, приблизно за п'ять футів від Картера, його губи скривилися над блискучими зубами.


"Ой, - сказав Картер і проковтнув, - який гарний доберман".


«Його звуть Гордо. Не хвилюйтеся, він нікого не чіпатиме, поки я буду в квартирі».


"А коли тебе нема?"


"Він навчений вбивати". - Вона сказала це майже як пізню думку.


Гордо був головною причиною того, що Картер змушений був зіграти Казанову, щоб отримати необхідну інформацію. Хлопці, які зламали AX, вигадали, як зламати майже всю систему безпеки, щоб Наомі Бартінеллі не знала, що вони там були.


Каменем спотикання був доберман Гордо.


"Йди, Нік, все гаразд".


"Ти впевнена?"


«Звичайно», - хихикнула вона. "Дай мені своє пальто".


Він зробив це і підійшов до Гордо. "Не могли б ви сказати йому, щоб він прикрив зуби?"


"Гордо".


Дивовижний. Обрубок хвоста почав виляти, і язик висунувся, щоб лизнути по руці Картера. З його пальців капала вода, коли Наомі підійшла до нього ззаду і притулилася своїм великим тілом до його спини.


Картер повернувся, і вона трохи поворушилася навшпиньки, щоб піднести свої губи до нього.


Їй не довелося підніматися далеко.


Її язик пробився між його губами, і її груди палко притиснулися до його грудей.


Вогонь відразу почав розгорятися в його тілі, але це супроводжувалося раптовим усвідомленням того, що вся її обережність і сором'язливість були розвіяні за вітром.


«Ти ж не дуришся, коли зважишся, щоправда, Наомі».


"Ні. Я надто довго чекала".


"Де спальня?"


"Там."


"А бар?"


"Там."


«Чому б тобі просто не зняти свої… туфлі, притиснути подушку до узголів'я та влаштуватися зручніше?» - Недбало запропонував він. «Я приготую напої. Що ви хочете?"


"Просто Perrier і лайм для мене", - сказала вона і знову цмокнула його в губи. "Я не хочу притупляти свої почуття".


Злегка засміявшись, вона пішла, і Картер попрямував до бару. Гордо плентався за ним, насторожено, але він розтирав Картерові ногу, і тепер його хвіст рухався як божевільний.


«Милий Гордо, милий песик».


Мова знову облизала його руку.


Картер оглядав квартиру, поки наливав та перемішував. Він заглянув до спальні, куди пішла Наомі. Вона не була крихітною, але й недостатньо великою, щоб бути головним люксом.


Невеликий бар служив перегородкою між обіднім альковом та великою вітальнею. На протилежному боці вітальні було два виходи: один із ґратчастими дверима, а інший наприкінці короткого холу.


Картер вгадав кухню та спальню.


За цими другими дверима буде офіс Наомі Бартінеллі та комп'ютери.


Собака шльопав йому по п'ятах, коли він ішов коридором у першу спальню.


Вона була точно так, як пропонував Картер, притулившись до ліжка, поклавши голову на подушку і знявши туфлі. Він подумав, що, можливо, вона б подолала всю свою сором'язливість і роздяглася.


Але вона цього не зробила. Натомість вона лежала там, більше схожа на переляканого переляканого підлітка, ніж на овдовілу жінку років тридцяти.


На щастя. Гордо плюхнувся на заднє ліжко, і Картер простяг Наомі Пер'є.


"Сьогодні ввечері", - сказав він тост.


"Так."


Картер дивився, як вона п'є через край своєї склянки. Повністю третина блискучої рідини пішла їй у горло.


Це було добре.


Депресанту, який він додав у напій, потрібно було майже годину, щоби повільно пройти через її організм. Її сонливість здавалася б природною, і більшість його дії вона приписала б сексу.


«Думаю, ви бачите, що я трохи нервуюсь. Я не можу добре приховувати своїх почуттів».


Картер дивився на її перевернуте обличчя, призовно відкритий повні губи. Тьмяне світло єдиної лампи пом'якшило грубість її повного обличчя і зробило його майже красивим. Він міг бачити рум'янець на її щоках, а в її очах був вираз невинності та вразливості.


"Не треба поспішати", - сказав він, ставлячи склянку на тумбочку і опускаючись на ліжко поряд з нею.


Вона знову випила, від нервозності проковтнувши ще третину замішаного Perrier.


Потім, трохи дихаючи, вона відклала склянку і повернулася до нього у відкритому передчутті.


«Я страшенно мало можу запропонувати чоловікові, правда ... тільки своє тіло».


Картер раптово відчув приплив співчуття до цієї пишної жінки.


Але потім він згадав, що вона була дочкою одного мафіозі та вдовою іншого. Вона вела міжнародний інформаційний бізнес, що займається питаннями смерті та


тероризму, якби вони були товаром на зразок зубної пасти чи пластівців для сніданку.


І вона страшенно добре знала, що робить.


"Є багато жінок, Наомі, які готові віддати все, щоб мати таке ж тіло, як твоє", - тихо пробурмотів Картер.


"Так, я знаю", - зітхнула вона. «У них мають бути проблеми, які мене втягнуло це тіло».


Він потягнувся до неї, і вона швидко увійшла до його обіймів. Її тіло здавалося масивним, твердим та м'яким, твердим та податливим. Губи були теплими та повними, а також вологими та легко розсувалися.


Він не міг не протиставити цю тремтливу, поступливу жінку в його руках кішці пекельної, якою вона стала б, якби знала справжню причину, з якої він був у її ліжку, а вона була в його руках.


Він дозволив своїм губам затриматися надовго, а потім, коли він відірвав їх від неї, з її горла вирвався низький хрипкий звук.


"Добре, так мило".


"Буде краще", - прогарчав він, і її тіло почало діяти з ним.


Він ковзнув головою вниз, поклавши її на м'які оголені груди, обхопив ними своє обличчя. Він відчув, як у ньому спалахнула іскра бажання, коли вона простягла руку позаду себе і розстебнула блискавку на сукні до талії.


Вона скинула плечові ремені, щоб оголити вершкові груди. Жага Картера посилилася, коли вона потяглася за спиною, щоб розстебнути бюстгальтер. «Чудово», - пробурмотів він, пестячи їх, перевіряючи їхню снігову м'якість, нахиляючи голову, щоб ніжно поцілувати їхню первозданну білизну.


Вона приємно здригнулася від його дотиків, її очі були напівзаплющені, її соски з рожевими кільцями почали підніматися. «О, Нік, стисні мене. Стисни мене так сильно, як тільки зможеш».


Він підкорився, стискаючи масивні груди, поки не був упевнений, що завдасть їй болю, впевнений, що вона закричить від болю будь-якої миті.


Але її єдиною реакцією була серія глибоких стогонів та криків задоволення. "О, так, Нік. Ще!"


Картер поступився зростаючому голоду всередині свого живота і притулився ротом до її набряклих сосків.


«Так, так, вкусіть мене. Укусіть мене міцно! - Хрипко прохрипіла вона, її руки перемістили його губи від соска до соска, її дихання було уривчастим.


Він мовчки вгамовував голод, поки вона стягувала сукню з тіла. Потім вона атакувала його одяг швидкими та спритними руками.


З глибини її долинали тихі стогін, і вона все глибше й глибше занурювалася в матрац, притискаючи його обличчя до своїх грудей. Після того, що здавалося нескінченним часом, вона видала протяжний стогін і здригнулася, ніжно відштовхнувши його від себе.


"Почекай, люба."


У Картера перехопило подих, і він заспокоїв свої почуття, коли вона зісковзнула з ліжка. Він дивився, як колготки зісковзують з її довгих ніг. Його кров пожвавилася побачивши її в тонких трусиках, які лише вказали на те, щоб покрити широке місце її стегон, що розширюються.


Потім, коли її груди колихалися, а на губах грала швидка посмішка, вона зняла останній одяг зі свого розкішного тіла.


Ноги були важкими та потужними, стегна широкими та відполірованими від поту. Її живіт зухвало округлився, і на трусиках все ще залишався відбиток гумки.


"Добре?" - несміливо запитала вона.


"Та гаразд.


Вона ковзнула до нього, і Картер перекотився між її стегон.


Здавлений крик зірвався з її губ у момент одержимості. Майже одразу її рота відкрився, її дихання стало уривчастим, а обличчя почервоніло.


Він зупинився на мить, і вона здригнулася від затримки. Коли він знову рушив, вона зустріла його величезним сплеском свого масивного тіла. Її стегна рухалися проти нього жадібно та майстерно. Її руки втягли його глибоко в коло її теплої плоті.


То була жорстока боротьба. Картер знав, що вона намагається щось йому довести, але на той момент його мало хвилювало. Вона підштовхнула його своїм тілом, щоб відповідати своєму чуттєвому божевілля, і він відповів, знайшовши її раптове язичницьке відступництво заразливим.


З гарчанням з глибини його грудей він погнав її попереду до кінця. Її пристрасть досягла стадії абсурду, коли вона подвоїла свої зусилля, сіпаючись і сіпаючись, намагаючись повністю поглинути його.


Нарешті, в одній монументальній судомі її міцне тіло впало тремтячою масою пересиченої плоті. Картер тримався за неї, не зупиняючись, поки через кілька секунд не прийшов кінець і для нього.


Він зачекав кілька хвилин, потім перекотився до неї.


"Наомі ...?"


Тиша.


Він повернувся до неї. Пульс рівний, дихання нормальне та рівне.


Їй було холодно.


Він натягнув штани і увійшов до вітальні. Він один раз увімкнув і вимкнув головне світло, зачекав кілька секунд, повторив дію, а потім помітив, що велике тіло Гордо терлося об ноги.


Третя шафа, яку він відкрив на кухні, дала йому жменю собачого печива. Він кинув одну в зяючу пащу добермана і повернувся до вітальні до вхідних дверей.


Ел Гаррет чекав, хмурячись на круглому обличчі. На ньому була форма одного з найкращих у Нью-Йорку.


"Є проблеми?"


«Ні, сказав швейцару, що я маю перевірити дах. Скарги на підглядання Тома від деяких мешканців інших будівель. Господи».


"Він як велика дитина"


- сказав Картер, вставляючи ще одне печиво між блискучими зубами Гордо. "Він не образив би муху".


"О так? Сподіватимемося, що він не завдасть шкоди маленьким товстим чоловічкам, одягненим як поліцейські».


"Та гаразд, сюди!"


Спальня з кабінетом була замкнена. Картерові знадобилося п'ятнадцять секунд, щоб відчинити два замки на дверях, і вони опинилися всередині.


"Ого, - вигукнув Гаррет, коли Картер увімкнув світло, - це домашній комп'ютерний центр".


"Ця жінка не любитель". - сказав Картер. "Давайте перейдемо до цього".


За мить Гарретт змусив кімнату гудіти. «Убий цей телекс. Він нам не потрібен, може розбудити її».


Картер знав, що Наомі Бартінеллі ніщо не розворушить, але все одно вимкнув клацаючу машину.


Ел Гаррет приступив до роботи з парою викруток та кількома чорними ящиками на задній панелі машин.


Він зняв пластину, за якою знаходився скремблер у пластиковому корпусі. "Це її система безпеки", - пояснив він, працюючи. «Я налаштую його так, щоб ми могли обійти його прямо біля джерела – тут – а потім із додатковим модемом, який я збираюся встановити, ми зможемо перехоплювати, а також декодувати все, що вона відправляє чи отримує».


"Що ти маєш зробити?"


«Відрізати і перепаяти ці дроти, а потім вставити альтернативний модем. Не більше півгодини».


Картер закурив сигарету, приготовлену на замовлення, і пішов по кімнаті.


Через двадцять п'ять хвилин Гаррет закінчив роботу в задній частині машин і сидів за пультом, його пальці летіли, а очі металися з одного екрана на інший.


"Думаю, я зрозумів".


"Як довго ти зможеш зламати її систему?" - спитав Картер.


«Три дні, можливо, менше, якщо в неї багато трафіку».


"Добре. Що-небудь ще?"


"Це воно."


Вони вимкнули систему, повторно очистили кімнату та повернулися до вхідних дверей.


"Ви подзвоните людині?"


Гаррет кивнув головою і пішов далі коридором.


Цією людиною був Девід Хок, голова AX, якого Картер знав, що він чекатиме в офісах Dupont Circle, що належать AXE, Amalgamated Press та Wire Services.


Картер зачинив і знову замкнув двері, потім подався назад до спальні.


В думці він уже складав сумну історію, яку розповість Наомі Бартінеллі вранці за сніданком.


«Мені треба їхати на три тижні, можливо, на чотири. Я подзвоню вам, як тільки повернуся до Нью-Йорка. Можливо, ми зможемо трохи відпочити разом десь».


Але коли він стомлено перекотився в ліжко поряд з нею, Картер зрозумів, що єдина відпустка, яка матиме Наомі Бартінеллі, буде проведена у федеральній жіночій в'язниці, люб'язно наданій ФБР.


Тобто після того, як місію Картера було завершено і АХ передала їм свою справу.


Другий розділ.


Алі Маумед Кашмір мешкав у 25-кімнатному особняку в районі Грейт-Бей на березі Джерсі. Будинок був непростим поєднанням середземноморських і колоніальних американських елементів і розташовувався на тридцяти двох акрах лісистої місцевості з приблизно п'ятисотфутовим приватним пляжем, зверненим до власності.


Тієї ночі невелика пристань для яхт, басейн, особняк і довга звивиста гравійна дорога, що веде до нього, були прикрашені десятками блискучих люстр, приглушених ліхтарів і палаючих смолоскипів.


Біля високих воріт із кованого заліза з'явився лімузин. Вони відчинилися, і велика машина безшумно прослизнула через них.


На задньому сидінні, схожому на печеру, сиділа статна жінка з темно-карими очима і волоссям кольору воронова крила, в руці в чорній рукавичці вона тримала коричневу сигарету.


Вона була високою, з гордою фігурою. Чорно-жовта сукня з принтом ніжно прикривала її згинання, що звужуються.


Її звали Карлотта Полті. Вона народилася у Флоренції, Італія, а тепер працювала в Римі як автор нарисів для одного з найбільш лівих журналів країни. Протягом останніх двох років Карлотта Полті також була членом гарної репутації La Amicizia di Liberia Italiana, одного з найбільш войовничих партизанських / терористичних угруповань у її рідній країні.


Вона працювала важко в ці два роки, щоб здобути собі повагу і піднятися кар'єрними сходами в дружбі італійської групи Liberty. Але бути журналістом та партизаном – не її справжні заняття.


Насправді вона працювала як головний таємний агент антитерористичного підрозділу італійської організації внутрішньої безпеки SID.


Автомобіль зупинився перед глибокою верандою особняка, і водій одразу опинився біля дверей.


Поза машиною жінка здавалася ще вищою, з маленькими пружними грудьми, жіночними стегнами і ногами, що звужувалися, ідеальних пропорцій. Хоча їй було всього двадцять сім, її обличчя було жорстким, не по роках, а темні очі, що тліли, були настільки ж похмурі, як і еротичні.


«Я подбаю про ваші сумки, синьйорино».


"Грація".


Карлотта піднялася сходами, і на півдорозі через веранду слуга в смокінгу відчинив двері і вклонився їй. Усередині вона заявила про себе дворецькому, теж бездоганно одягненому. Тільки натреноване око, таке як її, могло помітити характерні опуклості під куртками швейцара та дворецького.


Обидва чоловіки були озброєні, як і шофер та охоронець, що охороняли ворота.


Вона пройшла через високий арочний прохід у велику кімнату з високою стелею,


і перед нею став Алі Маумед Кашмір.


Карлотта одразу помітила його струнке, могутнє тіло. За рік, що минув з моменту їхньої останньої зустрічі віч-на-віч, вона помітила кілька змін, крім збільшення сивини у волоссі і додавання дюйма або близько того в животі.


«Ах, Карлотто, невже минув рік? Ти красивіший, ніж будь-коли!»


Її усмішка, коли він поцілував її руку, була щиро тепла. Вона практикувала це багато років.


"Сподіваюся, поїздка з Манхеттена була приємною?"


"Звісно. Це дуже зручна машина.


Кашмір знизав плечима, усмішка на його обличчі була майже хитра. «У капіталізму є свої нагороди. Ходімо, я познайомлю вас із іншими гостями».


Вони пройшли велику кімнату до бару, і Кашмір представив Карлотту як італійську журналістку і старого друга з Риму.


Це було лише напівправдою.


Єдина її попередня зустріч із Кашміром полягала у укладанні угоди про купівлю стрілецької зброї для Ліберті. Зрештою, ця зброя - за анонімним наведенням - потрапила до рук SID, а не до квартир терористів-партизан. Але контакт був встановлений, і це було справжньою причиною, щоб поважати Карлотту більше.


У гостях були і сусіди, і шоумени з Нью-Йорка, і знайомі ділові Кашміру. Ділові знайомства, найімовірніше, були законними. Деякі з підприємств цієї людини були законними, наприклад, імпорт та розповсюдження килимів та дрібничок з Марокко, дорогоцінного каміння з Таїланду, а також вишуканого фарфору та скла з Європи.


Однак ці зусилля, ні його спадок не могли пояснити стиль життя, яким він насолоджувався, або величезні суми, що зберігаються для нього в банках Швейцарії та Ліхтенштейну.


Саме торгівля величезною кількістю незаконної зброї зробила Алі Маумеда Кашміра дуже багатою людиною.


Нарешті, вони дійшли до бару.


"Чого б ти хотіла?"


"Кампарі".


В руку їй тут же сунули склянку. Алі стояв, посміхаючись їй, приймаючи манерну позу, яка, здавалося, була його візитною карткою як плейбою.


Її очі ліниво кружляли по кімнаті, доки вона потягувала свій напій. Ти живеш добре, Алі.


«Плоди моєї каторжної праці».


"А твої друзі здаються досить ... застарілими".


Він знизав плечима і заговорив тихіше. "Вони - частина цього аспекту мого життя ... дуже необхідна частина".


"Вони виглядають як Санкт-Моріц взимку, Біарріц або Лідо влітку, яхти, переобладнані з ескортних есмінців, полюс ..."


"Все це і багато іншого", - перервав він, дозволивши легкої усмішці танцювати на його тонких губах, коли він теж оглянув групу. «Я народився для цього. Іноді мені це набридає, іноді бавить. Але сторонні, як ти, – довгоочікувана зміна… особливо коли вони такі гарні».


«Я прийшла сюди не для того, щоб прикрашати вашу вечірку. Алі».


"Звичайно, ні", - зітхнув він. «Але погодьтеся, це ідеальне середовище для обговорення нашого бізнесу. Ці ідіоти ніколи не бачать нічого, окрім власного носа».


"Коли?"


«Скоро коли всі будуть повністю задоволені собою. Я дам вам знати. А поки вибачте мені. Розслабтеся і насолоджуйтесь, моя люба. Вони можуть бути досить кумедними».


Карлотта дивилася, як він рухається крізь натовп, і відчувала, як попереджувальні пальці ковзали вгору і вниз її спиною. Кашмір був майстром виживання. Якщо він мав хоч якесь уявлення про справжню причину, з якої вона тут, або про те, що в цей момент американський агент Нік Картер і кілька його соратників лежали далеко від берега, готові штурмувати будинок за її сигналом, Карлотта знала що її життя нічого не варте.


Чекаючи якого-небудь знака з Кашміру, вона недбало рухалася через групу людей, що сміялися і балакали, уважно спостерігаючи за господарем краєм ока. Тепер він був із невеликою групою біля каміна і розмовляв із зіркою американського екрану. Вона, у свою чергу, була серед п'ятьох чоловіків, котрі ловили кожне її слово.


Карлотта дізналася ще кілька відомих осіб у кімнаті з журналів та газет по всьому світу, і вона дозволила посмішці скривити губи.


Більшість людей були добре помітні. Про багатьох із них писали майже щотижня, десь і часто розповідь про них супроводжувалася фотографією.


Не такий популярний був Кашмір. Наскільки їй відомо, його ніколи не фотографували, і дуже мало людей, з якими він мав справу, коли-небудь зустрічалися з ним віч-на-віч.


Карлотта знала, що однією з причин, через яку вона була удостоєна такої честі, був факт розпусти Кашміру. Під час їхньої попередньої зустрічі він кілька разів намагався заманити її у своє ліжко, але безуспішно. Цього разу, коли вона зв'язалася з ним, він був тільки щасливий прийняти її пропозицію приїхати до нього до США.


Карлотта виявила, що розмовляє зі старіючим брокером з Уолл-стріт, постійно переводячи погляд на Кашміра. Чоловік усміхнувся їй, давши вихід своїм найглибшим думкам про людство, про напрям, в якому рухається світ, і про сумну сексуальну свободу серед молоді.


Наприкінці своєї викривальної мови він ніжно вщипнув її за зад і попрямував геть.


"Сіньйоріна?"


Це був дворецький, схожий на бика, з опуклістю під лівою пахвою.


"Так?"


«Він хотів би бачити вас у своєму офісі. Це перші двері праворуч нагорі сходів».


Карлотта кивнула, простягла йому свою склянку і перетнула кімнату. Подумки вона переглянула список покупок зброї, яку вона приготувала для Алі Маумеда Кашміра, торговця смертю.


* * *


"Хедлі, ти на місці?"


«Вірно. Я з Крісом, приблизно за милю від воріт».


"Добре. Барзоні? ... Хел? »


«Барзон тут. Я ліворуч по периметру. Я бачу територію просто вниз».


«Це Хел. Я на місці праворуч, на пагорбі».


"Перевірити", - відповів Картер. «Вона усередині. Спускайся та відпочивай спокійно. Ніч, мабуть, буде довгою».


Відповіді лунали на нього через невелику портативну рацію. Картер клацнув, щоб "прийняти", пристебнув його і повернувся до трьох інших людей у катері.


Двоє з них були у чорних гумових гідрокостюмах, як і він сам. Третій чоловік був одягнений у комбінезон, чорну сорочку та темну куртку. Він був пілотом катера, який тепер погойдувався посеред Грейт-Бей. Його звали Харріс, і, як і катер, він був запозичений у берегової охорони для операції.


«Тід, Марку… ви обоє зрозуміли чи хочете ще раз повторити?»


«Насправді нічого особливого», - відповів вищий з двох чоловіків. «Ми з Марком беремо охорону гавані та периметра, а ви йдете за джерелом енергії, щоб перекрити паркан».


Картер кивнув головою. «Не вбивайте нікого, якщо це не є абсолютною необхідністю. Ми не хочемо кривавої бійні, якщо ми можемо її уникнути».


"Що робить у цьому необхідність?"


"Будь-який, хто намагається подати сигнал тривоги", - відповів Картер, потім ступив через люк катера в маленьку кабіну.


Спочатку в ньому були камбуз, стіл та пара ліжок. Камбуз залишився, але нари та стіл прибрали та замінили комунікаційним обладнанням.


Один маленький приймач між двома великими світився зеленим пульсуючим світлом. Коли Каріотта Полті отримала звістку з Кашміру про те, що замовлення може бути виконане, а самовивіз та оплата були підтверджені, це світло стало червоним.


Це був їхній сигнал іти.


Картер закурив і сів дивитись і чекати.


* * *


"Це дуже довгий і складний список", - сказав Кашмір, переглядаючи записи, які він зробив нерозбірливими каракулями. «Чи плануєте ви цього разу повалити весь уряд?»


«Ви просто торгуєте зброєю, Алі. Ми з вами знаємо, що вам начхати, що ми з ним зробимо, якщо за нього заплатять».


"Туше".


"Чи можете це поставити?"


Його увага повернулася до нотаток. Очі тепер були холодні, розраховуючи прибуток. Зникла глузлива, завчена посмішка плейбою.


"Снайперські гвинтівки, L39AI ..."


"Так?"


«Їх надзвичайно важко дістати, особливо у таких кількостях».


Каріотта глибоко затягнулася сигаретою і дозволила двом клубам диму вирватися з її ніздрів, перш ніж відповісти. «Тоді я вважаю, вони будуть дорожчими».


"Цілком", - відповів він з тонкою усмішкою. «Чи підійде новий британський Parker-Hale .222, якщо вони є? У нього така сама швидкість, але без надмірного проникнення».


Мабуть, вона багато думала про це. Насправді кількість і характер зброї практично не мали значення. У будь-якому випадку вони будуть використовуватися лише як приманки та докази, і, як і раніше партія від Кашміру, ніколи не потраплять до рук La Amicizia di Liberia Italiana.


Звичайно, вона не хотіла, щоб Кашмір знав про це.


«Так, ми віддали б перевагу ІІ, але ми б прийняли Parker-Hales як заміну».


«Пластика, пістолети-кулемети та встановлені лазерні приціли не будуть проблемою». Кашмір підняв очі, його очі свердлили її. «Ви маєте власний сертифікат кінцевого використання, чи я можу його надати?»


"Це залежатиме від місця доставки".


«Я б віддала перевагу Амстердаму. Брюссель зараз дуже небезпечний».


"Тоді нам знадобиться сертифікат".


Він кивнув головою. "Ви особисто приймете доставку?"


"Так."


"Дуже добре. Тепер… оплата».


«Половина за контрактом, половина під час доставки. Перша половина через швейцарські рахунки, друга половина готівкою».


"Швейцарські франки?"


"Якщо ви того побажаєте".


"Я вірю вам", - сказав Кашмір, злазячи з стільця і обійшовши стіл. «На відповідь піде близько години. А поки чому б тобі не приєднатися до вечірки?


Карлотта підвелася і пішла з ним до дверей.


"Мій водій сказав мені, що ви привозили свої сумки з собою".


"Хіба це не було твоєю пропозицією? ... Я залишуся на ніч?"


"Звісно. Я дуже здивований, що ви вирішили це зробити. Коли ми востаннє зустрічалися, я маю сказати, що ви досить холодно поставилися до моїх… пропозицій».


Він зупинився, обернувшись до її тіла. Тепер він повільно водив руками вгору і вниз її спиною і ніжно притискав нижню частину тіла до неї.


Карлотта відчула, як від його дотику її охопила тремтіння огиди, і придушила його.


«Це було востаннє, Алі. Цього разу".


Його темні очі спалахнули. «Я в піднесеному настрої. З таким гарним клієнтом буде приємно поєднати трохи задоволення зі справою».


Вона спокійно зустріла його погляд. "Тільки не забувай, що основна мета цього візиту – бізнес".


"Звісно. Можливо, пізніше, коли наша невелика угода буде укладена, ми зможемо трохи викупатися за місячного світла?… Оголеними, звичайно».


«Навряд чи», - сказала вона з сміхом. «Я не влаштовую із себе видовище, і мені не цікаві оргії».


"Ви маєте на увазі інших гостей?"


"Так."


Кашмір засміявся. «Є просте вирішення цієї проблеми. Мій маленький гурт розійдеться раніше, і всіх відправлять додому».


Карлотта змусила себе не дозволити полегшенню позначитися на її обличчі. Якщо все піде за планом у ранні ранкові години, необхідно, щоб навколо не було ні в чому не винних, законослухняних людей, які тільки завадять.


"Добре?"


«Я думаю, північне плавання – оголеним, звичайно, – було б захоплюючим».


"Чудово!"


Він випустив її за двері та швидко повернувся до стіни за своїм столом. Спритний поворот невеликого шматка ліпнини, і панель у стіні висунулася досить широко, щоб дозволити йому пройти.


Кімната була маленькою, досить великою, щоб розмістити комп'ютер, письмовий стіл та телефон.


Кашмір активував автомат і коли він досить прогрівся, набрав спеціальний манхеттенський номер. Коли модем клацнув, почав відправляти.


* * *


Наомі Бартінеллі рідко пила. У світлі лампи на нічному столику вона побачила, що вже випила половину пляшки шеррі поряд із нею.


Минуло чотири ночі з того часу, як вона безглуздо віддалася високому гарному чоловікові, якого зустріла в Дубовій кімнаті готелю «Плаза». Наступного ранку він поїхав, сказавши, що не зможе побачитися з нею принаймні кілька тижнів, під недоречним приводом ділової поїздки.


Вона знала, що це брехня. Вона ніколи більше його не побачить. То була історія її життя.


Як не дивно, вона запитувала себе, чи вразили б його майже два мільйони доларів на її рахунках так само сильно, як її тіло, очевидно, вразило його. Тіла були минущими; гроші були солідними.


Ні, вона більше його ніколи не побачить, і було шкода. Він був чудовим коханцем. Але, можливо, це було так само добре. Як вона колись пояснить йому джерело свого багатства?


Ось чому Наомі так глибоко поринула у пляшку шеррі. Якось вона знову представила себе самотньою багатою старенькою.


Вона клацнула крихітним прихованим вимикачем на лампочці, яка відключить вимикач, щоб лампочка продовжувала горіти, і пройшла через вітальню до її офісу.


На обробку замків у неї пішло кілька хвилин довше звичайного. Її очі, здавалося, не хотіли фокусуватись.


Нарешті вона була в кімнаті, і обладнання гуло. Сидячи, вона надрукувала «ПЕРЕД», і на одному з екранів з'явилося слово «JASMINE».


Алі коди та паролі безпеки її різних клієнтів давно були ретельно вивчені, тому навіть у своєму трохи заплутаному стані Наомі відразу змогла відповісти.


"АЛЬФА-ЗОНА".


«ВИЗНАТИ… ЗАМОВИТИ… ЖАСМИН В ОАХЕРСТ».


"ПАРОЛЬ?"


"ДЕЦИБІЛ."


"ДОБРЕ"


На екрані з'явилася довга серія цифр і закодованих слів, що закінчилася простою мовою «Будь ласка, підтвердьте одну годину».


"ДАТИ ЗГОДУ."


Екран згас, і Наомі потяглася до телефону, щоб отримати доступ до трансатлантичної лінії.


* * *


Вдруге за вечір Карлотта піднялася сходами. За нею вечірка вже розвалювалася. Якщо пощастить, всі гості підуть з території менш ніж за півгодини.


«Входь, моя люба».


Карлотта сіла в те саме шкіряне крісло з високою спинкою і прийняла запропоноване ним світло.


"Товар є в наявності. Половина L39AI, яку ви попросили. Я можу оформити замовлення у Parker-Hales».


"Добре. А доставка?"


Сьогодні понеділок. Скажімо у п'ятницю? В Амстердамі? "


"Добре. Як буде встановлено контакт?"


«Ходімо, ходімо, моя люба. Ви знаєте, я не можу дати вам цю інформацію, доки ви не приїдете і гроші не будуть перераховані».


"Звісно." Вона посміхнулася, загасаючи цигарку. "А тепер ціна".


Двісті двадцять тисяч. Це включає сертифікат кінцевого використання та доставку до пункту відправлення.


"Дуже добре", - відповіла Каріотта, встаючи. "Я зв'яжуся з нашими людьми в Швейцарії вранці".


Кашмір підійшов до неї ближче, обвив її талію і обхопив її сідниці руками. «Я надішлю перевірку і зустріну вас біля басейну за півгодини. Тобто якщо ви не передумали…»


Каріотта дозволила своєму тілу розтанути навпроти нього, коли слова Картера промайнули в її голові:


Залишайся з ним, Каріотто… залишайся з ним з моменту відправлення. У нього, напевно, є вихід у надзвичайній ситуації. Залишайтеся з ним приклеєними і стежте, щоб він не прослизнув. Уся операція залежить від затримання Кашміру, щоб він не зміг з'явитися пізніше та все зіпсувати. Якщо, коли ми увійдемо, станеться щось попереджувальне, переконайтеся, що він не втече!


Його губи накрили її, і Каріотта не сіпнулася, коли його язик почав проникати в її рот.


"Ми будемо красиві разом, тобі не здається, моя люба?"


"Та красиві."


"Басейн? Півгодини?"


"Півгодини", - сказала вона, повернувшись і пішла швидко до дверей.


Третій розділ


Басейн мав восьмикутну форму і поміщений у бульбашковий купол. Під його поверхнею світилося приглушене світло. Оскільки освітлення внутрішнього дворика і більшість світла в задніх кімнатах особняка були погашені, єдиним джерелом світла був басейн.


Кашмір уже був там, він стояв на низькій дошці в дальньому кінці, його м'язисте тіло було без костюма.


Каріотта помахала рукою і підійшла до краю басейну. Її довге чорне волосся було заплетене в косу і обгорнуте навколо голови. На ній був чорний шовковий халат, що облягав її тіло і закінчувався до середини стегна, оголюючи дивовижну довжину її статних кінцівок. У правій руці мала невелику чорну сумку. У сумці була пачка цигарок та запальничка.


В основу запальнички було вбудовано крихітне пристрій самонаведення, яке при активації посилало одиночний сигнал приблизно на милю.


"Це прекрасний вечір", - крикнув Алі, дивлячись через купол на темне, усипане зірками небо.


«Так. Це так. Все вирішено на п'ятницю?


«Цілком. Наш бізнес завершено».


Він улетів у басейн і чисто розрізав воду. Коли він підплив до неї, Каріотта сунула сигарету між губами і клацнула запальничкою. Незадовго до того, як вона поклала її та сумку на столик біля басейну, вона повернула основу запальнички, увімкнувши звуковий сигнал.


Голова Алі спливла просто під нею. Його зуби сяяли у широкій усмішці, а очі шукали халат у пошуках явної ознаки того, що під ним був купальний костюм.


"Ти йдеш?"


"Звісно." Карлотта потягла за пояс. Халат розійшовся, і, коли вона знизала плечима, сповз униз, утворюючи калюжу біля її ніг.


"Гарно", - зітхнув Алі.


Світло в басейні, що просіває воду, створювало тіні, що танцювали, на гнучких вигинах і западинах її оголеного тіла. Її сідниці були твердими та округлими, талія тонкою, а стегна гладкими. У неї була суцільна засмага, і коли вона спробувала викинути сигарету, її шкіра на світлі набула золотистого відтінку.


«Ми пливтимемо повільно», - сказав Алі. "Я хочу насолоджуватися вами неспішно".


"Так, Алі, давай дуже довго".


Карлотта зісковзнула у воду, зберігаючи маску на обличчі, коли його руки обійняли її.


* * *


Картер скочив на палубу. «Тід, Марку… готово!»


Троє чоловіків вирушили на корму. За кілька секунд вони застебнули перетинчасті ремені навколо себе. До ременів були прикріплені бойові ножі Fairbairn та дві водонепроникні сумки з пістолетами з глушником та запасними обоймами.


Сподіватимемося, що ніж і пістолет - все, що їм знадобиться. Все мало відбуватися тихо.


Картер зняв рацію з пояса і гаркнув у неї. "Хедлі?"


"Гей!"


«Це хід. Ви знаєте тимчасову послідовність».


"Правильно."


"Барзоні? ... Хел?"


"От."


"На."


«Підійди до огорожі. Коли згасне світло, ти дізнаєшся, що електрика вимкнена».


"Перевірте."


Картер вимкнув радіо і сховав його в джемпері від гідрокостюму, перш ніж повернутися до чоловіків поряд із ним. "Добре пішли".


Усі троє зісковзнули з віяльного хвоста катера, один повернув праворуч, другий ліворуч, а Картер попрямував до доку.


* * *


Седан "форд" зупинився прямо біля воріт. Фари погасли, залишилися тільки габаритні вогні, двері водія відчинилися, і з машини вийшов чоловік у яскравій спортивній сорочці.


Охоронець сунув руку під куртку і рушив до центру воріт.


«Я думаю, що ми з приятелем заблукали. Ти знаєш правильну дорогу до Мідвейлу?»


"Ніколи про це не чув", - відповів охоронець.


"Це прямо тут, на цій карті, але я не можу знайти правильну дорогу, що веде до нього".


Рука, що тримає картку, просунула крізь ґрати. Інстинктивно охоронець потягнувся до неї. Його пальці ледве зімкнулися на папері, коли інший чоловік схопив його за горло.


Він намагався порахувати до трьох, перш ніж його тіло обм'якло.


Щойно охоронець упав, як другий чоловік вийшов з машини. Як гімнаст він стрибнув на капот, а звідти - на верх воріт. Без зусиль він перекинувся вгору. На секунду його тіло було окреслено на тлі нічного неба, а потім його кросівки з м'якою підошвою заскрипіли про гравій усередині воріт.


За кілька секунд тіло охоронця відтягли убік, і ворота відчинилися.


Без звуку обидва чоловіки розчинилися в деревах і попрямували до хати. До того часу, як вони підійшли до групи дерев навпроти широкої веранди, двох інших вартових спіткала та ж доля, що й сторожа біля воріт.


* * *


Картер сплив під пірс і попрямував уздовж нього до човнового будиночка. Піднімаючись сходами, він чув голоси. Двері прочинилися від вологої нічної спеки, і в ній опинилися двоє чоловіків. Вони сиділи за столом і штовхали шашки на дошці.


Підійшовши до дверей, Картер витягнув свій 9-міліметровий "Люгер" Вільгельміну з водонепроникної сумки на поясі. Він спритно перевірив глушник і всадив у патронник заряд.


Обидва чоловіки миттєво побачили совині очі, коли він ногою відчинив двері і ввійшов усередину, тримаючи пістолет на відстані витягнутої руки обома руками перед їхніми обличчями.


«Не видайте ні звуку, ні ворушіться інакше це буде твій останній рух».


Настала двосекундна приголомшена пауза, а потім зрушив правий. Його рука потяглася до пояса, а потім піднялася по дузі.


Він був неймовірно швидкий. Ніж Фейрберн у його руці був такий самий, як на поясі Картера, і по тому, як рука була піднята, Картер знав, що він точний.


Рука для метання була щойно зведена, за мілісекунду до випуску, коли Кіллмайстер вистрілив йому в груди двома кулями з Люгера. На його футболці з'явилися багряні плями на відстані двох дюймів один від одного, і його тіло відлетіло назад від удару 9-мм кулі.


Номер два був таким же хоробрим та швидким.


Він почав наближатися до нього, його руки, схожі на стегенця, стиснулися для вбивства, а потім відступив праворуч від Картера.


Картер зробив один постріл, до якого в нього захворіло вухо від удару. Він відчув, як одна з великих рук ударила його по зап'ястю, і Люгер вилетів з його рук і приземлився на підлозі в кутку.


Рука вдарила Картера в голову. Вона відлетіла від його скроні, не вдаривши на повну силу, коли Кіллмайстер покотився на гойдалці, щоб ухилитися. Картер різко розвернувся, а потім розгорнув тильний бік передпліччя широкою дугою, завершивши коло і вдарив з глухим стукотом в обличчя і голову людини.


Кістка тріснула у чоловіка в вилиці, і його очі широко розплющилися від несподіваного здивування. Він упав, сильно вдарившись об стіну, його роздроблена щелепа рухалася, але з його горла не долинало жодного звуку.


«Іди зараз, - прохрипів Картер, - і завтра ти ще дихатимеш».


Нізащо.


Він розвернувся як бик. Картер пригнувся і сильно вдарив іншого коліном у пах. Удар був зустрінутий стоном болю, що рветься, і тіло нахилилося вперед, щоб спіткнутися, утворивши туге коло.


Картер зробив крок убік і підрізав рукою шию чоловіка ззаду.


Він упав, як пшениця під косою.


Картер перевірив першого. Він був мертвий, а інший буде відсутній кілька годин. Навіть якщо він прокинеться раніше, йому буде складно орієнтуватися. І все одно буде вже надто пізно.


Зовні Картер зістрибнув з пірса на пляж і підійшов до невисокої кам'яної стіни. Він перестрибнув через неї і, уникаючи стежок, рушив угору пагорбом через сади, які рівномірно перетиналися з галявиною від задньої частини будинку до води.


Ярдах за п'ятдесят праворуч від нього увійшов Марко.


"Двоє в човновому будиночку", - сказав Картер. "Ви?"


"Я свого отримав."


"Поїхали."


Ще двадцять п'ять ярдів привели їх до невеликого сталевого сараю. Двері не зачинені. Картер увірвався до кімнати, другий агент за ним по п'ятах уже висвітлив ліхтариком інтер'єр.


Картер пояснив короткими уривчастими пропозиціями.


«Це головний силовий блок. Вимкніть цей вимикач, затисніть тут перемичку, потім знову увімкніть живлення. Після відключення електроенергії аварійний генератор увімкнеться приблизно за тридцять секунд».


"Зрозумів."


«Приберіть тут аварійну ситуацію. Тобі краще заглушити і її, на випадок, якщо хтось проїде повз нас».


"Роджер."


Картер виїхав і почав решту шляху вгору пагорбом до будинку.


На цей час Хедлі та Кріс вже пройшли через ворота і були готові попереду. Марко праворуч мав охоронця внутрішнього периметра, і він знаходився в ангарах. Тед, сподіваюся, очистив би внутрішню частину паркану ліворуч і, як Картер, рушив би до будинку.


Якщо пощастить, Барзоні та Хел скинули б вартових і вже стояли зі снайперськими гвинтівками на височині, тримаючи під прицілом тил до самої води.


Їх наказ: Якщо хтось вирветься з дому, стрілятиме в нього.


Картер швидко оглянув басейн. Він побачив дві темні голови, що гойдалися на поверхні біля дрібного кінця, і посміхнувся сам до себе.


Гарна дівчинка. Карлотта трималася близько Кашміру.


Він ліниво ворожив, наскільки близько.


Навпроти службового входу він сів і натяг на очі нічні окуляри.


Якщо пощастить, все закінчиться за п'ятнадцять хвилин.


* * *


Задня частина її шиї та плечі були над водою. Карлотта відчула, як у цій частині її тіла виступив піт.


Як довго? - подумала вона.


Вона знала, що більше не може заперечувати пожадливість Кашміру. Вона відчувала, як це напружує її стегно.


Він був схожий на восьминога, всі руки і пальці хапалися за її груди та сідниці, нишпорили між її стегон.


"Ти дражниш мене для задоволення, Карлотто?"


"Звичайно, ні", - відповіла вона, стримуючи сором'язливу посмішку. «Я роблю це, щоб посилити передчуття».


"Моє очікування досить сильне", - прошипів він, сильно притиснувши її до краю басейну.


Він використав свої коліна, щоб розсунути її. Карлотта схопилася за його стегна руками і змогла притягнути його до себе, але відштовхнула в останню мить.


Ти сука.


"Звичайно люблю. Це додає азарту».


"Чорт тебе забирай", - прогарчав він, потім рвонувся вперед, розриваючи її хватку.


Вона напружила м'язи, коли відчула його спробу увійти.


Але вона знала, що це лише питання секунд.


А потім усе потемніло.


Тіло Кашміра напружилося. На мить Карлотті здалося, що він залишить її і вилізе з басейну. Однією рукою вона обвила його шию, а другу про всяк випадок піднесла до легкого завитку волосся.


"Що трапилося"


"Збій харчування", - відповів він.


Раптом світло знову ввімкнулося, але лише на мить, і басейн знову поринув у темряву.


Карлотта побачила, що очі Кашміра звузилися в місячному світлі, і в його рисах з'явилося напружене очікування.


На даний момент він забув про свою хтивість.


"Аварійний генератор повинен скоро включитися".


Ледве слова зірвалися з його губ, як вода знову засяяла.


Його губи зігнулися в хитрій посмішці. «А тепер, гарна сучка, я тебе дістану».


* * *


Картер дивився на секундну стрілку свого годинника. Коли з моменту спрацювання аварійного генератора пройшло 50 секунд. він рушив до будинку ривком.


На півдорозі світло знову згасло востаннє.


Картер насилу вдарив у двері. Відразу за ним був невеликий альків, а згодом кухня. Велика широкоплеча мавпа у смокінгу стояла посеред кімнати біля м'ясного блоку. Їй вдалося запалити один табірний ліхтар і вона працювала над другим.


Коліно Картера зачепило стілець, і мавпа закружляла від звуку.


Кіллмайстер не зупинився ні на крок у своєму бігу. Він опустив плече в смокінг на животі і притис чоловік до великого дводверного холодильника.


Смердючий подих вирвався у вуха Картера, коли інший чоловік упав, його руки інстинктивно намацували його темну куртку.


Картер один раз ударив його по шиї стволом і глушником "Люгера", а потім по дорозі вниз дав ще один удар.


За кухнею була невелика їдальня, а за нею – велика кімната. Картер ударив ці двері в той момент, коли Хедлі і Кріс увійшли в парадні двері, тягнучи несвідоме тіло водія між собою.


"У мене є один на кухні", - прохрипів Картер.


«А це двоє. Залишилося двоє».


Хедлі та його партнер кинули чоловіка між собою і рушили в чорну, як смоль кімнату. Коли вони ввійшли в потік місячного світла, що проникає через одне з високих вікон, що нагадують собор, Картер помітив рух ліворуч від себе нагорі сходів.


Він упав на одне коліно та закотив очі. Крізь нічні окуляри він побачив, як з боку одного чоловіка вилетів пістолет-кулемет, а другий кинувся вниз сходами.


"Рулон!" - гаркнув Картер.


Хедлі та Кріс пірнули. Картер зробив два швидкі постріли. Обидва були влучними, але недостатньо швидкими.


Пістолет-кулемет у руках чоловіка почав стукати, посилаючи бризки куль по підлозі та стіні, щоб розбити величезне вікно.


"Льмо." - прошипів Картер. "Хлопці, ви гаразд?"


«Кріс упіймав одну кулю в стегно».


«Потурбуйся про нього. Я піду за іншим!


Картер кинувся до задньої частини будинку, сподіваючись, що Карлотта така гарна, як можна було подумати.


Коли аварійний генератор відключився, запал Алі Кашміру остудився разом із ним.


"Щось не так."


"Забудь про це", - сказала Карлотта, притискаючи його до себе, поклавши ліву руку йому на шию. "Ви сказали, що це просто відключення електроенергії".


«Ні, надзвичайна ситуація…»


"Іди до мене, Алі", - проворкувала вона. "Я готова."


Він почав знову сідати між її стегон, але за напругою в його тілі і настороженості в очах вона могла сказати, що будь-який звук чи рух навколо нього відправлять його втечу.


Він відкрив губи, щоб щось сказати, але Карлотта змусила його замовкнути, притиснувши губи до його рота. У той же час вона вигнула стегна, гублячись про нього.


До того часу, коли він відірвав свої губи від її губ і підняв голову, стилет зник з поля зору його плечем.


«Мені краще йти перевірити. Хтось має бути…»


Настала ніч. Пролунало гучне заїкання пострілів, і раптом одне з величезних вікон басейну вилетіло назовні, розкидавши осколки скла над кам'яним двориком.


"Алі ... Алі, ми ....!"


Карлотта побачила над головою постать, що вискочила з вікна. З пагорба праворуч від неї вирвався потік полум'я, і чоловік похитнувся.


"Чорт!" Кашмір закричав, коли чоловік нахилився вперед і зісковзнув майже до краю басейну.


Очі Алі закотилися і зустрілися з Карлоттою, і в цей момент він зрозумів.


Він тягнувся до її горла, коли Карлотта міцно обвила ногами його спину і склала ступні разом. Вона все ще стискала його шию і свою ліву руку і пальцем рахувала шишки на його верхніх хребцях.


Йому вдалося прибрати пальці з її шиї та зімкнути ними горло.


"Сука!" він ахнув, коли їхня боротьба занурила їх під воду.


Карлотта відчула, як стискаються його пальці. Вона знайшла ту частину його хребта, яку хотіла, і встромила вістря стилету на восьму дюйми в шкіру.


Від різкого уколу болю його пальці миттєво покинули її горло і потяглися, щоб зупинити укол.


Він запізнився.


Вона взялася обома руками за рукоятку стилета і


сила в її руках штовхнула лезо вниз, до її грудей, ковзнувши під ним.


То справжній хіт. Хребет акуратно перерізаний, і його тіло обм'якло поруч із нею.


До того часу, коли Картер підійшов до краю басейну, вона вже стояла у воді до пояса, її маленькі груди здіймалися.


Поруч із нею ширяв Алі Кашмір обличчям вниз, цівка крові сочилася з-за рукояті стилета, що стирчить з його шиї.


"Ти в порядку?"


Вона повернула голову до нього обличчям. Її очі були зрозумілі, а нижня губа трохи тремтіла.


«Так. Нічого не поробиш".


Картер схопив тіло Кашміра за волосся і потягнув його убік. Стилет був його власним, другим із смертоносних друзів Ніка Картера на прізвисько Хьюго.


Він витяг лезо, промив його у воді, щоб видалити червоний залишок, і засунув його за пояс.


Потім він підняв із цементу чорну шовкову пов'язку Карлотти правою рукою і простяг ліву жінці.


«Він не велика втрата. Давай».


* * *


"Ал?"


"Так", - відповів Гарретт із кімнати мотелю приблизно за п'ять миль від того місця, де стояв Картер, в офісі Алі Кашміра нагорі.


"Ми в безпеці. Принесіть це!"


"Двадцять хвилин."


Телефон вимкнувся. Картер підняв очі, коли Марко увійшов до кімнати.


"Все в порядку. Ми накажемо сміттярам прибрати бляшанку. Інші лежать у винному льоху».


"Як Кріс?"


«З ним усе буде гаразд. Багато крові, але нічого серйозного».


"Добре."


Марко обійшов стіл. "Деякі з них були тільки раді поговорити". Він повернув ліпнину, і панель у стіні відчинилася.


Картер швидко зазирнув усередину і посміхнувся. "У Ел Гарретта буде м'яч".


"Я встановлю охорону по периметру".


Картер кивнув і разом із ним вийшов із кімнати. Марко спустився сходами, Картер - коридором. Він зупинився біля інших дверей, до яких підійшов, і постукав.


"Увійдіть."


Вона сиділа за туалетним столиком із великим банним рушником у європейському стилі, обмотаним навколо її тіла. Її очі зустрілися з його поглядом у дзеркалі, але рука, що проводила пензлем по її довгим блискучим чорним кучерям, не зупинялася.


"Ти все ще гаразд?"


"Звісно. Це не вперше».


"Я не думав, що це було".


Він зупинив руку і підніс до губ. Він ніжно поцілував її.


"Ти в порядку."


"Дякую."


"Але це тільки початок."


"Я знаю. Не хвилюйся за мене".


"Ви дзвонили до Риму?"


Карлотта кивнула головою. "Я повідомила Палморі, що сам Кашмір супроводжуватиме мене в Амстердам і допоможе в остаточній доставці товарів до Італії".


"Є статика?"


Ні. Палморі вважає Кашміра другом нашої справи».


«І ти впевнена, що ніхто з них не впізнає мене, коли настане час?»


"Ніхто. Я єдина в Ліберті, хто мав особистий контакт із Кашміром.


"Добре." Він глянув на годинник. Світанок мав бути менше ніж за годину. Тобі краще поспати. Ми поїдемо на Манхеттен близько п'яти на лімузині. Наш літак вилітає з Кеннеді сьогодні о десятій п'ятнадцять».


Вона кивнула і повернулася до розчісування волосся. Її голос зупинив Картера, коли він підійшов до дверей.


«Ви впевнені, що ваші люди зможуть забезпечити безпеку цього місця, доки триватиме операція?»


"Я впевнений", - відповів Картер. «І Ел Гарретт знатиме достатньо про бізнес Алі Кашміра протягом тижня, щоб керувати всім цим прямо з того комп'ютера в офісі».


"А як щодо друзів... ділових чи особистих?"


«Кашмір у тривалому відрядженні…» Картер замовк, посміхаючись. "Що частково вірно".


«І коли в газетах з'являється інформація про те, що Алі Кашмір був ув'язнений в Італії за торгівлю зброєю та терористичну діяльність…?»


Картер знову посміхнувся. «У нас є люди, спеціально навчені встановлювати та підтримувати укриття, що б не трапилося. Задоволені?


«Задоволена, Нік…»


"Так?"


«Як би там не було, думаю, я збираюся провести з тобою решту часу».


"Це йде в обидві сторони".


Він обережно зачинив за собою двері, але не встиг побачити, як Карлотта Полті стоїть, кидає рушник і рухається до ліжка.


У спальні вона виглядала набагато красивіше, ніж у басейні з плаваючим поряд з нею мертвим тілом.


Внизу він глянув на пляшки за стійкою і знайшов там найдорожчий скотч. Він налив на три пальці у склянку і проковтнув. Він обробив чотири пальці льодом і тільки почав це робити, коли Ел Гаррет і його оточення техніків увійшли до парадних дверей.


"Хтось залишився живим?"


"Кілька", - відповів Картер. «Вони у винному льоху. Марко каже, що деякі з них дуже балакучі, якщо вам потрібно щось дізнатися».


Гаррет кивнув і повернувся до чоловіків, які чекали за ним. «Добре, хлопці, розташуйтеся та знайдіть кімнати. Як тільки ви складете своє спорядження, повертайтеся сюди. Ми негайно приступимо до роботи. Ми маємо велику компанію».


"Як ви думаєте, скільки часу це займе?"


"Це знає тільки Картер", - сказав він, знову повернувшись до Картера.


Картер знизав плечима. «Місяць, не більше ніж п'ять тижнів. Ми вважаємо, що дата великого саміту між КДБ та терористичними угрупованнями буде приблизно в цей час. До речі, руки геть.


від перших двох спалень зліва нагорі сходів. Вони нам із дамою знадобляться сьогодні”.


Було кілька кивків і люди розійшлися. Гаррет підійшов до стійки бару і зробив ковток напою.


"Це уб'є тебе", - сказав Картер.


"Так само як старість і відмова від ременів безпеки", - відповів Гаррет. "Де це знаходиться?"


"Вгору сходами."


"Пішли."


* * *


Гаррет поринув у комп'ютер і книги записів поруч із ним, коли Картер обережно увійшов до столу. Картер закурив, відпив ковток і набрав власний вашингтонський номер Девіда Хока.


"Це я, сер".


"Як пройшло?"


«П'ять поганих хлопців зникли марно разом із самим Кашміром. Три ящики з ношами з розбитими головами. Вони у винному льоху, прибиральники йдуть позбавлятися покійних».


"А наші?"


«Поранений Кріс. Це не серйозно. Він уже їде до Бетесди».


"Як поживає італійська леді?"


«Як чемпіон. Вона сама вбила Кашміра».


«Чудово. Отже, ти не маєш сумніву, що вона зможе винести інше?»


"Ні. Що ми чуємо з Риму?"


«В умовно-достроковому звільненні П'єтро Амані було відмовлено. Ми, звичайно, мали до цього якесь відношення, але це відомий факт, що Ніколо Палморі спробував би вбити його, якби його було звільнено, тому відмова в умовно-достроковому звільненні є дуже правдоподібною».


«Що ще з приводу зустрічі?… Час?… Місце?»


«Нічого. У всьому світі гудуть, тому ми знаємо, що це станеться. Але ця операція, як і раніше, залишається єдиним реальним шансом дізнатися, коли і де».


"Досить добре", - сказав Картер, допиваючи залишки скотчу в склянці. "Доставка в Амстердам, п'ятниця".


«Я встановлю судна. Що-небудь ще прямо зараз?


"Нічого подібного. Я зв'яжуся з вами незадовго до того, як ми вдаримо по Італії».


"Добре".


Прощань не було. Розмова між главою AX та його головним агентом була легко виконана з тональною інтонацією.


Картер підійшов до стіни. Гаррет щось співав, пробігаючи пальцями клавішами.


"Що ви думаєте?"


"Шматок торта. Чувак, цей хлопець у всьому розколотий».


"Ви впевнені, що зможете прострілити Бартінеллі в Амстердам, не залишивши нам чайових?"


«Позитивно. Мабуть сьогодні ввечері вона відключила свій канал. Вона передала дещо простою мовою, потім розгорнулася і відправила те саме в коді. Допомогла зламати його за лічені хвилини».


«Я збираюся трохи поспати. Виклич мене близько двох».


"Ти зрозумів."


Картер увійшов до холу. Він зупинився біля дверей Карлотти Полті, згадуючи, як вона виглядала, коли впустила рушник.


Костяшки пальців були на півдорозі до дверної панелі, коли він передумав і рушив коридором в іншу спальню.


«Достатньо часу для цього, – подумав він.


Четвертий розділ.


Паспорти у Кеннеді не становили проблеми. Карлотта використала свій. Картер використав паспорт Алі Маумеда Кашміра. Він був ліванський, і один із команди Ела Гаррета ідеально підробив його за допомогою фотографії Картера та штампу, що не піддається доказу фальсифікації.


KLM 747 злетів рівно о десятій, і напої були поставлені перед ними в той момент, коли вони досягли крейсерської висоти.


Де ми зупинимося в Амстердамі? Її очі були ясними та яскравими. Безперервний денний відпочинок приніс їй багато користі.


«Амстел», - відповів Картер, - «доки не буде встановлено контакт і все налаштовано. Звідти ми гратимемо на слух».


Вона задумливо відпила свій напій. "Від Амстердама до Італії буде довгий шлях".


Картер кивнув головою. "І навіть далі звідти... Бог знає куди".


"Я знаю." Вона відкинула голову на сидіння, піднесла до вух маленькі пластикові навушники із записом розважальної програми в польоті і заплющила очі, коли заспокійлива музика наповнювала крихітний навушник.


Картер поринув у свої думки.


Його розум зазначав, що вже було зроблено і чого вони сподівалися досягти наступних кількох тижнів.


Протягом останніх кількох місяців спецслужби всього вільного світу збирали чутки про те, що терористична діяльність має намір активізуватися. Після кількох тижнів збирання воєдино розбіжностей з інформації, чуток та кількох переконливих фактів виникла теорія, що КДБ готується повернутися до світового тероризму обома ногами.


Тихо пішли чутки з площі Дзержинського №2 – штаб-квартири КДБ у Москві – що Великий Папа сам хотів би зустрічі з лідерами терористів.


Нібито зустріч мала планувати майбутні терористичні атаки в їхніх країнах під керівництвом КДБ. Також з'ясувалося, що, ймовірно, буде досягнуто домовленості щодо грошей та зброї, які Росія-матінка вкладе у програми з активізації терористичної діяльності на Заході.


Коли було зібрано достатньо фактів та цифр, було зібрано команду та сформульовано план. Зрештою, ключовий поворот у плані було передано Девіду Хоуку та AX.


"Кінцевий результат досить простий, N3", - сказав Хоук, жуючи сигару і хмурячись, дивлячись на свого головного агента через весь свій захаращений стіл. "Ми хотіли б знати, де і коли відбудеться ця зустріч".


"А потім?"


"Зруйнувати це, звісно.


Але що ще важливіше, ми хотіли б отримати якісь конкретні докази того, що КДБ справді підтримує всесвітній тероризм».


"Це був би переворот".


"Один з найбільших", - прогарчав Хоук, блиснувши рідкісною злісною посмішкою. "У нас є план, який може привести вас на цю зустріч".


П'єтро Амані був фундатором колись могутньої італійської партизанської групи під назвою La Amicizia di Liberia Italiana. Його життя – і його випадок – були дивними. Як нащадок багатої італійської видавничої сім'ї, здавалося неможливим, щоб Амані став лідером групи, єдиною метою якої було повалення того самого класу, членом якого він був.


Але це справді так.


Однак Амані був більшим, ніж лівий мільйонер. Він хотів увійти до історії як італійський Фідель Кастро, так званий визволитель свого народу. Вчиняючи таким чином, Амані витратив майже весь свій стан, намагаючись купити те місце в історії, яке він так жадав.


Його невдача на сьогоднішній день, ймовірно, сталася через той самий гурт, який він заснував, Liberta. Якщо не вся група, передбачалося, що принаймні один із її членів, Ніколо Палморі - один із лейтенантів Амані - зрадив лідера.


Коли Амані був заарештований за вбивство, постачання зброї відомим терористам і зраду, його вороги в групі - на чолі з Палморі - захопили те, що залишилося від стану Амані та групи.


Сам Амані перебував у в'язниці суворого режиму в Кастель-Монферрато на двадцять п'ять років.


Йшов восьмий рік його ув'язнення, і його колишня група - під керівництвом Ніколо Палморі - була безладна.


"Ми здогадуємося, - продовжив Хоук, - що якби Амані вийшов із в'язниці, саме він, а не Палморі, був би представником Ліберії на маленькій вечірці КДБ".


Картер подумки застогнав, але його обличчя залишалося невиразною маскою. Він уже бачив, що наближається.


"І, Нік, якщо ти завоював довіру Амані тим, що вирвав його з в'язниці, тебе також можуть обрати, щоб супроводжувати його як, скажімо так, його захисника".


"Навіщо йому потрібний захисник?"


Хоук відвів очі, раптом дуже зацікавившись картиною на стіні далекого офісу. «Що ж, – сказав він нарешті, – очевидно, коли Амані буде на волі, люди Палморі підуть за ним. Крім того, оскільки Амані не завжди погоджувався з росіянами, коли він був при владі, можна припустити, що вони теж хотіли б відмовити його від участі».


Картер відчув, як у нього піднялося волосся, і дозволив їм.


"Ви маєте на увазі, що я повинен витягнути цього хлопця з в'язниці, не повідомляючи йому, що я підісланий, а потім триматися подалі і КДБ, і його людей, доки я не зможу доставити його в місце, чорт знає куди для зустрічі Бог знає коли і з ким?


"Абсолютно вірно. Це просто на твоєму провулку, Нік. Тепер ми маємо план. У Манхеттені є жінка на ім'я Наомі Бартінеллі ... »


Картер допив і посміхнувся, ставлячи склянку назад на тацю перед собою.


"Щось забавне?" - спитала Карлотта, прибираючи навушники і клацаючи вимикачем на пульті керування в підлокітнику.


"Просто обдумую все це у своїй голові".


"І це смішно?"


«Божевільно», - відповів він. "Я вирішив, що у нас є приблизно десять відсотків шансів вийти живими".


* * *


Вони приземлилися в амстердамському аеропорту Схіпхол об одинадцятій десятій. Митниця пройшла швидко, і до полудня вони вже їхали в таксі «Мерседес» до професора Тулпплейн.


Вони піднялися сходами до великої кам'яної споруди Амстела і увійшли до великого триповерхового головного вестибюлю.


«У мене броня. Дві суміжні кімнати. Кашмір».


"Так сер."


Обидві кімнати були розкішні та високі з видом на все місто.


"Ми не зможемо нічого зробити до сьогоднішнього вечора", - сказав Картер. "Ти втомилася?"


Карлотта знизала плечима. «Почуваюся швидше неспокійно, ніж втомлено».


Картер провів губами по її лобі і трохи погладив її щоки руками. «Я зателефоную Гаррету. Швидше за все, він уже має контакт для нашої зустрічі. Чому б тобі не освіжитися та не спробувати трохи відпочити? Ми можемо раніше повечеряти».


Карлотта кивнула і рушила до суміжних дверей. Перед тим, як вона зачинила дверцята, Картерові здалося, що він упіймав її погляд.


Він відпустив його, коли клацнув замок, і попрямував до вестибюлю до телефону-автомата.


«Це займе близько двадцяти хвилин, сер», - сказав закордонний оператор англійською майже без акценту. "Якщо ви залишите своє ім'я на стійці реєстрації в готелі, я зателефоную вам".


Картер схопив швидкий бутерброд і тільки-но пив каву, коли прийшла сторінка.


"Це Кашмір".


"Так сер. Я готовий до вашого дзвінка. Продовжуйте. Нью Йорк".


Обидва чоловіки чекали виразного клацання оператора, що йде з лінії, і потім Картер заговорив.


"Це я. Ти на зв'язку, Ал?"


"О так. Все готово. Наша леді на Манхеттені – дуже ефективний канал зв'язку».


"А з комп'ютерними кодами проблем не було?"


Ні. Дитяча гра для такого старого генія як я».


Картер посміхнувся. «Мені подобається твоя скромність. Дай мені її».


"Добре. Ти Жасмін. Твій пароль - Окхерст.


Пароль буде підтверджено словом «децибел». Використовуйте це у реченні ".


"Зрозуміло", - відповів Картер. "Коли?"


"Сьогодні ввечері. Прокотіться на човні каналом Сінгел о дев'ятій годині; це човен номер три. Зійдіть на зупинці Кроман. У двох кварталах від каналу є кафе під назвою «Джазмен». Ваш контакт зустріне вас там. . Це буде жінка”.


"Що небудь ще?"


"Можливо", - сказав Ал і на мить відірвався від телефону. Коли він повернувся, Картер почув, як гримлять папери. «Я виявив пару ранніх угод, в яких Кашмір використовував пароль Окхерст. Можливо, вам буде корисно дізнатися про них як ще один доказ того, хто ви».


"Хороша людина, Ал".


Гаррет швидко переглянув деталі двох попередніх угод, а Картер в розумі їх каталогізував.


"От і все. Я не думаю, що знову почую від тебе».


"Мені не подобається, як ти це говориш, Ал", - посміхнувся Картер. «Я повинен тобі обід в Арлінгтоні за шість тижнів. Я буду там, щоби розплатитися».


"Ви жартуєте."


"Чао."


Картер повернувся до своєї кімнати, роздягнувся і прийняв тривалий душ. Коли він вийшов з ванни з рушником навколо талії, двері, що з'єднують його кімнату з кімнатою Карлотти, були прочинені.


Вона лежала в ліжку, її довге струнке тіло прикривало простирадло. Її очі були розплющені, і вони закотилися, коли він увійшов у дверний отвір.


"Ми на зв'язку?"


Картер кивнув головою. "Сьогодні ввечері. Я розповім тобі подробиці за вечерею. Ти не можеш спати?


"Я ж сказала тобі, що мені більше не по собі, ніж втома".


Погляд був старим, і Картер його не прогаяв. Він підійшов до краю ліжка і зупинився, дивлячись на нього. Штори були задернуті, єдине світло виходило з його кімнати через відчинені двері за ним.


Він нахилився вперед, зачепив великим пальцем простирадло нагорі її грудей і повільно опустив його до колін.


Вона була гола.


Тільки її рука рухалася, коли вона стягувала рушник із його тіла.


Її очі схвально блукали його тілом. Його груди були твердою пластиною м'язів, а живіт нагадував пральну дошку. Товсті мотузки м'язів спустилися з його плечей через його руки, і він ліг у ліжко поруч із нею.


Не кажучи ні слова, вона підійшла до нього, цілуючи його груди, її губи зігрівали тіло, а руки працювали, щоб порушити його.


"Як ви думаєте, це мудро?" - спитав Картер.


"Ні, але мені начхати. А тобі?"


"Ні."


Її обличчя було близько до нього. Він розпустив завитки її волосся, і вони спадали їй на плечі, як чорний водоспад. Вона крутила головою з боку на бік, збиваючи його обличчя шовковими пасмами.


«Садист», - піддражнив він.


"Мазохістка", - відповіла вона. "Я продовжую агонію".


"Тоді давайте приступимо до справи".


Його руки потяглися за її спиною, щоб заповнити пишні опуклості її сідниць. Потім він потяг її вперед, поки його губи не знайшли кінчики її пульсуючих грудей.


Карлотта запустила пальці в його волосся, на секунду сильніше притулилася його обличчям до себе, потім відкинула голову назад.


"Я люблю це."


"Тоді навіщо зупинятися?"


«Бо я хочу більшого».


Її голова знову ворухнулася, а волосся хльостало його по всій довжині, не пропускаючи жодного квадратного дюйма шкіри.


Картер весь цей час не залишався пасивним. Його руки погладжували шовковисту довжину її спини, стискали її сідниці, скручували та формували її груди, які звисали з її тіла, коли вона нахилялася.


"Досить", - нарешті прогарчав він, притискаючи її до себе.


Вона притулилася до нього, її груди розсунулися, коли вони притулилися до його грудей. Він дико поцілував її, потім відсторонився та перевернув її.


Він схопив її за одну нищівну секунду, і кімната почала кружляти навколо них. Його губи заглушили її крики, коли він притиснувся до неї.


Його тіло ідеально підходило до її тіла, коли його руки торкалися її грудей. Щоразу, коли він врізався в неї, тіло Карлотти рухалося на дюйм або два гладкою поверхнею простирадла.


Вона раптом закричала. - «Зроби це… зроби це!»


Він робив усе це, поки вона не вигнулась до нього, підганяючи його кожним жестом та звуком.


Повільно й разом, у ритмі, що збігався, вони рухалися, відчуваючи приплив наростаючої пристрасті в іншому, поки їх тіла не перетворилися на вири шаленого руху.


Раптом, вп'явшись нігтями в його напружену спину, вона вигнулась і корчилася, ніби все її тіло перетворилося на тугу мотузку, готову порватись.


А потім це сталося, і Картер із нею.


Обидва тіла заспокоїлися, судоми зменшувалися, поки Картер не перекотився до неї. Вона пригорнулася до нього. щільно прилягаючи до нього.


"У який час ви їдете?" - Запитала вона, в її голосі зникло все бажання.


"Близько дев'яти".


"Це буде безупинно звідти, чи не так?"


"Так", - сказав він і кивнув.


"Удачі", - прошепотіла вона.


Вона розслабилася поряд з ним, і саме перед тим, як заснути, він відчув, як вона потягла його руку вгору, щоб приховати надуту твердість її грудей.


* * *


"Джазмен" був заповнений хіпі у віці від підліткового до сорока років. У повітрі витав різкий їдкий запах. та столи були заповнені винними пляшками.


Було очевидно, чому вибрали маленьке кафе; Картер виділявся, як хворий палець. Він здогадався, що хто б не контактував


вона теж «відрізнятиметься» від натовпу.


Прямо за дверима за маленьким столиком сиділо щось, що нагадує вампіра, з відкритою коробкою для сигар перед нею.


Картер кинув у коробку кілька купюр, пройшов у клуб і знайшов те, що було останнім порожнім столом.


На сцені сиділа горила з обличчям херувима, бовтаючи банджо в лапах. На ньому були засалені мотоциклетні черевики, вицвілі сині джинси із латками та м'ята синя робоча сорочка.


Сумні й нерозбірливі звуки виходили між його губ, коли він мляво бренчав на банджо.


Худорлява блондинка підійшла до Картера. Ноги в неї були босі, а волосся до плечей спадало в пучок. На вигляд їй було років шістнадцять.


Вино?


"Скотч", - відповів Картер.


"У нас є лише вино.


«Я вип'ю вина… дві склянки».


Вона зникла, злегка погойдуючись, і повернулася менше ніж за хвилину. Вона шльопнула пляшку на стіл і перенесла вагу на одне стегно.


"Ти теж хочеш гашиш?"


Ніс Картера зморщився. Тепер він дізнався про запах, який вдарив його ніздрі, коли він увійшов до клубу. В Амстердамі гашиш був поширений та легальний.


"Ні."


"П'ять флоринів", - сказала вона, простягаючи руку.


Він дав їй купюру в п'ять флоринів та кілька монет. Вона пішла геть, і Картер налив склянку вина. Це було жахливо, але принаймні він не скривився.


Картеру не довелося довго чекати. Сумна співачка йшла на перерву, коли вона увійшла у двері. Вона пройшлась по кімнаті очима, і його помітили.


Вона була невисокого зросту і компактна під великим пончо та парою джинсів, що облягають. Її обличчя було зовсім біле, без макіяжу, а очі майже приховані темною чубчиком.


Картер подумав, що вона виглядала б непогано, якби не її руки. Вони завжди розповідають історію, і ці сколоті руки казали, що коротун у пончо більше ніколи не побачить сорока.


"Чи можу я приєднатися до тебе?"


"Будь ласка, зроби це."


Вона сиділа, поки він наливав вино на другий келих.


"Ви турист в Амстердамі?"


Картер похитав головою. "У мене є справи з містером Окхерстом".


"А як тебе звати?"


"Жасмин".


Легка напруга залишила руку і руку, що тримала склянку. Вона поставила його на стіл і нахилилася вперед.


"І…?"


«І рівень децибел балаканини в цьому місці оглушливий. Ми можемо піти кудись ще?»


"Один момент."


І чоловіків вона пішла, у темряву за задніми дверима кафе.


Картер здогадався, що десь у минулому там був телефон. Він запалив сигарету і почав чекати.


Вона повернулася менш ніж за дві хвилини. "Містер Окхерст поруч".


Картер узяв її за лікоть, щоби провести через натовп. Він майже пропустив це - швидкий, але спритний обмін думками між жінкою та двома галасливими чоловіками в барі. Коли вони, взявшись за руки, вийшли надвір, Картер побачив, як двоє чоловіків відокремилися від решти натовпу.


Вони мовчали два квартали, перш ніж Картер заговорив краєм рота. "За нами стежать".


"Я знаю. Вони належать до нас».


"Довіряючи - перевіряй, чи не так?"


"Ні", - сказала вона і посміхнулася. Це дуже небезпечний бізнес. Ви маєте це знати».


Біля каналу вони повернули і пішли за ним ще кілька кварталів. Раптом вона схопила його за руку і зупинилася.


«От четвертий поверх. Постукайте двічі, зачекайте і знову постукайте».


Це був старий будинок з червоної цегли, що обсипалася, яка з роками стала сірою. Вона переконалася, що він розуміє який саме, потім зникла з його боку в тіні.


Він повільно рушив до входу і піднявся східцями. Парадні двері відчинялися в невеликий альків. За другими дверима був коридор і гниючі сходи.


Картер подолав чотири сходові прольоти по три за раз і різко постукав у єдині двері на підлозі. Він зачекав десять секунд, потім знову постукав. Вухо до тонкої панелі підказало йому, що хтось дуже обережно повертає замок з іншого боку.


"Так?" - пролунав тонкий, пронизливий голос через щілину у дверях.


«Мене звуть Жасмін. Я прийшов побачити містера Окхерста».


"Увійдіть."


Картер ступив через тріщину в непроглядну темряву.


"Встаньте прямо тут, будь ласка".


Голос був позаду нього. Руки, що поплескали його, пройшли попереду.


"Він не озброєний".


Двері за ним зачинилися, і в стелі блимала гола лампочка. Кімната була застаріла, стіл, кілька стільців та дитяче ліжечко були єдиними меблями.


Людина перед Картером була невисокою і присадкуватою. Його обличчя було вкрите зморшками, а шкіра під шиєю зморщилася, ніби колись він був набагато важчим, але зморщився. Вальтер ППК легко тримався у правій руці.


"Ви Окхерст?" - спитав Картер.


"Я Окхерст".


Картер повільно обернувся.


Він був високим і худим, як лякало. Його обличчя під густою бородою було виснажене, щоки впали, очі впали в темні кишені.


Він виглядає схвильованим, подумав Картер, чи туберкульозним.


Картер зрозумів, що це останнє, коли чоловік підійшов до столу і одразу почав кашляти в готову хустку, яку тримав у правій руці.


"Я сподіваюся, що наші останні два обміни були схвалені вами?" він зумів сказати між нападами кашлю.


"Цілком", - сказав Картер, ковзнувши на стілець навпроти.


Присадкуватий чоловік, все ще граючи з вальтером, підійшов до підвіконня і сів. «За винятком того, що жилети в першій партії були не тієї якості, про яку ви сказали, а в другій ви недоклали мені дві скриньки мінометних снарядів».


Тонкі губи чоловіка скривилися в усмішці, і Картер подумки зітхнув, мовчки подякувавши Гарретту за аналітичне мислення.


"Перепрошую. Я компенсую вам ці витрати.


Він розклав на столі аркуш паперу та картку.


«А тепер перейдемо до діла? В даний час товари знаходяться на складі у Гаазі. Вони досі законні, із сертифікатом кінцевого використання для Каракасу. Ми можемо відправити товар повітрям або морем, залежно від вашого істинного пункту призначення. "


Картер перевернув карту і провів пальцем узбережжям Італії. "От."


Погляд чоловіка метнувся вниз, а потім знову зустрівся з Картером. Лінія підборіддя під його бородою напружилася, коли він стиснув зуби. "Ми не можемо відправити товар на таку відстань, і ви це знаєте".


"Цього разу доставте", - рівним, рівним голосом відповів Картер. Кремкий чоловік підняв дупу з підвіконня і підтримав вальтер. "І скажи своєму чоловікові прибрати це, або я поставлю йому клізму".


Чоловік зробив крок уперед, і Окхерст підняв руку. «Мені доведеться зателефонувати. Хвилинку».


Він підвівся і пройшов через фіранку, що служила дверима в іншу кімнату. Картер закурив і обернувся до іншого чоловіка.


"Сідай."


Він зробив це і засунув вальтер за пояс.


Минуло майже півгодини, перш ніж бородатий чоловік повернувся на своє місце.


Це може бути зроблено. Лівійське вантажне судно Alamein вирушає з Марселя за два дні. Ми перемаркуємо вантаж та відправимо як гончарні вироби».


"Чи можна обмінятися у морі?"


Чоловік кивнув і записав у блокнот. «Ці координати за п'ять днів. Північ… рівно».


Картер запам'ятав координати і торкнувся запальнички паперу. Коли він перетворився на попіл, він підвівся.


"Тепер гроші".


Картер розстебнув сорочку. Він витяг з-під нього товстий пояс із грошима і накинув його на стіл.


Є п'ятдесят тисяч. Решта, коли в мене будуть усі товари».


"Згоден", - відповів чоловік, але крива посмішка з-під бороди сказала Картеру правду.


Він щойно припустився кардинальної помилки, купивши боєприпаси у нелегального торговця зброєю. Окхерст мав п'ятдесят тисяч, а вантаж залишився.


Отже, він міг залишитися з початковим внеском та продати зброю наступному учаснику торгів.


Це було неетично, але дуже практично.


Людина, схожа на бородатого до неї, не турбуватиметься про втрату такого гарного покупця, як Жасмін. Прямо за рогом було надто багато інших добрих клієнтів, і п'ятдесят тисяч – гарна нічна робота, якщо за це не треба нічого доставляти.


Але Картер зробив цю кардинальну помилку навмисно. Якщо й була така людина, як Окхерст, яка боялася більше, ніж поганої угоди, то це самої смерті. Він піде на все, щоб захистити свою шкуру, навіть якщо лишиться чесним. Йому просто треба було вказати шлях.


Картер хотів саме це.


"До речі, дайте мені цей номер тут - на випадок, якщо плани зміниться після того, як я зв'яжуся з доставкою сьогодні ввечері".


Двоє чоловіків обмінялися настороженими поглядами, а потім бородатий, здавалося, знизав плечима.


Картер майже міг прочитати його думки: чому б не дати номер цьому дурню? Він ніколи не проживе достатньо довго, щоби набрати його!


Він сказав номер тонкими губами, і Картер вийшов із кімнати.


На вулиці Картер зупинився, щоб закурити сигарету, куточком ока втупившись у вікно четвертого поверху. Коли світло двічі згасло і спалахнуло, воно рушило стійким швидким кроком.


П'ятий розділ.


Це була гра в кішки-мишки майже п'ятнадцять хвилин. Картер ніколи не бачив їх позаду себе, але він чув, як стукіт їхніх підборів відповідають його кроку, коли він просувався все далі і далі в стару частину міста.


Вулиці давно перетворилися на вузькі провулки, а вуличних ліхтарів не було. Єдине освітлення виходило з рідкісних вікон за ґратами високо у стіні, якими він проходив.


У пошуках потрібного місця Картер не намагався вислизнути від них. Його власні підбори навмисно залишили слід чутно чутний, яким не міг би пройти тільки глухий.


А потім він побачив це – крихітний провулок. Це був не більше ніж коридор між невисокими будинками.


Він повернувся до нього і одразу кинувся тікати. Вони все ще були за ним, самі повертаючи, коли Картер звернув між будинками. Бігши, він зупинявся в кожному алькові, щоб випробувати знайдені двері.


За ним він почув тупіт двох пар ніг. Він запитував, наскільки близько буде за ними жінка.


Картер збирався зупинитися і спробувати гру на своєму місці, коли провулок перед ним роздвоився вліво та вправо. Він вибрав ліву сторону і за рогом зупинив свій біг із задоволеним гарчанням.


Провулок закінчувався важкими подвійними дверима із залізними заклепками. Вхід був трохи відкритий, і гола лампочка кидала страшне жовте світло крізь щілину між дверима та косяком.


Це було ідеально.


За ним кроки обережно сповільнилися.


Вони думали, що Картер блокований, і тепер займуться вбивством.


Картер вискочив у щілину і залишив важкі двері відчиненими за собою.


Це був великий винний льох з довгими рядами стелажів, на яких стояли сотні запорошених пляшок під білим кам'яним дахом. Він кидався вздовж стіни, швидко оглядаючи кожен ряд. Кожен закінчувався глухим кам'яним муром... крім останнього. У дальньому кінці були невеликі склепінчасті двері.


Картер перевірив її і задоволено посміхнувся, виявивши, що вона замкнена.


Іншого виходу не було.


"Тепер, - подумав Картер, сідаючи навпочіпки за однією з високих стелажів для вина, - дичина стає мисливцем".


Напруга в м'язах його правого передпліччя вивільнила пружину в піхвах Хьюго, і смертоносний стилет зісковзнув у його руку.


Настала гробова тиша, а потім слабкий скрип вхідних дверей. Не довго думаючи, Картер схопив з однієї зі стійок півпляшки вина і безпомилково шпурнув її в лампочку.


Коли світло згасло, почулася бавовна, а потім гучний тріск, коли пляшка розбилася об кам'яну підлогу. За цим швидко пролунали гортанні прокляття і звук тіл, що падали, коли вони вдвох влетіли в кімнату. Потім Картер почув глухий стукіт дверей, що зачинялися за ними.


"Він не озброєний", - сказав раніше присадкуватий чоловік, який поплескав Картера.


Сподіваюся, він передав цю інформацію двом стороннім чоловікам та жінці.


Тепер у підвалі було зовсім темно. Стисаючи в руці стилет, Картер сів у кутку і обміркував свій наступний крок. Їх було двоє, і незабаром до них могла приєднатися третя жінка.


Вони, мабуть, використали б ножі, але Картер здогадався, що в них теж будуть пістолети. Він міг сподіватися, що вони, як і він сам, хотіли зберегти це в таємниці. Якщо так, то зброя не мала б значення.


Оскільки їх було всього двоє, вони не могли обшукувати проходи між рядами винних стелажів один за одним і переконатися, що він не прослизнув повз неохоронний кінець.


Картер припустив, що потрібно почати з обережного обмацування навколишніх стін, щоб або підштовхнути його до іншого, який його чекатиме, або змусити Картера рушити з місця і, можливо, видати своє місцезнаходження легким шумом.


Якщо Картер вгадав правильно, то який маневр найкраще протиставити йому?


Його єдина надія полягала в тому, щоб першим дістатися одного з них і сподіватися, що інший скористається звуком у метушні.


Проблема була у тому, куди йти? Він не знав, у який бік вони рушать довкола зовнішніх стін.


Досі присідаючи, він уважно слухав. Не було жодних кроків, але якщо вони й рухалися, то, мабуть, рачки.


Потім йому здалося, що почув слабкий дзвін, ніби одна пляшка торкнулася іншої. Схоже, воно прийшло з далекого кінця правого муру, що веде від його кута.


Як і раніше присідаючи, його пальці ніг ледь шепотіли об кам'яну підлогу, Картер рушив праворуч. Дійшовши до кута в дальньому кінці стіни, якою він рухався, він зупинився, щоб ще раз прислухатися. Він був упевнений, що стіна, до якої він підійшов, вела до вхідних дверей.


Він подумав про те, щоб пошуміти і залучити їх, коли почув дихання майже поряд із собою.


З обережністю Картер намацав кінець найближчого винного стелажу і проліз через простір у прохід між цією і наступною стійкою. Незважаючи на напругу, йому вдалося спочатку затримати дихання, а потім тихо та обережно дихати.


Чого він не міг вирішити, так це того, чи було його дихання миттю або двома раніше для цієї людини так само очевидно, як його дихання для Картера.


Дихання більше не було чути. Він копався в кишені штанів, поки пальці не знайшли сірника. Він обережно засунув клапан під сірники та склав дві з них. Утримуючи сірники на місці великим пальцем над ударною поверхнею, він напружено сконцентрувався, намагаючись розрізнити найменші ознаки того, де його жертва.


А потім він почув це: ледве вловиме дряпання пальцем ноги або шкіряною підошвою черевика об камінь. Він виходив від стіни прямо навпроти нього.


Напружуючись всім тілом, Картер шкреб сірниками по поверхні, що вражає.


Вони обдурили його. Один стояв прямо перед ним, з подивом дивлячись на запалені сірники в лівій руці Картера. Але інший був не в іншому кінці кімнати, як думав Картер. Він був у наступному проході і вже прямував до нього.


Але тепер Картер мав час тільки на того, хто стояв перед ним, коли той зробив випад. Картер зробив кидок вперед лівою рукою, кинувши сірники, що горять, чоловікові в обличчя. Його права рука, що тримає стилет, вдарила з підлоги.


Пролунав крик болю, коли сірники обпалили обличчя людини, але він перетворився на сухий тріск, коли стилет застряг у його горлі. Знову було темно, але Картер дізнався, що вбив цю людину, коли він відчув, як по руці тече тепла кров.


Номер один упав, як камінь, і як тільки він звалився, другий завдав нищівного удару по спині Картера. Картер відсахнувся до стіни. Він ударив, розвернувся і змахнув лівою рукою.


То справді був вдалий удар. Долоня його руки вдарила номер два прямо в обличчя. Він відчував, як хрящі, кістки та м'язи перетворюються на місиво. Потім чоловік зісковзнув вниз своїм тілом, намагаючись утриматися, у той час як Картер з таким самим зусиллям намагався вивернутися.


Якось йому вдалося схопити кісточку і потягнути. Ноги Картера вилізли з-під нього, і коли він упав, Х'юго вийшов з-під його руки. Він почув, як він упав на підлогу і зісковзнув десь під пляшки. Миттєво вся вага тіла іншої людини впала на Картера, збивши і придавивши.


Так само швидко Картер відчув, що його перевернули. Рука ковзнула по його обличчю, і внутрішній бік ліктя намацав його горло.


Намір був надто ясним. Чоловік збирався відкидати голову Картера, доки не зламається хребет.


Картер напружив м'язи горла, як хватка стабілізувалася. При цьому йому вдалося трохи потрапити підборіддям під зап'ястя чоловіка.


Це було не так вже й багато для важеля, але цього було достатньо, щоб глибоко занурити його зуби в тіло.


Він вкусив щосили в щелепі, викликавши виття болю з горла чоловіка. Картер зачекав, поки не відчув смаку крові і обмацав зубами кістку, а потім почав гризти.


Це спрацювало.


Рука звільнила його горло. Картер здригнувся, піднявши з себе тіло, що сидить. Перш, ніж людина змогла знову спуститися. Картер прослизнув і, з хрускотом ударив обома колінами в пах.


Пролунало ще одне виття болю, і людина безвольно впала вперед. Картер перекинув ліву руку через дихальне горло, обвив правою рукою шию і стиснув її в лещатах.


Навіть у несвідомому стані чоловік чинив опір, але всього кілька секунд. Потім він затих навпроти Картера.


Картер збирався скинути з себе мертвий тягар, коли почувся дряпаючий звук і раптом спалахнув промінь світла.


З того місця, де він лежав, притиснутий до підлоги, Картер міг бачити під пляшками, розставленими на полицях з вином. У дальньому кутку кімнати, де були замкнені склепінчасті двері, тепер на кам'яну підлогу падало яскраве світло.


Він бачив дві пари черевиків. Предмет, який опускають на підлогу між ними, вирішив, що це ящик для вина. Очевидно, через невеликі двері з кухні нагорі увійшли двоє слуг, щоб забрати вино.


«Прокляте світло знову згасло».


"Ви принесли ліхтарик?"


"Звичайно, ні."


«Відкрийте двері трохи ширше. Можливо, цього буде достатньо світла».


Черевики рухалися стійками, наближаючись до проходу, в якому Картер лежав поряд з ним, а друга половина лежала на ньому.


Він напружився, готовий скинути труп і тікати. коли вони звернули один прохід і рушили ним.


Вони рухалися проходом, збираючи по дорозі пляшки. Картер, не сміючи дихати, простежив за двома парами черевиків у косому жовтому світлі.


А потім його погляд упіймав відблиск металу на підлозі. Перед першою парою черевиків лежав його стилет. Ще чотири, може, ще три кроки, і один із чобіт пне його чи наступить на нього.


Використовуючи кожну частинку своєї сили, все ще частково утримуючи труп над собою, щоб щось у кишенях чоловіка не брязкало, якщо випаде, Картер звивався убік. Дюйм за дюймом він підповзав до стійки з вином.


Чоботи човгали вбік, під дзвін пляшок у ношу.


Черевик був за шість дюймів від стилету, коли Картер просунув руку під нижню полицю.


Кінчики його пальців відповідали відстані між черевиком слуги та ножем: два дюйми.


Він знову звивався. Тіло сковзало з нього.


Сталася аварія, вони впустили пляшку.


"Ти ідіот! Що трапилося?" Його черевик ударив стилетом прямо в руку Картера, але звук пляшки, що розбивається, відволік його.


«Занадто страшенно темно. Давай виберемося звідси, поки ще не розбилося».


"Що щодо цього безладдя?"


"Прибери це завтра".


Картер приставив ножа до свого боку стійки і затримав подих, поки за ними не зачинилися двері. У той момент, коли він почув, як засувка ковзнула, він відштовхнув тіло і кинувся до зовнішніх дверей.


Один швидкий погляд через щілину у дверях сказав йому, що в безпосередній близькості до будинку нікого немає.


Але це могло бути - і, мабуть, було - введенням в оману. Залишилась жінка.


Він кинувся у провулок і зупинився. По вузькому променю світла, що падає з верхнього вікна, він оцінив ушкодження.


Це було недобре.


Фізично він був гаразд, але виглядав так, ніби щойно пережив третю світову війну.


На його куртці була дірка, і один рукав наполовину звисав. Ще одна дірка на його сорочці відкрила потворний червоний рубець. Під ним усе, що він носив, було залито кров'ю.


Треба було б повернутися назад у готель.


Але лише після невеликого об'їзду.


Картер знав, що десь біля входу в провулок, що згинається, між будинками перед ним вона чекатиме.


Він швидко розстебнув черевики та прив'язав їх до задньої частини пояса під курткою. Потім він рушив уперед, низько пригнувшись, майже повністю ховаючись у тіні.


Він рухався кривою без пауз, а потім близько секунди.


Просто попереду Картер побачив її, приблизно за двадцять футів від них. У кожній руці був туфля зі знятим підбором. Замість каблука на кожній туфлі був шестидюймовий двосторонній кинджал.


"Амаль ...?"


Картер не відповів їй і не зменшив швидкості. Її частково висвітлювала калюжка світла із сусіднього будинку. Коли він кинувся до того ж світу, вона впізнала його та прийняла бойову стійку.


Картер не змінив напрямок, не зупинився чи повернув назад. Він просто рвонувся вперед. За три фути від неї вона зробила хибний випад ліворуч. Замість того, щоб протистояти їй та намагатися втекти від неї, Картер рухався разом із нею.


Це застало її зненацька, але вона сміливо спробувала пригвоздити його, перш ніж він вдарив.


Це не спрацювало.


Картер схопив її за зап'ястя і повернув їх, коли вони зіткнулися. Ножі встромилися глибоко, по одному в м'ясисту частину кожного плеча.


Вона придушила свій крик болю, коли вона впала, і Картер підбіг до неї.


Біля входу в провулок він раз озирнувся і побачив маску муки та болю на її обличчі, коли вона витягла спочатку один, а потім другий шматок стали зі свого тіла.


Він вийшов на велику вулицю, пройшов квартал, а потім кинувся у дверний отвір. Він чекав, присів, контролюючи своє дихання. Коли минуло десять хвилин, він глянув.


Нічого.


Повільно, все ще в шкарпетках, він повернувся своїми слідами і подивився вниз, у вузький провулок.


Вона пішла.


Йому знадобилося ще дві хвилини, щоб знайти пляму крові на тротуарі, а потім ще одну.


Він слідував за плямами протягом семи кварталів, поки не був упевнений у її пункті призначення, а потім зупинився і попрямував до готелю.


За два квартали від Амстела, на тьмяно освітленій вулиці, він увірвався до телефонної будки і набрав номер, який дав йому торговець зброєю.


Жінка мала проїхати менше відстані, ніж Картер до готелю. Можна було сперечатися, що вона вже прийшла.


На п'ятому гудку відповіли.


"Окхерст, це Жасмін".


"Так." Голос був здавлений.


"Ви отримали моє повідомлення?"


"Так." Тепер це був шепіт.


"Вона жива?"


"Тільки".


«Шкода. Двоє інших перебувають у винному погребі… мертві. Вам краще дізнатись у неї, де, перш ніж їх знайдуть. Ви слухаєте?"


"Так."


«Я дозволяю цьому статися лише один раз, Окхерсте. У мене довга рука. Якщо це станеться знову, ти залишишся без діла… назавжди. Ви розумієте?"


"Я зроблю ваше замовлення"


«Тоді я чекатиму, що моя зустріч відбудеться з усім товаром у цілості та безпеці. Це станеться, щоправда, Окхерст?


«Це станеться, Жасміне. Даю слово".


«Твоє слово для мене – це як твоє життя… лайно. Просто запам'ятай це».


Картер повісив трубку і провів два квартали до готелю. Він обійшов вантажний док і зайшов туди. Між кухнею і підлогою він зустрів тільки одну людину, п'яницю, яка виглядала гірше за Картера, і марно намагався знайти дірку для свого ключа.


Картер пройшов через свою кімнату до кімнати Карлотти. Там було порожньо, але світло у ванній горіло.


Вона поставила одну ногу на підлогу, а іншу підняла, збираючись надіти нічну сорочку.


"Гарно", - прошепотів Картер.


Стопа впала, і сукня припала до її оголеного тіла.


Коли вона зрозуміла, хто це був, вона зі свистом видихнула і недбало кинула сукню назад на підлогу.


"Боже мій, що з тобою трапилося?"


"Ви повинні побачити інших хлопців".


Він обійшов її і ввімкнув душ.


"Добре?"


«Готово, – сказав він, поправляючи крани. Лівійське вантажне судно буде біля берегів Італії через п'ять днів. Я зустріну та підготую точку розвантаження на березі».


«Тоді я маю зателефонувати Палморі сьогодні ввечері».


Картер кивнув головою. «А я зателефоную до аеропорту та замовлю тобі ранковий рейс до Риму. А поки…"


Він без зусиль підняв її та увійшов у ванну.


"Нік ... твій костюм ..."


"Він все одно зіпсований", - сказав він легко. "А тепер, приблизно сьогодні ввечері..."


Шостий розділ.


Картер вилетів до Ніцци через Париж, переконавшись, за допомогою кількох вдалих хабарів у доках, що ящики з «глиняним посудом» завантажили на борт вантажного судна Alamein. З Ніцци він попрямував через Монако і через італійський кордон у Сан-Ремо.


Одягнувшись непомітно, як американський турист із обмеженим бюджетом, він оселився у невеликому пансіоні на пагорбах високо над пляжем. Він не став розпаковувати свою маленьку сумку, бо пробуде в кімнаті лише кілька годин.


Швидко задрімавши, він перевдягся у синю джинсову куртку, джинси та робочу сорочку і пішов із пансіону. Небо потемніло, і легкий дощ змусив покупців йти з вулиць, а купаючих - з пляжів.


На пошті підсунув кашмірський паспорт через клітку та отримав назад два листи.


Обидва були відправлені до Риму на два дні раніше.


Перший був від Карлотти, з ключем:


Рандеву Торта, час 5:00.


Вісім: три спостерігачі, п'ять обробників.


Кошти встановлюються за попередньою домовленістю.


Палморі не викликає підозр, але не буде присутньою.


У другому конверті він знайшов ще стислішу записку:


Гвідо на Віа Колонна. 3:00


Картер подивився на годинник. Було вже трохи більше години. Але це не мало значення, Сантоні зачекає.


Він знав лише великі вулиці невеликого курортного селища, але одне-єдине питання перехожого легко привело його на вулицю Колона.


Гвідо мав велике вуличне кафе з приблизно двадцятьма столиками зовні і такими ж усередині. Під навісом було кілька тих, хто пив і обідав, але ніхто з них навіть не глянув на Картера.


Він ступив у двері і примружився від мороку. Столи і будки були вкриті картатою тканиною, а в центрі кожної - вічно присутня винна пляшка з краплями затверділого воску і дешева свічка, встромлена в шийку.


Картер помітив свою людину в темряві кутової будки. Двоє чоловіків кивнули, і Картер пройшов через столи. "Ти запізнився."


«Я пропустив свій перший поїзд із Ніцци».


"Сідай."


Тоні Сантоні був невисоким щільним чоловіком років сорока. У нього було кучеряве чорне волосся, бліде обличчя уродженця південної Італії та розумні очі.


Протягом багатьох років він був зареєстрований як головний капітан всього, що плавало зі 165 футів і нижче.


Вітрильний спорт був його пристрастю.


Основним заняттям був антитероризм.


Тоні Сантоні був майором SID Італії, і останні десять років він був одним із найкращих таємних агентів урядового агентства.


Картер уже попрацював із цією людиною над великою кількістю людей на одній операції, і він повністю їй довіряв.


З великого графина з вином уже було наповнено два келихи. Сантоні підштовхнув одну до Картера і посміхнувся.


«Ти виглядаєш у добрій формі», - сказав він. "Хіба ти ніколи не старієш?"


«У нашому бізнесі, Тоні, ніхто не старіє. Ми просто встаємо і вмираємо одного чудового дня».


На жаль, це так. Віддаю честь!


Двоє чоловіків випили, і чоловіки нахилилися вперед, їхні очі були прикуті до келихів.


"У вас є човен?"


Італієць кивнув. «Сорокафутовий Corsair із закритою кабіною та двома моторами Cummins. Він розвиватиме швидкість понад шістдесят вузлів у спокійному морі, і він уже готовий до озброєння».


"Контрабандний катер?"


"Що ще? Ми звільнили його від групи турків в Адріатиці близько двох місяців тому».


"Він готовий котитися?"


«Цілком вірно, із запасними баками. Як далеко нам треба йти?


Картер витяг аркуш паперу з джинсової куртки і розстелив його між ними.


«Ми зустрічаємося з вантажним судном тут, на північний захід від Корсики, опівночі».


Сантоні почухав щетину на підборідді краєм келиха. «Нам краще піти одразу після настання темряви. Навіть тоді нам доведеться поспішити».


"Але ми можемо це зробити?"


"Так. Куди ми доставляємо вантаж?"


«Тут, між Чечиною та Ліворно, є рибальське село під назвою Торта».


"Я знаю це."


«Розрахувавши на розвантаження півгодини, чи зможемо ми встигнути до п'ятої ранку?»


"Ви можете розраховувати на це". - сказав Сантоні з широкою посмішкою. «Цей маленький бамбіно чесно літатиме».


"Що, якщо цей шторм стане гіршим?"


"Не буде. Він уже рухається північ. За годину у нас, мабуть, буде спокійне море».


"Добре. Нам потрібна команда?"


«Ні, якщо ти такий же добрий моряк, як раніше».


Картер посміхнувся. "Я думаю, що я впораюся." Він склав папір і засунув його в піджак іншої людини. «Я заберу нашого скарбника, як тільки піду звідси. Де я тебе зустріну?


«Прямо з цього боку кордону є бухта. Ви знаєте Ristorante Roma на прибережному шосе?»


"Я знаю це."


«Це на схід звідси. Якнайшвидше після настання темряви».


Картер стиснув зап'ястя іншої людини і зісковзнув зі стільця. «Я залишив речі Кашміру та папери в пансіоні Гарібальді, на пагорбі».


"Я повідомлю місцевим, що це наш бізнес".


А їх буде вісім, мабуть, троє по периметру та добре озброєні.


"Я скажу нашим людям, щоб вони спочатку вбили їх".


"Чао", - кивнув Картер і вийшов з кафе.


* * *


Картер звернув по прибережній дорозі і пройшов майже милю, перш ніж завернув вузенькою стежкою в пагорби. Почався дощ. і насунулося кілька грозових хмар.


Він майже промахнувся по маленькій хатині серед скель, і зробив би це, якби не побачив дим, що клубився в небі.


Двері складалися з двох частин, з крихітним заскленим склом на рівні очей. Клямка не піддавалася, тому він спробував ключ.


Це була одна велика, рідко обставлена кімната з відкритою кухнею в задній частині та невеликим коридором праворуч від нього. Він був на півдорозі до коридору, коли з нього до кімнати вийшла молода жінка.


У неї було кругле напружене обличчя, темно-оливковий колір обличчя і чорне волосся, що волого спускалося нижче плечей.


Побачивши Картера, вона різко зупинилася, тримаючи рушник у руках на півдорозі до волосся. Якщо можливо, її юні риси стали ще жорсткішими.


"Хто ти?"


"Хто ти, чорт забирай?"


Вона попрямувала назад у коридор. Пояс, який тримав її


легкий домашній халат разом трохи ослаб, оголивши більшу частину її стрункої фігури і важких грудей, які не підходили до обличчя її маленької дівчинки.


«Якщо ви помітите, – сказав Картер. «Я увійшов із ключем».


Він простягнув ліву руку долонею вгору з ключем у центрі. Це зупинило її рух, і тваринна напруженість, здавалося, зникла в її очах і тілі.


Вона потяглася за ключем, але незадовго до того, як її пальці торкнулися ключа, Картер відвів руку. Коли вона схопила його, він схопив її. сталевою хваткою своєю лівою рукою стиснув обидва її зап'ястя. У той же час він стиснув Х'юго в свою праву руку і притис кінчик стилету до її горла, вдаривши її об стіну.


«Не задавай мені двадцять запитань, дівчинко. Я маю зустріти тут чоловіка. Де він?"


"Я ... я тут єдина".


"Тоді хто ти?"


«Палморі. Я Софія Палморі».


Картер покинув її і знову прибрав Х'юго. "Ти мала так сказати. Дочка Ніколо?"


«Так. Я була злякана. Ви Алі Кашмір?


Картер кивнув головою. "Чому саме ти?"


«У нашій організації було багато внутрішніх розбіжностей. Я була єдиною, кому мій батько міг довірити таку величезну суму грошей».


Вона затягла халат і відступила. Її очі, коли паніка і страх зникли, вже запекли.


"Скільки тобі років?"


"Вісімнадцять", - відповіла вона, демонстративно виставивши підборіддя вперед. «Але я досвідчений солдат. Я борюся за нашу справу проти паліїв війни та імперіалістів із дванадцяти років».


«Господи, – подумав Картер. Хвора на голову.


"Де це знаходиться?"


"Гроші?"


"Що ще? Це все, що мене цікавить». Вона завагалася, її повна нижня губа ковзнула між рівними білими зубами. «Немає грошей, немає угоди. Я не поїду з Сан-Ремо, доки не побачу його».


Вона пішла вузьким коридором. Картер слідом за нею. Через дві незакріплені дошки в глибині шафи вона дістала портфель учня. На ліжку вона клацнула клямками та підняла кришку.


«Швейцарські франки та долари».


Вони лежали акуратними чарками, великі банкноти все ще були переплетені в банківські обгортки.


Картер навмання вибрав двох із них і пошмагав їх біля свого вуха.


"Хіба ти не хочеш рахувати?"


"Я вже це зробив", - відповів він. «Закрий його знову. У тебе є тут щось поїсти?»


* * *


Картер спустився вузькими, майже невидимими сходами, вручну прорубаними в скелі. Далеко над ними та збоку мерехтіли вогні Ristorante Roma на тлі чистого нічного неба.


Відповідно до прогнозу погоди Тоні Сантоні, шторм ось-ось затихне і тепер прямував на північ, до Франції.


Дівчина, одягнена в темний светр, сині джинси та кросівки, йшла за ним по п'ятах.


"Стривай."


Він зупинився так різко, що вона мало не врізалася йому в зад. Вони знаходилися всього за кілька футів від води, бліда місяць сяяла на її поверхні, але не показувала нічого на береговій лінії, крім чорних виступаючих каменів.


Картер двічі клацнув вимикачем на ліхтарику, потім жестом показав дівчині вперед.


"Для чого це було?"


«Щоб моя людина знала, що ми йдемо. Він не любить дивуватися».


Вони поринули в глибоку лощину, і там, повністю прихований від моря і скель, був довгий гладкий «Корсар», що м'яко хитається біля імпровізованого пірсу.


Біля його блискучих рейок валявся Тоні Сантоні, з пістолет-кулеметом «Узі», який тримав у руках, як немовля.


Це Тоні. Тоні, Софія Палморі».


"Дівчина?"


«Жінка, ублюдок», – прошипіла вона.


Сантоні посміхнувся, його очі ковзнули по її передній частині, де її груди, здавалося, були готові вирватися з-під светра.


"У цьому немає особливих сумнівів", - пожартував він. "Приходьте на борт!"


Сантоні скинув носовий і кормовий строп, коли Картер та Софія увійшли до рубки.


Вона ахнула. - "Це прекрасно." "Ви володієте цим?"


«Ми здаємо в оренду на дуже короткий термін. Через цей люк знаходиться головна каюта. Десь унизу є бар. Візьми собі щось і відкрий мені пива. Я буду за хвилину».


Похмуре обличчя Картер зрозумів, що вона не любить підкорятися наказам, але вона пішла, стукнувши портфелем об люк, коли проходила через неї.


Він увімкнув здвоєні дизелі «Каммінз» і відчув, як по його шкірі пройшла бриж, коли двигуни завелися. По човні пролунало гортане ревіння. Він установив подвійні дроселі на холостий хід і ввімкнув переносний радар, який був встановлений на панелі приладів прямо під лобовим склом.


Апарат задзижчав, екран спалахнув білим, а потім він повернувся до свого звичайного зеленого кольору з жовтою паличкою, що кружляє.


Сантоні переліз через низьку перегородку і стрибнув на палубу рубки.


"Усі лінії чисті?" - спитав Картер.


"Все чисто."


Великий човен відреагував, як гоночний болід, коли Картер зрушив дросель уперед, і ніс піднявся. Миттю вони вийшли за затоку, розвинувши швидкість трохи більше сорока вузлів, і Картер встановлював курс, поки Сантоні називав координати.


"Візьми це!" - сказав Картер, перекрикуючи ревіння двигунів.


Він зрушив з керма, і італієць сів на його місце. Вони ковзали по воді біля милі.


Сантоні закурив сигарету і скоса глянув на Картера.


"Чому старий Палморі послав її?"


Картер знизав плечима. "Думаю, нікому більше не довіряє".


"Або не довіряє тобі... або Каріотте".


"Чому ти це сказав?"


"Тому що я його знаю", - відповів Сантоні. «Папка Софії така ж товста, як і її батько. Вона найкраще, що має».


"Як же так?"


"П'ять вбивств, про які ми знаємо, двоє з них на вулицях Риму серед білого дня".


"Це не нормально."


«Звичайно, це боляче, але вони всі хворі. Це частина гри… промивають їм мізки прямо з пелюшок. Дивися уважно, Нік».


"Я буду обережний."


Картер спустився вниз. Відкрите пиво стояло у люльці на стійці бару. Дівчина стояла за ним із келихом вина в руці і дивилася в ілюмінатор.


Місяць залив її риси м'якими світлими та темними тонами. Це був перший раз, коли він помітив, що вона досить гарна.


"Де ключ?" - спитав Картер, роблячи великий ковток пива.


"Навіщо?"


«Так я зможу розділити гроші… їхню ціну і свою комісію».


Софія гордовито пересунула ключ через стійку. "Ви капер".


"Звичайно", - сказав Картер, відкриваючи портфель і починаючи відлік.


"Нам потрібні такі люди, як ти". вона лагідно сказала: «Щоб підтримати революцію. Але одного разу…"


«Якось, дівчинко, ми всі помремо, і жодна проклята душа не згадає, хто продавав чи стріляв з того, що ми купуємо та продаємо».


«Смерть для мене нічого не означає. Я революціонер».


"Добре. Тому що, якщо мій постачальник знову спробує мене обдурити, ми, мабуть, отримаємо перестрілку, перш ніж ми відійдемо від цього вантажного судна. Ви можете використовувати Узі?


«Я можу поводитися з будь-якою зброєю, яка будь-коли вироблялася».


"Тримаю в заклад, ти це можеш".


І він мав це на увазі.


Це було в її очах: радість убивства. Тепер він був радий, що застав її без зброї в котеджі. Якби в неї тоді була маленька "Беретта", яка, як він знав, зараз була за поясом її джинсів, він, можливо, був би змушений її вбити.


"Усю мужність для справи і дуже мало вагомих аргументів, - подумав він, - ось як їх навчають".


Ісус, використовуючи свою власну дочку.


Картер сподівався, що одного разу він перетне діяльність Палморі, перш ніж усе це закінчиться.


І він мав таємне передчуття, що він це зробить.


Сьомий розділ.


"Я бачу їх на радарі".


Голос Сантоні в люка миттєво розбудив Картера. Він скотився з ліжка і подивився на годинник, підводячись сходами. Було 11:45.


«Прямо там, приблизно за вісім миль правим бортом. Ми повинні помітити їх приблизно за п'ять хвилин».


Картер знайшов маленьку точку на екрані радара. «Я встановлю двадцятку на даху. Софія…?»


"Так?"


«Візьми інший Узі знизу та встанови магазин у носовій частині».


На цей раз вона кивнула і рушила без запитань. Картер звузив очі і спостерігав, як мітка повільно наближається до свого положення на сітці.


"Ви впевнені, що це Аламейн?"


"Майже позитивно", - відповів Сантоні. «Сьогодні тут не так багато кораблів, і нічого такого великого так близько до землі».


Картер повірив своєму слову і відкрив ящик-переборку, приставлений до лівого поручня кермової рубки. З грудей він підняв до плеча 8-мм великокаліберний кулемет Fiat Model 35. Переносне кріплення Fiat було замінено спеціальними блокуваннями з чекою, які підходили до замаскованих стаціонарних кріплень на даху кермової рубки.


На підлозі скрині лежали чотири ремені, що не руйнувалися, по триста патронів. Картер перекинув через плече лише одну.


Якщо триста патронів від «Фіату» та пошкодження від двох «Узі» не поглинуть подвійний обман Окхерста, то нічого не вийде.


На даху він підібрав полозья, вставив болти на місце та вставив ключі на місце. Він пробив чотири патрони, один протаранив у ціль і залишив зброю зведеною.


Fiat був старовинним кулеметом з безліччю недоліків, але для нічної роботи він цілком годився. Лише погляду на його потворну морду і стрічку з боєприпасами для людей на вантажному судні, що висить на ньому, мабуть, було б достатньо.


"Там, на горизонті!"


Картер простежив за лінією руки Сантоні і побачив крихітну точку надбудови вантажного корабля, що росте в місячному світлі.


Він якраз закінчував встановлення ліхтаря, коли Софія повернулася на палубу і пройшла під ним, попрямувавши до носа. Вона надягла дощовик і натягла капюшон так, що він закривав її голову і більшу частину обличчя.


Картер ставив питання, чи турбувалася вона про те, що її дізнаються, чи вона думала, що Узі в її руках матиме більший вплив, якщо стать його власника буде невідома.


"Пошліть їм пару швидких!" - крикнув Сантоні, даючи ручку газу на неодруженому ходу близько десяти вузлів.


Картер двічі мигнув променем світла і, примруживши очі, глянув на вантажне судно. Відповіді не було. Він почекав аж дві хвилини, потім повторив сигнал.


Цього разу відповідь була дворазовою, і Картер помітив невелику зміну курсу.


Сантоні знову натиснув на педаль газу, і Корсар стрибнув уперед, як обпалений кіт.


Через п'ять хвилин вони прослизнули під носом лівим бортом, і італієць підняв потужний човен на 360 градусів. Він став прямо під величезними завантажувальними люками і повернувся до п'яти.


вузлів, які відповідають швидкості вантажного судна.


"Гей, Аламейн!" - вигукнув Картер між складеними долонями.


Біля перил з'явився високий сивий чоловік у довгому чорному пальті та кашкеті. "Так, ми Аламейн з Марселя".


"А ви капітан Райнемайєр?"


"Я. А ти?"


"Жасмин".


"Можу я піднятися на борт?"


"Ви можете."


Мотузкові сходи вислизнули з вантажного майданчика, коли Картер відійшов від кулемета і зістрибнув у рубку. За кілька хвилин високий капітан спустився сходами і приєднався до нього.


«Ви виглядаєте так, ніби очікуєте на неприємності».


"Ми", - без посмішки вимовив Картер. "Ваш роботодавець і мій постачальник намагався вбити мене кілька днів тому в Амстердамі"


Капітан знизав плечима. “Я нічого цього не знаю. Я тільки віддаю товар та беру свої комісійні».


"Внизу", - сказав Картер і пішов попереду.


Райнемайеру знадобилося лише десять хвилин, щоб перерахувати та перекласти гроші з одного портфеля до іншого.


"Він дуже досвідчений у цьому", - подумав Картер, проводжаючи його на палубу.


"Розвантажити".


стріли двох кранів викотилися майже до того, як слово злетіло з вуст капітана. На кожному з них були встановлені піддони, на кожному з яких було по дві шухляди.


Усього було дванадцять ящиків, і всю операцію було завершено ще за двадцять хвилин.


Коли останні два піддони було вивантажено, капітан піднявся на один із них. Він зробив жест, і без жодного слова його підняли.


"Сподіваюся, ти впораєшся швидко", - пробурмотів Сантоні. «Я хотів би, щоб Інтерпол прицвяхував цього виродка в Каракасі».


"Наша риба набагато, набагато більше, ніж цей хлопець", - прогарчав Картер. "Вимкніть двигуни".


Сантоні так і зробив, і вантажне судно пропливло повз.


Коли стало ясно і вони набрали вузли, він повернув колесо і затиснув дроселі.


"Думаєте, додана вага вплине на наш розрахунковий час прибуття?"


Сантоні похитав головою. «Цей катер був створений для таких перевезень».


Картер кивнув і спустився вниз. Він роздягнувся до шортів і саме одягався в нічний костюм, коли Софія влетіла через люк. Картер був радий відзначити, що Сантоні підняв «Узі», коли вона проходила повз нього.


"Це було добре?"


«Так, це так, – відповів він. «На ліжку є набір нічних костюмів. Вони можуть бути трохи більшими. Я думав, що ти будеш чоловіком».


"Вони підійдуть".


Не повертаючись, вона натягла светр через голову і вислизнула з джинсів. На ній не було бюстгальтера, а її трусики були прозорими та ледь помітними.


Картер глянув і одвернувся.


* * *


Нік Картер стояв за кермом поряд із Тоні Сантоні. Обидва були в нічних костюмах і щільно обтягнутих чорних рукавичках, а їхні обличчя були затемнені чорним жиром.


Софія Палморі розпласталася на животі в носовій частині. Подібно до чоловіків, вона затемнила своє обличчя, і тепер її руки в чорних рукавичках нервово перебирали пальці на Узі.


Із цього моменту це було її шоу. Вона знала, хто чекав, де вони були і що вони очікували побачити та почути.


Один із променів з даху кермової рубки був перевстановлений на носовій палубі прямо поруч із нею. Він був забезпечений регульованою діафрагмою, яка могла спрямовувати його потужний промінь на смужку світла діаметром менше дюйма.


Вона вже подала сигнал один раз і отримала швидку відповідь.


Це було приблизно за чотири милі. Тепер, коли один із дизелів Cummins зупинився, вони рухалися зі швидкістю менше п'яти вузлів.


На такій швидкості ніс сильно кренився в міру наближення до берега. Хоча і Картер, і Сантоні знали сценарій того, що вже сталося на пляжі - і що ось-ось мало статися, - вони розігрували його за принципом, зовні обережно, слідуючи кожній гавкаючій команді Софії Палморі.


Сантоні кермував, смикаючись і повертаючись, як повільно рухається зламаний заєць, іноді послаблюючи газ і знижуючи швидкість, але жодного разу не утримував кермо в нерухомому стані довше кількох секунд.


Між двома чоловіками не було слів. Вони вже сказали, що треба було сказати.


Обидва «Узі» - той, що був у руках Картера, і той, що Софія тепер тримала в цибулі, - містили магазини з м'якими гумовими кулями. Сантоні подбав про це.


Вірні друзі Картера - Люгер, Вільгельміна і на шпильці, Х'юго, були загорнуті в клейончастий мішок і заховані під стійкою.


«Я сумуватиму за ними. Подбайте про них і переконайтеся, що я поверну їх після перерви».


"Зроблю."


Гонорар Картера повернувся до валізи Софії. Якщо все піде добре, він повернеться до Ліберії.


Картер подумав, що це буде добре для зв'язків із громадськістю.


"Направо ... десять градусів". - хрипко прошепотіла Софія.


Сантоні легенько повернув колесо, і кермо відповів.


Яскраві вогні Ліворно ліворуч від них і невелика і тьмяніша група Марина ді Чечина праворуч від них були майже не видно береговою лінією.


Стрілка тахометра ледь хиталася, коли Софія востаннє ввімкнула світло. Відповідь була негайно.


"Візьміть прямо всередину!" - прошипіла вона.


"Будьте готові кинути якір", - сказав Сантоні, намагаючись утримати ніс від течії.


Картер закликав до долі і згорбився над випуском якоря.


Кілька хмар мчали над тим, що був місяць, фарбуючи навіть берегову лінію.


Софія прохрипіла. - "Зараз!"


Картер відпустив якір тоді, коли Сантоні заглушив єдиний дизель. Він відчув, як кіготь смикнувся, а потім схопився.


Великий човен похитнувся, і почав ліниво погойдуватися на якірному ланцюгу, його рух був продиктований вхідним та вихідним припливом.


Все було смертельно нерухоме. Але лише на секунду.


Вони були гарні, Картер мав віддати їм належне. Вони підповзли до човна на плоту зовсім невидимими. Єдиний звук – гумові колеса на борту плоту, що м'яко ударяють об човен, перш ніж вони перевалили за борт.


Перший, що заліз на палубу, виглядав як пережиток неандертальського періоду. У нього було довге брудне волосся, яке падало на його водолазку і спускалося по його масивних плечах.


Він дивився на Картера двома круглими злими очима та плоским обличчям.


Він пробурчав щось нерозбірливе і підійшов до Картера, простягаючи величезну лапу.


Кіллмайстер змусив себе дружелюбно посміхнутися і потис лапу.


Софія миттєво опинилася поряд із чоловіком, сяючи. Вона поцілувала його потворне обличчя і представила його як Вомбо.


Ще двоє чоловіків вилетіли через поруччя за чудовиськом, коли він дивився на ящики.


«Пліт прийматиме лише три з них одночасно». Його голос був подібний до наждачного паперу по сталі і звучав так, ніби він виходив з глибини колодязя. "Скільки їх там?"


"Дванадцять", - відповів Картер.


Обличчя чоловіка перетворилося на маску напруженої зосередженості. "Це означає чотири поїздки".


Картер був вражений, що зрозумів це.


Вомбо наказав двом іншим взяти одну з ящиків. Вони боролися з цим кілька футів, поки до них приєдналися Сантоні, а потім і сам Картер. Нарешті чотирьом з них вдалося перетягнути його до поруччя і передати двом людям на плоту.


Коли вони повернулися, Вомбо терпляче чекав з ящиком, що легко балансував на його плечі.


"Боже мій", - видихнув Картер, коли велетень опустив його, теж сам.


"Вомбо дуже сильний", - сказала Софія біля його плеча.


"Я б сказав, так", - відповів Картер, скоса глянувши на неї.


Її очі все ще сяяли, коли вона спостерігала, як цей нереальний чоловік іде за іншим ящиком. Під нічним костюмом. Картер міг заприсягтися, що бачив, як її груди піднімалися і опускалися під час кожного руху великої людини.


"Ось це, - подумав Картер, - дуже дивна пара!"


Картер сів на пліт і допоміг розвантажити перші три ящики. При цьому він напружено дивився в темряву довкола і над собою, але не бачив жодних ознак руху.


Вони збиралися відсунути пліт для другого набору ящиків, коли Картер спокійно зауважив: "У вас десь тут є охоронці по периметру, чи не так?"


Гігант відповів чимось на кшталт «Ух» і вказав на три місця у скелях.


Картер швидко переглянув їх і, як і раніше, не помітив руху. Але він не хвилювався. Якби команда Тоні Сантоні була такою ж гарною, як і сам Сантоні, трьох сторожів уже прибрали б.


Друга поїздка пройшла гладко та без подій. Третій комплект ящиків щойно завантажили, коли Софія почала переповзати в пліт.


"Куди ти йдеш?" - спитав Картер.


"На берег. Залишилося лише три ящики».


Картерові доводилося швидко думати. Вкрай важливо, щоб одна людина уникла мережі. Софія була цією людиною. Їй довелося б залишитися на човні.


"На плоту немає місця".


«Один із інших може залишитися».


Картер знизав плечима. "Я залишусь".


Вомбо та дівчина обмінялися поглядами. У цього торговця зброєю були гроші, а на човні в трьох ящиках, що залишилися, ще залишався невеликий стан.


"Я залишусь", - сказала вона, знімаючи перев'язку "Узі" з плеча і стискаючи її в руках.


Картер посміхнувся до себе, кинув швидкий погляд і кивнув Сантоні в кермовій рубці. Перебравшись через борт, він побачив, як він клацнув одним із тумблерів на панелі приладів.


Перемикач включав подвійні ходові вогні, але білі промені не проникали крізь ніч. Натомість за лінзами буде тьмяно-фіолетове світіння, що ледве помітне людським оком.


У співробітників SID на скелях будуть нічні окуляри. Для них інфрачервоні промені, що виходять від носових вогнів, були б яскравими та чіткими.


І їхнє повідомлення: «Візьміть їх у цю поїздку!»


П'ятьом із них, плюс Картер, знадобилося кілька хвилин, щоб витягнути пліт на пісок досить далеко, щоб його втримати. Тільки після цього великий Вомбо повернувся, щоб оглянути територію навколо ящиків, що вже вивантажені на березі.


Картер міг прочитати кожну думку, що відбувалася в крихітному мозку цієї людини, по тому, як його плоске обличчя спотворилося, змінилося збентеженням і знову спотворювалося глибоким задумом.


Двоє чоловіків… були тут… пішли… де, чорт забирай, вони?


Дві лампочки спалахнули за порожніми зіницями його очей, коли прожектори залили пляж і більшу частину бухти яскравим білим світлом.


Зверху долинув голос, частково приглушений.


Ми агенти італійського уряду! Ви повністю оточені! Руки за шию...»


Це все, що він отримав у відповідь. Вомбо заревів і витягнув з-за пояса величезний магнум. Інші четверо чоловіків пірнули за рушницями, які були залишені біля ящиків, але їх уже не було.


Картер відчепив "узі", відступив на кілька кроків у воду і впав на живіт.


Озброєні люди в чорних костюмах немов за помахом чарівної палички з'явилися зі скель. Вони просунулися до краю світу і перейшли в бойову стійку.


Позаду Картер чув, як з ревом вибухають здвоєні дизелі «Каммінз». У той же час він почув гавкіт «Узі» Софії, що посилає гумові кулі в скелясті скелі.


Короткі уривчасті в човні здавалися каталізатором.


Почалося пекло.


Картер посилав гумові кулі зі свого «Узі» високо в скелі. Чоловіки там відповіли вогнем, але високо. Вони не знають, хто з них Алі Маумед Кашмір, і нехай допоможе їм Бог, якщо вони вб'ють його, і вся операція закінчиться, перш ніж вона справді розпочнеться.


Картер випадково озирнувся через плече, коли через шухляду вийшли ще більше одягнених у чорне фігур і почали атакувати членів Ліберти на пляжі.


Могутній «Корсар» уже вилітав з бухти, його ніс розтинав воду високо, біла піна прямувала за її слідом.


"Хороша людина", - подумав Картер, переводячи погляд на бійку.


З п'яти, мабуть, тільки Вомбо не подумав застромити пістолет за пояс. Тепер він наосліп стріляв по фігурах, що до нього наближалися. Більшість куль мазали, оскільки різкі прожектори світили йому у вічі.


Інші четверо відокремилися, двоє з них бігли пляжем, двоє інших намагалися прорватися через зустрічну лінію одягнених у чорне солдатів SID і проникнути у темряву та безпеку скель.


Останні два були подолані натиском тіл. Двоє, що йдуть пляжем, виглядали так, ніби вони могли це зробити.


Картер обстріляв їхні ноги чергою з «Узі», і вони впали. Він підвівся на ноги і побіг до Вомбо.


Магнум великої людини давно клацнув порожнім затвором. Тепер він використовував його як палицю, рубаючи солдатів SID так швидко, як вони добиралися до нього.


"Вомбо!"


"Ух?"


"Сюди, йди за мною!"


"Ух".


Він розбив ще дві голови і рушив за Картером. Вони досягли першого скелястого плато, і Картер помітив стежку, велетень біг за ним.


Вони минули вогні і вже підіймалися до останньої вершини, коли на них зверху обвалилися тіла, як величезні чорні краплі дощу.


Картер ліг під натовпом людей. Краєм ока він побачив, що велетень зробив те саме.


Хлопчики із SID зробили це добре. Вони почали бити його. Звісно, вони не знали, хто він, тож не розрізняли.


Сантоні, мабуть, сказав їм: «Попрацюйте всіх, щоб усе виглядало добре, але не вбивайте нікого з них, якщо можете. Ви можете вбити не того».


Картер грав у цю гру, поки не відчув, як кров тече по його обличчю, і не зрозумів, що очі його опухли. Коли почуття почало покидати його спину і він був упевнений, що його ось-ось вирве, він здався і згорнувся в позі ембріона землі.


Кулаки та ступні відмовилися від нього і звернули увагу на Вомбо.


Нік Картер не міг повірити своїм очам.


Щонайменше десять людей одночасно били великого бовдура. Якось йому вдалося пробитися через них і втекти.


Картер на мить побачив на виступі скель його потужний контур, а потім той зник.


"Відпустили його", - думав Картер. Він підтримає історію.


Але він не міг вимовити слів через опухлі і потріскані губи.


Він якраз перестав спорожнювати шлунок, коли його підняли на ноги. Усміхнене обличчя молодого італійського офіцера з суворим обличчям та опуклою щелепою було за дюйми від його власного.


"Ви заарештовані."


"Та пішов ти", - прошипів Картер.


Залізний кулак у животі погасив останнє світло.


Восьмий розділ.


Італійське правосуддя оперативне, особливо коли воно виходить безпосередньо з обвинувальних висновків уряду, і звинувачення полягає у допомозі революції та контрабанді зброї.


Це було ще швидше у випадку з Алі Маумедом Кашміром, він же AX Killmaster Нік Картер. Цьому, звичайно ж, сприяли гора доказів проти нього, а також дуже тихі втручання та заклики SID і ще тихіших американських секретних агентств.


Його фотографія з обличчям, частково забинтованим і майже невпізнанним після жорстокого побиття на пляжі, була у всіх газетах світу.


У його будинку в Нью-Джерсі було здійснено обшук, і було конфісковано записи про десятирічну незаконну контрабанду зброї. Його співробітники дуже хотіли дати свідчення, щоб врятувати свої шкури, якщо Кашмір повернеться до Штатів, щоб постати перед судом.


Але це буде у майбутньому. Італія хотіла його засудити першою.


Жінка, Наомі Бартінеллі, була заарештована в Нью-Йорку та звинувачена у пособництві Кашміру у його угодах зі зброєю у всьому світі. Декілька інших підпільних


терористичні організації та ділові відносини міжнародних злочинних сімей були скомпрометовані, коли комп'ютерні записи жінки були вилучені в її квартирі на Манхеттені.


Через два дні після інциденту на пляжі на південь від Ліворно Кашмір постав перед судом. За три дні після цього відбувся суд. Через тиждень він був визнаний винним і засуджений до п'ятдесяти років ув'язнення у в'язниці суворого режиму Кастель Монферрато.


Під час суду просочилося одне дивне свідчення. Бійці SID змогли провести цей блискучий рейд проти революціонерів Liberta завдяки наведенню. Витік - що це був інформатор - звичайно ж не був переданий через газети або до широкого загалу. Вона потрапила до злочинного світу та відомих терористичних осередків у Римі, Флоренції та Мілані.


В одязі, сумці та документах, знайдених у пансіоні в Сан-Ремо, ясно говорилося, що зброя була куплена у людини на ім'я Окхерст з Амстердама. Окхерст намагався вбити Кашміра, і він заплатив за це трьома своїми найкращими людьми.


Для Ніколо Палморі та його помічників було надто очевидно, що ця людина Окхерст був тим, хто доніс на них SID.


Через два дні після винесення вироку Кашміру та семи членам La Amicizia di Liberta Italiana у Кастель Монферрато у Флоренції було скликано зустріч лідерів Liberta.


Була майже опівночі, коли Каріотта Полті припаркувала седан Hat на майдані Незалежності у Флоренції. На пасажирському сидінні поряд з нею сиділа Софія Палморі у світлій перуці, що повністю прикривала її чорне, як смоль волосся.


Без слів обидві жінки вийшли з машини та перетнули площу. Доїхали до Віа Занобі та повернули ліворуч. Вулиця, забудована добре відремонтованими старими будинками та кафе, була завширшки навряд чи дві машини.


Оскільки було так пізно, ні вулиця, ні кафе не були переповнені. Жінки увійшли до другого кафе, до якого вони підійшли.


Вони сіли у задній будці та замовили вино. Коли принесли графік різкого місцевого червоного, обидві жінки налили собі склянки, але жодна з них не пила.


Вони сиділи з кам'яними обличчями, майже не дивлячись на добре одягнених молодиків навколо них.


Один за одним троє молодих людей виступили із відкритими пропозиціями. Їм відмовили чи проігнорували. Чоловіки швидко пішли і після того, як третій спробував, ніхто більше не підійшов.


Софія піднялася першою. Вона пройшла через столи коридором у дамську кімнату. Усередині вона відкрила тримач для рушників, витягла ключ з-за сувої і відімкнула другі двері з написом Storage. Вона повернула ключ і перейшла в одну кабінку, щоб почекати.


Через три хвилини увійшла Каріотта, і обидві жінки увійшли у двері, замкнувши її за собою. Сходи були крутими і вузькими, і сходи вели глибоко в підвал під кафе і квартири нагорі.


Внизу сходи були ще одні двері. Каріотта постукала, і в око блиснуло світло.


"Так?"


«Це Каріотта та Софія».


Двері відразу відчинилися, і жінки увійшли. Це була велика, схожа на комору кімната з убогими меблями. Один кут прикрашали два залізні ліжка із брудними матрацами. В іншій була імпровізована кухня з кавником на плиті. На голій підлозі не було килимка, а дошки, що гниють, виглядали так, ніби їх не підмітали рік.


Так виглядало гламурне життя партизана-терориста, що постійно тікає.


Над великим круглим столом, оточеним кількома ланцюгами, висіла гола маловатна жовта лампочка, що ледь освітлювала щось за межами сфери столу.


"О моя дитина!" - Ніколо Палморі загарчав хрипким голосом і обійняв дочку.


Він недбало поцілував кожну її щік і повернувся до Карлотти, яку змусили прийняти той самий прийом. Її живіт перекинувся, коли через плече лідера терористів вона побачила, як Вомбо взяв молоду дівчину своїми величезними руками і вторгся до її рота своєю мовою.


Крім Палморі та Вомбо в кімнаті були ще двоє чоловіків: Нордо Компарі. і людина, яку Карлотта знала тільки як Поккі.


Обидва вони були маніяками-вбивцями і рідко залишалися поза увагою Ніколо Палморі. Компарі був майже таким же великим, як Вомбо, з плоскими неправильними рисами обличчя, чорним жирним волоссям і гнилими зубами. У Поккі були хлопчачі риси обличчя і неслухняне світле волосся. Йому було за тридцять, але він міг зійти за двадцять. Його найпомітнішою рисою, окрім порожніх блакитних очей, була сталева клешня, яку він носив у чорній шкіряній оправі замість правої руки.


"Сидіть, сидіть, все сидіть", - прохрипіла Палморі. "Нордо, налий сміття вино!"


Карлотта прийняла склянку і зуміла не здригнутися, коли Компарі рука пестила її руку, передаючи її. Він більше року намагався спокусити її, але Карлотте завжди вдавалося тримати його в страху. Якось вона зробила це, прорізавши восьмидюймову рану на його животі, коли він перепив і надто старався.


Схоже, його не зупинило. Він усе ще пробував.


Палморі почав розголошувати.


«Ми маємо помститися за цю образу! Сім добрих людей у в'язниці через дрібну жадібність однієї свині та спраги помсти!»


"Вісім чоловік", - сказала Карлотта. "Кашмір був майже єдиним нашим постачальником зброї".


«Вірно, але він також свиня! Алі Кашмір виконав своє завдання. Що нам зараз не так важливо, він може згнити в Кастель Монферрато з П'єтро Амані. Але чи наші сім товаришів і помста за них? …Ах, це вже інша історія. "


Поки Палморі говорив, його товстий живіт піднімався і опускався над поясом, Карлотта дозволила своїм очам блукати столом. Вона вважала, що це залишки лідерів Ліберти. Якби не виникла потреба звільнити П'єтро Амані, вона могла б підлаштувати їхнє самознищення за кілька місяців до цього.


Єдина в кімнаті, хто має мізки, крім неї самої. була Софія. А Софія була одержима, насамперед, справою Liberta та сексом.


Нехай Бог допоможе наступному чоловікові, в якого Софія вирішить полюбити після того, як вона втомиться від Вомбо, міркувала Карлотта. Величезний звір, мабуть, уб'є їх обох, коли це станеться!


"Ви згодні, Каріотто?"


«Що…? Вибач, мої думки блукали...»


"Тепер, коли ми знаємо особистість цього Окхерста і де він знаходиться, чи не думаєте ви, що ми повинні вжити заходів?"


"Виразно", - відповіла Карлотта, потягуючи погане вино.


«Виразно, – подумала вона. Якщо хтось із нас уб'є Окхерста, тоді Інтерпол. SID, Мосад або будь-яка кількість інших агентств не повинні турбуватися.


Палморі описував план. Він майже закінчив, коли Каріотта зрозуміла, що вона має стати знаряддям припинення марного життя Еміля Добрука, псевдоніма Окхерста.


«Але, Ніколо, ви вже наказали мені привести в дію план звільнення наших товаришів із Кастель Монферрато. Як я можу зробити це і одночасно вирушити до Брюсселя?»


"Це правда…"


Софія негайно підвелася, на її губах з'явилася крива посмішка. «Я поїду до Брюсселя», - сказала вона, глибоко зітхнувши, щоб збільшити свої великі груди в занадто тісному светрі. "Мені, молодій жінці, все одно буде легше виманити цю свиню".


Ніколо згідно кивнув.


Карлотта подумала: «Дурна сука, йди!


«Я піду разом із Софією як підстраховку», - сказав Поккі, піднявши праву руку і посміхаючись.


Кіготь у його шкіряному спорядженні було замінено восьмидюймовим шипом.


* * *


Кастель Монферрато був жахливою фортецею, що височіє над рівниною Алессандрії Прованса, за тридцять миль на південний схід від Турина.


Він передавався із сім'ї до родини з часів середньовіччя. Тепер, через неприступні стіни висотою в тисячу футів, сторожових веж і гігантського інтер'єру розміром з невелике місто, він перетворився на в'язницю.


Орди мародерів більше не намагалися пробити його чотирифутові стіни ззовні. Тепер Кастель Монферрато тримав чоловіків у своїх стінах.


Як і всі італійські в'язниці, у Монферрато використовувалася система чайових. Тобто, якщо долоня добре змащена, вона поплескає по спині того, хто змащує.


Алі Кашмір був таким. Через його погану славу - і його здатність здобувати ліри за стінами - він був звільнений від роботи і майже не мав права працювати у в'язниці.


На відміну від пенітенціарної теорії американських в'язниць, де в ідеалі робляться спроби реабілітації, італійські в'язниці призначені виключно для позбавлення волі. Але, як і в американських в'язницях, ув'язнених кидають у басейн та просять плавати з іншими акулами.


Картер дуже добре засвоїв це в перший тиждень. Основною заповіддю кожної людини було виживання. А виживання було досягнуто лише через повагу.


Весь центр комплексу був двір. Частина території була відведена під ремісничі майстерні, де досвідченіші в'язні могли відкривати невеликі майстерні, щоб виробляти і продавати свої товари іншим, багатшим ув'язненим. Решта території використовувалася для вправ і відпочинку, а також для бійок, що визначали ієрархію.


У другій половині третього дня Картер вперше обстежили. Він стояв один, ліниво спостерігаючи, як деякі зі старших співкамерників грають у боччі.


Вони були головорізами, двоє з них. Вони рушили по обидва боки від нього.


«Ти денді, багатий, Кашміре, якому не треба потіти в пральні!»


"Я Кашмір", - тихо відповів Картер.


"Ви не італієць!"


"Я ліванець".


«Ах, тоді ви губите нашу італійську державу! Це буде правильно, що ви повинні платити за їжу та проживання у цьому чудовому готелі, який наш уряд надав для вас!»


«Так, це правда, Кашміре. Ми – мій друг і я – збиратимемо гроші для держави з вас щотижня».


Гра в боччі сповільнилася до апатії, гравці тепер більше цікавилися драмою поза грою. Коло співкамерників сформувалося навколо Картера та двох чоловіків, які кинули йому виклик.


Картер глянув на чоловіка зліва, потім перевів погляд на іншого чоловіка праворуч.


"Ви обоє можете вирушити в пекло".


Один розвернувся праворуч, а інший хотів схопити руки Картера і притиснути їх до спини. Він не встиг упіймати ту, яка вдарила. Чоловік усе ще лаявся і кричав від болю, коли Картер знову вдарив ногою. Цього разу шкарпетка Картера в черевику потрапила йому прямо в обличчя.


З його носа хлинула кров, і кілька зубів потекли з рота, коли він упав.


Інший, що тримає Картера, заревів і спробував


зламати плечі, схрестивши руки за спиною.


Картер нахилився вперед, не відриваючи ноги від землі. Він закрутив ноги за щиколотки іншої людини і відсахнувся.


Вони обидва впали з Картером нагорі, його куприк врізався в промежину іншого чоловіка. Його крик болю зробив попередній звук схожим на хникання, і руки Картера були вільні.


Він відкотився і піднявся на ноги, коли перший відірвався від землі у випаді, його обличчя перетворилося на криваву маску.


У цієї людини було ваги більше сорока фунтів, ніж у Картера, тому удар виявився ефективним.


Вони обидва впали, але під час падіння Картер вдалося схопити людину за великі пальці руки. До того часу, як вони вдарилися, він обернув їх обидва назад. Обидва великі пальці тріснули, як гілочки.


Це шокувало людину досить надовго, щоб Картер перевернув її. Потім він сів на груди і методично бив обличчя, доки воно не перетворилося на м'ясисту масу.


Коли під ним не було жодного руху, Картер підвівся і підійшов до другого чоловіка, який все ще катався по землі, обхопивши руками розірвані яйця.


Картер невиразно усвідомлював, що інші товариші по камері щільно оточили їх, щоб захистити битву від тюремних охоронців.


Не те, щоб охоронці все одно втручалися; це було зроблено для найкращого видовища.


Картер ударив чоловіка ногою в груди. Він перекинувся і отримав ще два сильні удари по нирках.


Картер тільки-но прицілився в його шию, коли відчув, як рука обережно торкнулася його плеча.


"Сіньйор ..."


Картер повернув голову. Поруч із ним було старе обвітрене обличчя, вкрите щетиною. "Сі?"


«Я думаю, синьйоре, що якщо ви пнете його ще раз, він помре».


Картер глянув на тіло біля своїх ніг. "Так, це було б ніяково", - пробурмотів він.


Він відступив і пішов крізь мовчазний натовп. Вони розійшлися перед ним хвилею і поволі розійшлися.


Ніхто не звернув уваги на двох скалічених чоловіків на землі.


Того вечора, після того, як у величезному обідньому залі накрили шестигодинний обід, Картер повертався до своєї камери. Він був майже біля мети, коли маленький чоловічок з обличчям тхора, опущеними очима і похилими плечима ступив за ним.


"Сіньйор Кашмір?"


"Так?"


«Один із чоловіків сьогодні у дворі… Анціо…?»


"Що щодо нього?"


«Він у лазареті. Говорять, у нього сильна кровотеча зсередини. Говорять, він помре».


"Так?"


Маленький чоловічок знизав плечима і посміхнувся, показуючи криві та зламані зуби. «Для мене не важливіше, ніж для тебе, якщо ця свиня помре, але має друзів».


"А це означає, що мені потрібні друзі, так?"


Посмішка стала ширшою і потворнішою. "Абсолютно вірно. Тут є лише два типи людей, синьйор… звичайні злочинці-свині, такі як Анціо, та політичні в'язні, такі як я».


"Вас очолює П'єтро Амані".


Щоправда. Оскільки ви вже маєте якесь відношення до Ліберти, було б розумно, якби ви знайшли синьйора Амані та попросили його захисту».


"За його ціною, без сумніву".


Знову знизування плечима. «Синьйор Амані поважає той факт, що ви допомагали Ліберії, коли вас заарештували, але тут ви заробляєте по-своєму. Така людина, як ви, з вашим талантом, могла б бути дуже корисною для нашої сторони».


"Ні дякую."


«Сіньйор Кашмір. Синьйор Амані не приймає відповіді «ні». Він бос і боси повинні все контролювати».


"Не мене."


Посмішка зникла. «Це єдина пропозиція, яка буде зроблена».


«Скажи синьйору Амані, щоб він засунув свою пропозицію в дупу».


Було близько півночі, коли Картер виявив ключ, вставлений у двері камери. Одним примруженим оком він побачив емісара Амані, маленького тхора, що зрушує двері убік.


Він на це чекав. Якщо вони не приєднаються до вас, покінчіть із ними. Це було правило. Він підтримував дисципліну. Ніхто не повинен протистояти босам.


Людина пройшла через двері, як кіт на м'якій підошві. Картер побачив, як його рука пересунулася до пояса, потім опустилася на бік.


Або імпровізований стилет, або льодоруб. Напевно, друге їх було легше знайти. Щодо ключа від його камери, то його міг отримати будь-який в'язень, заплативши правильний хабар потрібному охоронцеві.


Це був найшвидший спосіб вирішити проблему: льодоруб у вусі та тихе поховання за стінами.


Картер почекав, поки він не побачив, як рука почала опускатися, перш ніж він простягнув ліву руку і зімкнув пальці на зап'ястя чоловіка. У той же час він штовхнув ногою і простягнув ноги навколо чоловіка.


Коли його ноги опинилися за спиною іншого, Картер потягнув його на себе. Картер повернув зап'ястя і набив своєю правою рукою жирне волосся чоловіка.


Це був кригоруб, і тепер його гострий вістря голки просто протікав кров'ю під витягнутим підборіддям чоловіка.


"Амані послав тебе".


Тиша.


"Ти все одно помреш."


"Ні ні…"


"Так."


Картер ткнув плечем у ліву руку, пославши кригоруб через горло чоловікові в його мозок.


Зачинивши і замкнувши двері камери, він засунув тіло під ліжко. Потім ліг і поставив у голові будильник на чотири години.


За кілька секунд після четвертої ранку він прокинувся. Через десять хвилин мимо пройшов стражник, зробивши останній обхід перед світанком.


Картер дочекався часу,


перед тим, як скотитися з ліжка, кроки затихли. Він відімкнув двері, потім підняв труп собі на плече.


В одних панчохах на ногах він пройшов до кінця коридору і спустився на другий рівень. У цей час ранку сон був найглибшим. Жодна голова не підвелася з подушки, і жоден хропіння не перервався, коли Картер проходив камерами зі своїм жахливим тягарем.


Камера Амані була чотирнадцятим номером другого рівня. Тихо, як смерть. Картер просунув руки людини через ґрати камери Амані та закріпив їх ременем трупа.


Через п'ять хвилин він повернувся до своєї камери, і заснув, двері були замкнені, а ключ був захований в одній з ніжок ліжка.


Ближче до кінця прогулянки того дня П'єтро Амані сів на лаву поруч із Картером.


Це був великий чоловік, понад шість футів, з колись потужним атлетичним тілом, яке тепер збиралося товстіти. Картер знав, що йому щойно виповнилося шістдесят, але виглядав він на десять років молодшим.


"Ви дуже нещадна людина, Кашмір". Він говорив, не повертаючи голови до Картера, і його губи майже не рухалися.


"Я?"


«Видалення тіла Гвідо без звіту наглядачеві дорого мені коштувало».


"Зробив це зараз?" - Картер випустив цигарку з рота і затис її черевиком.


"Я не хочу вести з тобою приватну війну, і я не хочу бачити тебе на іншому боці".


"Ви не будете."


"Добре. Я так не думав. Тут сила – все, ти згоден?»


"Я захищаюся."


«Ти і я, ми ще багато років за цими стінами. Ви надасте мені велику послугу, якщо допоможете зберегти обличчя, хоча б номінально віддаючи мені свою відданість. Я більше не проситиму від вас, і я обіцяю, що через найближчими роками я можу допомогти тобі".


"Я так не думаю".


Шия Амані почала червоніти, а тіло напружилося. Картер поспішив пояснити.


«Ви мало що можете зробити для мене, синьйоре Амані, найближчими роками, бо мене тут не буде».


"Як?"


"Я планую втекти".


Великий італієць засміявся низьким, гуркотливим сміхом з глибини його живота. «Багато хто намагався, Кашміре, багато хто. І ні в кого не вийшло. Хабарами ми можемо тут робити практично все, що захочемо, але навіть хабарі ми не виберемося звідси».


«Можу і без хабарів».


Повільно рухалася грива сивого волосся, поки Картер не дивився прямо в ясні блакитні очі чоловіка.


"Я думаю, ти серйозно, Кашмір".


«Так, – відповів Картер. "Якщо ви азартна людина, ви можете посперечатися про це".


"Коли?"


"Протягом тижня".


Картер практично бачив, як за очима чоловіка спалахнули маленькі лампочки.


Протягом тижня.


Якби він зміг втекти, він міг узурпувати владу Ніколо Палморі і знову захопити Ліберію. Він міг зустрітися з росіянами і знову розпочати свій терор, який скине італійську державу.


"Сьогодні ввечері, будь ласка, приходьте до мене в камеру після того, як згасне світло".


"Чому?"


"Тому що, синьйоре Кашміре, якщо ви можете витягнути мене з цього свинарника і в певну частину світу за дев'ять днів, я можу пов'язати вас з певними людьми, які у вашій сфері діяльності можуть зробити вас дуже заможною людиною".


Дев'ятий розділ.


Квартира знаходилася в будинку, який був схожий на своїх сусідів на пагорбах над Монмартром. У ньому були вітальня, дві маленькі спальні, крихітна кухня, ванна кімната та передпокій. Меблі сучасні, дешеві, але зручні.


Вона була ідеальною у всіх відносинах, включаючи конфіденційність та безпеку. Карлотта Полті перевірила все до дрібниць.


Це було б ідеальним притулком для неї, Картера та П'єтро Амані після перерви, доки старий не продиктував би наступний крок.


Зумер задзвонив на п'яти поверхах нижче, і Карлотта натиснула кнопку. "Так?"


"Мене звуть Джастін."


"Заходь."


Вона вставила голос і підняла спідницю. До її правої внутрішньої сторони стегна за допомогою м'якої замшевої обв'язки було прикріплено шестидюймову трубку, яка виглядала не більше ніж хромованою трубкою з невеликим поршнем на одному кінці. Насправді це був однозарядний пістолет з кулею «думдум».44.


З відстані п'яти футів чи менше він міг вирвати бік чоловікові.


Карлотта перевірила вантаж, скинула спідницю і рушила, щоб відповісти на стукіт у двері.


Вона подивилася в вічко, а потім тихо пробурмотіла: "Відійди, будь ласка".


"Я один."


«Я сказала, відійди убік».


Він зробив це. Переконавшись, що він справді один, вона відчинила двері і повернулася до вітальні.


Джейсон Генрі був великим чоловіком з яскравим обличчям, на якому була звичайна усмішка, а очі блищали, що можна було охарактеризувати лише як пустотливе.


Ну-ну, - сказав він, наближаючись до Карлотти на відстань фута і дозволяючи очам насолоджуватися тим, що вони бачили.


«Ви виглядаєте здивованим. Містер Генрі».


«Я. Покидьки, які зазвичай наймають мене таким чином, зазвичай невисокі, товсті, з очима-намистинками і важко можуть говорити французькою або англійською своїми слинними губами».


«Вибач, що розчарувала тебе».


«Повірте, я не розчарований. Тут є що випити»


"Вино?" - спитала Карлотта, вже знаючи відповідь. «Вино? Чорт. !»


"Там пляшка американського віскі та склянки.


Мені теж,"


Він усміхнувся і поплентався до столу з ходою моряка. Поки він наливав віскі, Карлотта запалила сигарету і перебрала все, що бачила, і те, що вона знала про Джейсона Генрі.


Його одяг був далекий від паризького шику: штани кольору хакі та сорочка із закоченими рукавами до середини опуклих біцепсів. У нього були парусинові чоботи, шкарпеток він не носив. Він був добрих шість з половиною футів на зріст і ніколи більше не буде двісті п'ятдесят фунтів, хоч би яку дієту він використовував.


У його ревучій манері Карлотта відчула підступність та дотепність справжнього інтелекту, а також чутливість за межами особистості, яку він показав світові. Він міг бути нью-йоркським поліцейським, вантажником із Нью-Джерсі, бостонським політиком або радикалом ІРА в Корку - будь-ким, але тільки не американським емігрантом на європейський континент.


Він прослужив дванадцять років в армії США та отримав звання майора у В'єтнамі. Коли ця війна закінчилася, Генрі пішов працювати на ЦРУ.


Через бюрократію - а агентство не використало його численні таланти - Джейсону Генрі стало нудно. Він подав у відставку. але завдяки численним контактам, які він встановив, він зміг знайти роботу найманцем.


Між цими роботами він заповнював свій час – та свій банківський рахунок – авіаперевезеннями. Було відомо, що він мав певні сумніви, але більшість із них можна було подолати за допомогою потрібної суми грошей.


Перш ніж його обрала та зв'язалася з ним Карлотта, американці та її власна SID ретельно перевірили його останні витівки. Багато з того, чим він займався, було тіньовим або зовсім незаконним, але це тільки робило його більш підходящим для цього завдання.


Генрі простяг їй склянку і підняв свою на знак привітання. "До біса і красивим жінкам!"


Карлотта посміхнулася і підняла келих. «Щоб вони були одним і тим же, містере Генрі».


"Дама мого серця!" Він випив і прицмокнув. "Якщо ми збираємося разом влаштувати пекло і закрутити голову, чому б тобі не почати називати мене Джейсоном?"


«Досить чесно. Мене звуть Карлотта».


"Карлотта що?"


«Карлотта не твоя справа. А тепер чому б нам не сісти і не поговорити?


Його усмішка, якщо можливо, стала ширшою, а вогники в очах стали яскравішими. "Карлотта, я думаю, ти мені сподобаєшся".


Він сів на стілець, вона на диван навпроти, між ними стояв журнальний столик. Вона розклала на столі папери та карти і підвела очі. "Перед фактичним початком місії необхідно провести певні приготування".


"А місія?"


«Він складається із двох частин. Перша – допомогти двом чоловікам втекти з Кастель Монферрато в Італії».


Генрі свиснув. - "Звучить смішно."


"Тепер, припустимо, ми приступимо до цього".


Вона говорила швидко, уривчастими пропозиціями, але все ж таки їй знадобилося більше години, щоб пояснити всю операцію з усіма її наслідками.


Коли вона закінчила, Генрі встав і налив ще склянку віскі. Повернувшись у крісло, він приніс пляшку із собою.


"Добре?"


"Леді, ее, Карлотто ... ви знаєте, про що просите?"


"Я знаю. Я щойно виклала більшу частину цього».


«Вам потрібні три машини, що не простежуються, які можна використовувати для перевезення, ведення та переслідування. Вам потрібні три інші стрілки, яким можна довіряти, ви хочете переобладнати гелікоптер і хочете, щоб мій власний літак полетів у пекло… знає-де. "


"Це саме те, що я хочу".


"Як я вже сказав, тобі потрібний вузол грошей!"


Карлотта поклала перед ним блокнот, взяла ручку та написала цифру. "Я плачу це плюс витрати".


Генрі подивився на цифру і заревів від сміху, від якого буквально здригалися стіни кімнати. "Карлотто, я твій чоловік".


Вона перекинула картинку через стіл. "Ви можете літати на цьому?"


«H-34? Чорт, так. Я літав на цих бананових човнах досить довго».


Вона перевернула карту. «Ця машина зараз знаходиться тут, у бухті приблизно за тридцять кілометрів від італійського кордону. Її потрібно перефарбувати та перевірити. Також є підйомний пристрій, який був знятий, але має бути перевстановлений за допомогою підйомного гака».


Він кивнув головою. «Напевно, такий самий, який ми використовували в Намі. Я знаю це. Коли все це має бути готовим?»


«Через сорок вісім годин».


"Ісус."


"Чи можна це зробити?"


Джейсон Генрі знову глянув на блокнот із фігурами і посміхнувся. "Це можна зробити."


* * *


Еміль Добрюк вийшов з машини і попрямував вузькою доріжкою до клубу «Париж». Водій без усного наказу залишився у машині, а двоє інших пасажирів, нові охоронці Добрука, увійшли до клубу разом із ним.


Біля дверей його зустріли з великим поклоном і шаною і проводили на краще столу в будинку. Так було завжди, коли він був у Брюсселі та вирішував провести ніч у клубі «Париж».


Еміль Добрюк володів клубом та здебільшого нерухомості навколо нього.


Його менеджер, Моншар, побачив, як увійшов його бос, і, знаючи смак Добрука, негайно дав знак новій дівчині, яку він найняв за два дні до того, щоб вона служила йому.


"Софі, це мсьє Добрюк".


"Так."


"Дивіться, щоб він отримав все, що хоче... все, що завгодно".


"Так."


Добрук помітив її ще до того, як вона пройшла половину кімнати і попрямувала до


його столу, і посміхнувся.


Її щедрі стегна рухалися, як метроном. Вище за талію на ній була тільки тонка, дуже тонка шовкова блузка. Він був розстебнутий дуже низько і зав'язаний вузлом під її пишними грудьми. На ній не було бюстгальтера, тому більшість кремової плоті була оголена майже до сосків. Самі соски, хоч і не були оголені, все ще були видні, подвійні рожеві точки пружності притискалися до тісної тонкості блузки.


Нижче талії на ній були штани з дуже низьким вирізом спереду та ззаду. Вони були із чорної еластичної сітки.


“Я тут, щоб служити вам. Месьє Добрюк».


Її голос був подібний до шовку, і зцілення від її майже оголеного тіла, здавалося, текло назовні і опалювало його.


"Ти новенька".


"Я почала тільки вчора".


"Ви не з Брюсселя".


"Ні, я іспанка". Вона брехала.


"І ваше ім'я?"


"Софі."


Він кивнув головою. "Бармен знає, що я п'ю".


Добрук дивився, як вона віддаляється. Вона була молода і вродлива, і, оскільки він був тим, ким був, вона буде доступна.


Коли вона повернулася з його напоєм, вона провела сіткою, що покривала її стегно, об його плече, знову пропалюючи його тіло через куртку.


Він покопався в гаманці.


"Це безкоштовно. Месьє Добрюк».


"Я знаю", - відповів він, складаючи велику пачку і сунув її їй у декольте. Можливо, пізніше ви приєднаєтесь до мене на шоу».


"Я не знаю…"


"Я влаштую це".


Вона повернулася, як тільки в хаті згасло світло. Тим часом вона зняла відвертий костюм і замінила його вузьким светром та спідницею. Вуличний одяг чомусь робив його ще сексуальнішим і молодшим.


Моншар достеменно знав, що подобається Добрюку.


До кінця шоу дівчина Софі змусила його замазати свої руки.


"Мій будинок всього в десяти хвилинах ходьби", - хрипко прохрипів він.


«Мій готель знаходиться всього за дві хвилини… за кілька хвилин ходьби».


«Але нам може бути зручніше…»


«Ні, я почуватимуся у більшій безпеці у своїй кімнаті», - відповіла вона.


Добрук збирався розгніватися. Він збирався повідомити їй, хто він такий і яку силу має, коли відчув її руки на своїх стегнах під столом.


За п'ять хвилин вони йшли під руку з клубу.


"Сюди." - сказала вона, повертаючи праворуч. "Хто вони?"


Добрук знизав плечима. "Вони мої соратники".


"Вони скрізь йдуть за тобою?"


"Майже всюди."


"Я сподіваюся, не в спальню", - несміливо сказала вона.


«Ні, мій маленький янгол, не в спальню».


Але майже. Один із охоронців залишився в холі готелю. Інший пішов за ними на поверх і знайшов стілець у холі.


"Він просто сидітиме там?" - Запитала Софі, відчиняючи двері.


«Якщо він мені не потрібен», – посміхнувся Добрук.


«Сподіватимемося, що ти цього не зробиш», - засміялася вона, скинувши куртку і вийшовши у ванну. Проходячи повз, вона ввімкнула радіо. "На комоді бренді".


Добрук тремтячими пальцями налив у склянку дві склянки янтарної рідини.


"Моя ніч", - подумав він, уже уявляючи собі наступну годину з цією юною красунею. Це буде моя ніч!


А потім вона повернулася, одягнена в тонку сукню, яка не залишала нічого для уяви. Вона взяла одне із окулярів і взяла його на руки.


«Ти дуже гарна, моя люба… молода чуттєва тварина».


«У мене латинська кров», - співала вона йому у вухо.


Вона була легкою в руках, і її волосся м'яко торкалося його щоки. Він притис її до себе, підштовхуючи до ліжка, і вона не чинила опір.


"Від неї пахне лимоном", - подумав він, коли її коліна вдарилися об ліжко.


Під прозорою прозорістю її сукні він відчував, як її груди ковзають по грудях. Її стегна зустрілися з його, і він здригнувся від рідкого руху її тіла.


"Я хочу тебе", - прогарчав він.


"Ви дуже багаті, мосьє Добрюк?"


Дуже. Достатньо багатий, щоб дати тобі все, що ти хочеш».


Вона зігнула верхню половину свого тіла у колі його рук. Осушивши склянку і впустивши її на килим, вона повернулася до нього тазом та стегнами.


"Тоді роздягни мене... тут", - сказала вона, вказуючи на пояс на своїй талії.


Він осушив свою склянку, упустив її і тією ж рукою потягнувся до застібки. Він смикнув її і ахнув.


Раптово тонка сукня виявилася купою біля її ніг, а під нею опинилося тіло в оливково-рожевих тонах.


Чорний мереживний бюстгальтер ледве стримував рішучу потяг її грудей з високою посадкою, а чорний пояс гетри неадекватно облягав округлий вигин її стегон.


На ній не було трусиків, і довгі ноги, що звужуються, підтримували захоплюючий дух торс нагорі. Завершенням еротичної фантазії та вигнанням решти з розуму Добрука був чистий чорний бант, прикріплений до пояса для підв'язок.


"Ви - бачення".


"А тепер, - сказала вона, опускаючись на ліжко і розсовуючи стегна, - роздягнися ... і візьми мене".


Його пальці полетіли. Його очі були затуманені, пожираючи тільки її тіло, так що він не бачив широкої усмішки, що розтяглася на її губах, коли він упустив вальтер і кобуру зі свого плеча на підлогу.


Коли він теж був оголений, він сперся коліном на ліжко і почав повзти вгору розкішною м'якістю її вольового тіла. Так наповнені були його почуття побачивши,


запах і дотик до неї, що він не чув, як двері у ванну відчиняються позаду нього.


Він збирався увійти до неї, але побачив, що її очі широко розплющені. Вони раптово потьмяніли, і посмішка на її губах була схожа на зухвалу глузування.


"Не бійся, моя дорогий".


"Я не", пробурмотів він. "Повірте, я не такий".


Еміль Добрук відчув лише слабкий біль у основі шиї, перш ніж Поккі встромив шип усередину, перерізавши йому хребет.


Ні звуку, ні краплі крові. Використовуючи тільки врізаний шип як важіль, Поккі підняв неживе тіло з Софії і дозволив йому скотитися на підлогу.


"Поспішайте!" - сказав він, чистячи штир на покривалі. «Одягайся! Ми скористаємося дахом. Машина чекає у провулку у кварталі звідси!»


Софія не відповіла. Коли він підняв очі, її очі все ще залишалися засклені, а тіло тремтіло.


"Софія, одягайся!"


"Ні, не зараз."


"Яка?"


Вона обернулася до нього. "Поккі, зніми одяг".


Вона лягла на ліжко, прийнявши позу, яку щойно прийняла перед Добруком.


І тоді він зрозумів.


"Софія, ти сердишся ...?"


«Так. Роздягнися, Поккі… покваптесь. У нас є час… поспішіть!»


Це було безумством, але якось підходило. Її очі притягали його, як магніт, коли він порався зі своїм одягом.


А потім її тіло потягло його, поглинуло...


* * *


Картер провів рукою крізь ґрати, повернув ключ і за кілька секунд безшумно відчинив двері камери.


Все йшло, як по маслу.


П'єтро Амані все це проковтнув. Картер знав всю історію, аж до того моменту, коли збори мали бути скликані.


Єдине, що приховував Амані, – це місце. Але Картер знав, що якщо Амані чекав доставки туди, він скоро дізнається і про це.


Карлотта та її співробітники SID виступили як чемпіони. Спорядження, якого він потребував, було доставлено рано-вранці, заховане під підлогою фургона, що доставляє нових в'язнів. Картер вже переніс його в занедбаний сарай для інструментів у частині двору, що не використовується.


Рівно о третій годині ночі він прослизнув на животі кілька футів, що залишилися, до камери Амані і легенько постукав по ґратах.


Миттю перед ґратами з'явилися обличчя старого й сіра грива. "Ти готовий?"


"Так. Ваші люди знають, що робити?"


«Вони працюватимуть точно», - пошепки відповів чоловік.


Картер був упевнений, що так буде. Якби вони цього не зробили, і це було причиною невдачі, старий терорист хотів би їх помістити в морг.


"Ви поклали манекен у ліжко?" - спитав Картер.


"Так я готовий."


"Тоді вперед!"


Своїм ключем Амані відчинив камеру, вислизнув і знову замкнув її за собою.


Разом двоє чоловіків спустилися ярусом.


Вийти з тюремного корпусу на подвір'я було б найскладнішою частиною плану. Було б простіше, якби хтось у в'язниці, чи то охоронець чи один з адміністративних співробітників, міг потрапити на хитрощі. Але і Картер, і співробітники SID наклали вето на таку авантюру.


Хабарництво, хабарництво та корупція були надто поширеними. Неможливо було бути впевненим, що той, кого впустять у план, не піде прямісінько до самого Амані і запропонує продати інформацію про те, що його розголошує агент уряду Сполучених Штатів.


Вони досягли кінця корпусу, нікого не розбудивши, і Картер зупинився. Подумки він подякував за брак енергії. Весь блок між камерами освітлювали лише дві маловатні жовті лампочки.


Якби хтось із ув'язнених бачив, як вони проходили, він не зміг би відрізнити їх від обходу охоронців.


Там, де вони зараз стояли, була цілковита темрява.


«Тут вузький коридор, між стіною та останньою камерою. Хапай мене за пояс і тримайся ближче!


Картер увійшов до коридору, пригнувшись, італієць наступав йому на п'яти. Він пройшов близько двадцяти футів на дотик і зупинився, коли його обмацувальна рука торкнулася дерева.


"От."


"Що це таке?" - прошепотів Амані.


«Сірники. Запали одну і прикривай своїм тілом».


Скрегіт сірника був подібний до пострілу в мертвій тиші. У мерехтливому світлі виднілися двері чотирьох футів заввишки зі старовинним замком.


"Що це?"


Картер заговорив, коли почав працювати із замком. «Кілька років тому влада тюремної системи вирішила, що це прокляте місце – пожежна пастка».


"Так воно і є", - посміхнувшись, сказав італієць.


"Згоден", - сказав Картер, відкриваючи замок. «Вони мали влаштувати шлях для ув'язнених, щоб вони могли спускатися з третього ярусу на перший на випадок, якщо сходи будуть заблоковані».


Світло мигнув і згас. На той час, як Амані запалив ще один сірник, Картер уже відчинив двері.


Амані ахнув. - "Пожежний стовп!"


«Ага, – сказав Картер. "Це задовольнило охоронців, але, грубо кажучи, ніхто не потрудився сказати ув'язненим, що це було тут".


Але коли ми дійдемо до першого ярусу, ми все одно будемо в тюремних камерах.


«Ні, не будемо, бо ми не спускаємось… ми піднімаємося. Зніміть взуття та шкарпетки та пов'яжіть їх собі на шию.


"Чому?"


«Тому що жердина гладка - легко спуститися, важко піднятися нагору. Ви можете отримати більше важелів дії від голої шкіри».


Вони обидва швидко зняли взуття та шкарпетки та пов'язали їх навколо шиї. Потім Картер запалив усю коробку сірників і нахилився в дірку, тримаючи ліхтар над головою.


"Думаєш, ти зможеш це зробити?" До вершини та люка, що веде на дах, було футів сорок.


Амані кивнув головою. "Я зроблю це. У цьому жирі ще багато м'язів.


"Досить добре. Якщо ти відчуваєш, що починаєш зісковзувати, хапай мене за ногу».


Картер витер руки, задув сірники і схопився за жердину. Як мавпа, він підійшов до неї підошвами і рушив.


Він чув, як Амані позаду нього вже пихкає, і сподівався, що ця людина протримається, поки він, Картер, не зможе відкрити мені пастку і відкинутися назад, щоб допомогти їй.


"Ти в порядку?"


«Так», - була відповідь, що задихалася. «Скільки… скільки…»


"Далі?"


"Так."


"Я там."


Пастка жахливо рипнула, коли її відкрили, але Картеру вдалося м'яко опустити її на дах. Він виліз із дірки і відразу повернувся, щоб знову занурити одну руку.


"Візьми мене за руку!"


Амані вдалося обернути одну руку, а потім обидві руки навколо зап'ястя Картера, навіть коли він почав зісковзувати з жерди.


На подив старого, він відчув, що його піднімають вгору, ніби його вага була не більша за вагу хлопчика.


Опинившись на даху, важко дихаючи, він повернувся до Картера.


"Ти дуже, дуже сильний, Кашміре.


"Я знаю", - сказав Картер, посміхаючись. «Не забувай про це у майбутні дні. Давай сюди!"


Коли вони бігли по даху, Картер розмотав нейлонову стрічку з-під сорочки. Він прикріпив його до вентиляційної труби, зазирнув убік і з шипінням упустив на землю.


«Ми знаходимося над старою частиною двору, куди скидають сміття та де розташовані навіси для садових інструментів.


"Я знаю це", - відповів Амані і посміхнувся. Дуже мудро. Вогні тут згасло вже кілька місяців.


«Згоріли. Ублюдки замінили їх позавчора. Я весь день сьогодні провів з рогаткою та камінням, знову їх розбиваючи».


"Як далеко це внизу?"


"Близько ста футів. Чи зможете?"


«Спуститися, Кашміре, навіть на таку відстань буде легше, ніж те, що я щойно зробив!»


"Добре. Ось, візьми пару цих рукавичок. Мотузка нейлонова, і навіть якщо вона зав'язана вузлами на кожному футі або близько того, вона спалить тобі руки, якщо ти послизнешся. І знову одягни туфлі».


Коли вони були готові. Картер перебрався через борт і почав спускатись у темряву.


Десятий розділ.


Карлотта Полті кинула останній погляд на квартиру, перш ніж вимкнути світло. За останні кілька днів у цих кімнатах було багато. Раптова сутичка у животі змусила її, як не дивно, захотіти затриматися.


Але це було неможливо. Тепер усе почало рухатися, і ніщо не могло його зупинити.


Зачинивши і замкнувши двері, вона сподівалася, що буде жива, щоб знову побачити це місце за дванадцяту годину.


"Удачі для твоїх думок", - сказав Джейсон Генрі, посміхаючись їй зі сходового майданчика.


Карлотта усміхнулася у відповідь. Вона покохала великого американця. Він розсмішив її. «Усі мої думки – втрачена невинність».


"Я б не знав про це", - відповів він. “У мене їх ніколи не було. Ходімо, вони вже приготують нашого птаха».


На вулиці яскраві вогні кафе струменіли ліворуч від підніжжя Монмартру. Звук сміху, змішаний із сумною, майже блюзовою музикою, досяг їх вух, коли вони йшли до машини. Падав сніг.


Карлотте захотілося схопити великого американця за руку і повести його з пагорба. Добре було б посидіти в одному з кафе, випити вина та забути хоч на годину.


Але вони не мали години. Карлотта не могла згадати, коли востаннє так проводила годину.


Вона відкинула свої плаксиві думки і кинула сумку до кузова маленького седана «Фіат».


«Я думала, ти вибрав щось швидше… Ягуар чи Мерседес», - прокоментувала вона, сідаючи на пасажирське сидіння.


"Не для такої справи", - сказав Генрі. «Це відерце з болтами не так впадає у вічі, і, крім того, якщо хтось нас і обчислить, від швидкості мало користі».


Карлотта була кинута в крісло буквою G при старті, а потім вони згорнули і помчали вузькими вуличками до зовнішньої смуги бульварів, які мали вести їх навколо Парижа, повз Булонський ліс, до автомагістралі A10. Вони підуть головною артерією на південь у Орлеан.


Коли вони проїжджали Буа, Генрі посміхнувся. «Зустрів там свою першу дружину… у неділю вдень. Уклав її тієї ночі, а наступної середи ми одружилися».


Карлотта голосно засміялася. «Вона, мабуть, була гарна».


"О, вона була гарна".


"Чому це не тривало?"


«Бідна жінка була досить безглузда, щоб захотіти, щоб я був її цілком і повністю. Я не міг залишатись таким. Ніколи не був і, мабуть, ніколи не буду».


"Схоже, ти любитель жінок".


«Цілком глина в їхніх руках. Щоразу заводить мене в біду».


Ви також не маєте на увазі неприємності, які жінка збирається вас втягнути? "


Він посміявся. "Я міг би уявити."


Вона блиснула йому посмішкою у світлі підсвічування панелі приладів. «Я намагатимусь дати тобі бонус. Включи обігрівач, гаразд? Стає трохи прохолодно».


Він нахилився і натиснув на важіль температури, щоб гаряча вода потрапила в змійовики цілителя, потім злегка відкрив вентиляційні отвори в підлозі. Карлотта розвернула ноги і рушила вперед до краю, щоб гаряче повітря обдало її ноги.


"Краще?"


"Так дякую."


"Насолоджуйся цим, поки можеш", - сказав він, його обличчя раптово стало похмурим. «Буде набагато холоднішим».


* * *


"Що, чорт забирай, все це?" - спитав Амані, коли Картер викинув спорядження з сараю і почав його розбирати.


«Це балони з гелієм, це повітряна куля, це котушка з нейлону та пластику, і це перероблені ремені безпеки. Ось, залізай у цю куртку!


Вона була важка, з хутряною підкладкою. "Я так розумію, нам стане трохи холодно".


«Ми збираємося вирушити через гори до Франції. Якщо ця котушка не спрацює, ми піднімемося вищим і нам стане дуже холодно».


Амані натягнув куртку та підняв руки по команді Картера. Дуже обережно. Картер пристебнув його до ременя безпеки, потім перевірив, як він кріпиться до другого ременя, в який він незабаром влізе.


Потім він розтяг кулю на землі і прикріпив балони з гелієм до його впускних клапанів. «Ось, візьми… але не тягни».


"Що це таке?"


«Простий маленький світловий шнур. Коли повітряна куля наповнюється і ми піднімаємося, ви тягнете за шнур… але не раніше, ніж я вам скажу. До великого круглого вуха на вершині кулі прикріплені два червоні маяки. вони дозволять пілоту вертольота потрапити своїм гаком у ціль».


"Боже мій, спочатку я подумав, що ми просто перелетимо через кордон".


«Ми могли б, але вони зловлять нас за півгодини. А з вертольотом швидше, ми перетнемо кордон із Францією і підемо».


"Геніально", - заявив Амані, дивлячись у чорне небо. "Сподіваюся це спрацює."


Картер усміхнувся, коли побачив, як на обличчі чоловіка раптово виступив шар поту. "Так і буде."


Він заліз у свою половину ременя безпеки і знову перевірив, чи всі застібки-блискавки та кнопки надійно закріплені.


Переконавшись, що вони вірні, він сів, тягнучи за собою Амані.


"Що відбувається?" - Запитав старий італієць.


"Чекаємо."


* * *


H-34 стояв, як великий банан, у високій старій коморі. Його повністю перефарбували, зняли всі знаряддя та кріплення.


На його яскраво-жовтій стороні було нанесено вигаданий номер, а також назву неіснуючої авіакур'єрської служби.


"Що ти скажеш?"


Карлотта знизала плечима. "Я не знаю. Це ваша частина. Я вважаю, що все зроблено правильно».


«Це так, але принаймні можна сказати, що це красиво».


"Це красиво. Як нам вибратися звідси?


"Ми штовхаємо його".


"Як?"


«Котиться, як дитячий візочок».


Це було так. Через п'ять хвилин велика машина була на замаскованому цементному майданчику перед сараєм, і вони опинилися всередині.


Генрі провів ретельний, але швидкий перевірочний старт, і ротор над ними почав скреготати. Коли його прогріли, рев був оглушливим, але потім стих, коли він відрегулював паливну суміш.


Коли він був задоволений, він увімкнув світло на панелі приладів і направив промінь світла на коліна Карлотти. З-за сидіння він дістав дошку з карткою і поклав її на коліна.


«Ми дітимемо на висоті від двохсот до двох п'ятдесяти футів, поки не дістанемося сюди. Я позначив маршрути та координати на карті. Слідкуйте за цими датчиками… висотоміром… відстанню… напрямом… і тримайте мене в курсі. Зрозуміло. ? "


"Так", - сказала вона, швидко кивнувши.


"Коли ми сюди приїдемо... бачите?"


"Так."


«Доведеться піднятися, дуже високо. Це грайські Альпи. Ми перетнемо кордон тут, на перевалі Мон-Сені. Будь проклятий, тримай мене на висоті, яку я помітив, спостерігаючи за висотоміром. з цього моменту. Якщо ви цього не зробите, ми у лайні”.


"Що це означає?"


"Це означає, що ми врізаємося в край Альпа", - кричав він, перекриваючи ревіння роторів, коли вони відривалися від майданчика, і ніс вертольота повернувся у бік Італії та Кастель Монферрато.


* * *


Картер спітнів. Він глянув на годинник, ще трохи спітнів і налаштував вуха на небо.


"Я нічого не чую", - сказав Амані.


"Я теж", - відповів Картер. «А твої хлопчики про…»


Він не закінчив пропозицію. На протилежному боці двору пролунав вибух, і одразу за ним почулися голоси розгніваних, зляканих людей.


Невелика куля помаранчевого вогню ширяла в небі, захоплена сірим димом, і вся в'язниця була в хаосі.


Величезні прожектори спалахнули по всьому подвір'ю, а маленькі ліхтарі танцювали в решітчастих вікнах в'язниць.


"Вони почали!" - прошепотів Амані.


«Так. Ми маємо хвилин п'ять, а потім треба йти, готовий апарат чи ні».


Картер відкрив головний вентиль чотирьох гелієвих трубок і спостерігав, як оболонка повітряної кулі почала підніматися.


Жоден з вогнів не проникав у маленький затишний куточок, де вони розташувалися, але коли куля буде досить повною,


• його ясно бачитимуть як мінімум дві сторожові вежі.


Вони чули, як люди, мабуть, охоронці, біжать до тюремного корпусу, звідки долинали всі крики.


Три хвилини.


"Давай, вставай!"


Амані встав, і Картер заклацнув два останні ремені, які утримували їхні ноги разом.


"Та гаразд, чорт забирай!" він прошипів, "де ти..."


Пару хвилин.


З неба не долинало ні звуку, і тепер над ними почала формуватися повітряна куля.


Одна хвилина, і крики ув'язнених стали сильнішими.


"Вони вийшли із кварталів у двір!" - хрипко прошепотів Амані. "Хтось обов'язково прийде сюди!"


"Я знаю. Нам треба летіти».


Картер повністю відкрив головний вентиль, і куля почала збільшуватися з запаморочливою швидкістю.


За кілька секунд їхні ноги відірвалися від землі.


«Поїхали. Якщо ви віруюча людина. Амані, моліться, щоб вітер переніс нас через стіну, а не через двір!


«Пресвятої Богородиці Марії…»


Вітер ударив по повітряній кулі, як гігантська рука, затягуючи їхні ремені та перекриваючи їм повітря, а також подальшу промову.


Потім повітряна куля виявилася над стіною, і вони дико розгойдувалися під нею. Молитва окупилася. Повітряна куля перелетіла через стіну і продовжувала підніматися... але недостатньо швидко.


"Слідкуй за своїми ногами!" - вигукнув Картер. "Стіна!"


Удар був оглушливим, але більшість припала на підошви їхніх ніг.


Потім вони перевалили стіну і почали підніматися, злітаючи над гектарами дерев та огинаючи село Монферрато.


"Кашмір!" Амані раптово скрикнув. "Ти чув це?"


"Так, - відповів Картер, - звідти".


Коли він вгадав триста футів, він відключив клапани і висмикнув балони з гелієм. Вони полетіли вниз, і куля встояла на вітрі.


"Ось воно!"


"Зрозумів!" - вигукнув Картер. "Потягніть за шнур!"


Амані смикнув за шнур, і нічого не сталося.


«Господи… знову… будь ласка!»


Він зробив це, і два промені червоного світла одразу ж закружляли над ними. Миттєво під вертольотом спалахнули два світлові індикатори. Їх зачіпляли прямо на гачок, що висить під носом вертольота.


Все, що потрібно було зробити пілоту, - це кинути гак між спіральними червоними балками на повітряній кулі.


Так, подумав Картер, от і все.


Велика машина відхилилася від них у двохстах ярдах, зупинилася на холостому ходу і рушила в дорогу.


«Готуйтесь!» - вигукнув Картер. "Це буде страшенно здорово!"


Амані кивнув, перехрестився і заплющив очі.


Картер дивився на два маленькі червоні очі, як на метеликів, а опуклість над ним була полум'ям.


П'ятдесят... двадцять... десять футів...


Він схопився за ремені, підвернув голову, вигнув спину та...


Нічого.


Вертоліт закружляв над ними і полетів, вибух роторів опустив повітряну кулю приблизно на сорок футів і закрутив її, як дзига.


"Що трапилося?" Амані ахнув, утримуючи голову від запаморочення.


«Як ви вважаєте, що трапилося? Він схибив!» - вигукнув Картер. "Готуйся, він знову йде!"


Раптово повітряна куля, люди, що звисають, і вертоліт залилися яскравим білим світлом.


Картер швидко повернув голову. Їх уловили прожектори із замку Монферрато. У дворі він бачив чоловіків із гвинтівками за плечима.


"Вони стріляють!"


"Так, але ми поза досяжністю", - зітхнув Картер. "Почекай!"


Цього разу гачок упіймав і втримав. Картер подумав, що кожна кісточка в його тілі злилася докупи. Очні яблука Амані закотилися, а руки вилетіли з тіла.


На мить Картер подумав, що старий помер, але потім рум'янець повернувся до його обличчя, і його губи почали рухатися.


"Що ... що тепер відбувається?" він упорався.


"Вона прикріплює головний трос на цих ременях до лебідки, ми звільняємо кулю, і нас піднімають".


Набір червоних ліхтарів згас. Картер відчепив троси від повітряної кулі до ременя безпеки, і повітряна куля миттєво забрала.


Над ними, у відкритому люку, Картер міг бачити обличчя Карлотти і чорне волосся, що шалено розвівалося, коли вона закінчувала прив'язку і запускала електричну лебідку.


Амані теж побачив її і схопив Картера за плече. Він вказав нагору, і його губи ворушилися, але звук лунав поривом вітру, коли вони пролітали над деревами зі швидкістю шістдесят миль на годину.


Картер знизав плечима і склав губами слово «Почекай».


Лебідці знадобилося добрих десять хвилин, щоб підвести їх під черево коптера. Потім машина нахилилася, і, не відчуваючи опору вітру, вони пролетіли через затоку.


Карлотта зачинила двері і одразу ж повернулася, щоб допомогти їм позбутися ременів безпеки.


"З вами все гаразд, синьйоре Амані?" - спитала вона, притискаючи його до себе, коли ремені відпадали.


"Я так думаю", - видихнув він. "Болить, але це все".


Картер вивернувся з ременя безпеки і допоміг Карлотті перемістити італійця в одне із бічних сидінь біля перебирання.


«Сіньйор Амані, я Карлотта…»


"Полті. Я знаю, ти одна з людей Палморі.


- крижаним тоном сказав він.


«Я працювала з людьми Палморі, так, але запевняю вас, я завжди була вірна вам як нашому лідерові».


Амані перевів погляд на Картера, який знизав плечима. «Я нічого не знаю про ваші внутрішні сварки. Коли я був заарештований, я працював із Лібертою. Коли я попросив допомоги у втечі, вона запропонувала – за умови, що я візьму вас із собою».


Амані знову повернувся до жінки. "Це правда?"


"Це правда. Коли ми приїдемо до Парижа, і ви зможете зв'язатися з тими, хто все ще вірний вам в Італії, ви виявите, що я теж була вірна».


Амані, здавалося, прийняв це і відкинувся на спинку стільця. Картер схопив Карлотту за плече і кивнув у бік кабіни.


"Генрі?"


Вона кивнула головою. Картер пробрався вперед і сів у крісло другого пілота.


"Джейсон Генрі?"


"Так."


"Алі Кашмір".


Голова сіпнулася. "Торгівець зброєю?"


"Так."


"Будь я проклятий."


"Чому ти це сказав?"


«Бо ти сучий син».


Картер ніколи не бачив такого гніву на обличчі чоловіка. Він напружився, очікуючи, що інший чоловік накинеться на нього. "Ти мене знаєш?"


«Не особисто, ублюдок. Але я рушив для тебе вантаж із Юкатану до Південної Америки два роки тому, і ти обдурив мене на три тисячі доларів».


"Я гарантую, що ви це отримаєте", - сказав Картер.


«Чудово, я візьму це. Але як тільки я посаджу тебе на землю і зберуся, я вийду з цієї угоди. Я ненавиджу тебе. Якби дама сказала мені, кого я звідти забираю, Я дозволив би тобі згнити. Хто інший чувак? "


"П'єтро Амані".


"Італійський комуніст?"


Картерові довелося кивнути.


"Господи, тепер я точно знаю, що виходжу з цієї угоди!"


Картер прослизнув назад у надра вертольота і відвів Карлотту убік. "В нас проблеми".


"Як же так?"


«Якийсь час тому Генрі працював на Кашміру. Кашмір обдурив його, і тепер він мене ненавидить. Йому також не подобається Ліберія».


«Тоді рішення просте, друзі мої».


То був Амані. Він перебрався через палубу і тепер сів поруч із ними.


"Що це означає?" - спитав Картер.


Амані знизав плечима. «Убий дурня, коли ми приземлимось».


Картерові майже почав подобатися старий італієць. Тепер, у цю коротку секунду, він раптово згадав, хто він такий і що втілює.


* * *


Картер вийшов із вертольота до того, як лопаті повністю перестали обертатися. Інші пішли за ними, Джейсон Генрі замикав їх.


Ярдах за тридцять від них стояли фургон і низький гладкий «Сітроен». Троє чоловіків притулилися до крил «ситроєна», один із них був одягнений у синій комбінезон, а двоє інших – у темні штани та шкіряні куртки.


Карлотта повела Амані до фургона. Генрі кинувся до Картера.


«Це погані хлопчики, Кашміре, але вони роблять те, за що їм платять. Вони доставлять вас до Парижа. Ви втрьох поїдете у задній частині фургона з хлопцем у комбінезоні. Двоє інших будуть вести Citroen. Це ваша аварійна машина, якщо вона вам потрібна».


«Це самі три, що ми будемо використовувати в другій частині операції?»


«Вони є, але з цього моменту ви самі укладаєте з ними угоду. Я не в цьому, пам'ятаєте?


Як би наголошуючи на своїх словах, Генрі розстебнув куртку. Приклад магнума 44-го калібру лежав просто під пахвою, стовбур майже натрапляв на пояс. Плечовий ремінь мав роз'ємний шов для швидкого ходу.


Картер перевів погляд з апаратури на очі Джейсона Генрі. Він був майже впевнений, що ця людина зналася на магнумі.


Але навіть якби він мав сумніви, Картер не став би його брати. Вони надто потребували його.


"Що, якщо я підніму ставку?"


"Засунь собі в дупу".


«Амані думає, що я маю убити тебе».


"А він? Чому б тобі не спробувати?"


Картер усміхнувся і підняв руки долонями вгору. "Якщо гроші не зроблять цього, що буде?"


«Нічого подібного, ублюдок. Я зроблю будь-що заради грошей, але не заради тебе чи того хлопця у фургоні».


Картер уважно вивчив холодні блакитні очі та правильне обличчя чоловіка. Може він і найманець, але явно сумнівається.


Просто їхній успіх.


"Куди ви йдете звідси?"


«Відведу гелікоптер назад у бухту. Звідси приблизно годину».


"А потім?"


«Я залишаю це відповідно до нашої угоди. Половину угоди завершено. Мені сплатили половину ціни. Ось і все готове».


«А як щодо грошей, які, на вашу думку, я вам винен?»


«Збережіть це. Я спишу це на розвиток персонажа».


Ти потрібний нам, Генрі.


«Ну, чорт забирай, ти мені не потрібен. Поки що ублюдок».


Картер ухвалив миттєве рішення. Це все, що він міг зробити. Без цього пілота та його зв'язків вся угода могла б зірватися.


Вони зайшли надто далеко, щоб це сталося зараз.


"Генрі, почекай хвилинку".


"Йди до біса."


"Чорт забирай, тримайся!"


Чоловік зупинився. Він розгорнувся тим самим рухом, і швидше, ніж Картер це помітив, пістолет 44-го калібру був, його дуло тицьнулося йому в живіт.


Картер глянув униз, а потім з усмішкою вгору. "Ти в порядку."


"Достатньо хороший, щоб убити тебе, якщо ти натиснеш набагато більше".


"Що, якщо я скажу вам, що я не Алі Кашмір?" - пошепки сказав він.


«Я сказав би вам, що ви були повні лайна».


"Що, якщо я скажу, що я агент уряду Сполучених Штатів?"


"У Кастель Монферрато?"


"Моє ім'я


- Нік Картер. Я працюю в агенції з Вашингтона”.


Щось у тоні Картера змусило Генрі вийняти пістолет із живота. "ЦРУ?"


"Ні."


"Що тоді?"


"Є олівець та аркуш паперу?"


"Що ж."


"Дай мені".


Генрі витяг з кишені піджака блокнот та ручку лівою рукою. Права продовжувала утримувати магнум.


Картер писав на коліні.


«От. Як тільки ви знайдете чистий телефон-автомат після приземлення, зателефонуйте за цим номером. Представтеся та повідомите їм свою думку про сьогоднішній вечір. Вони розкажуть вам інше».


Генрі засунув блокнот у кишеню. "Чому б тобі просто не сказати мені?"


«Бо ви їм повірите».


"Де номер?"


"Вашингтон", - сказав Картер. "Зателефонуй їм!"


Він підійшов прямо до фургона, коротко кивнув чоловікові, що тримав двері, і проліз усередину.


Коли вони рушили, Карлотта заговорила. "Все добре?"


Картер знизав плечима. «Невелика різниця у думках. Тепер все у порядку".


"Добре", - сказав Амані. «Але якби виникла потреба, я міг би вбити його на місці».


Картер глянув униз. Амані тримав у руках 9-міліметрову "Беретту".


"Як довго це у вас було?"


"З першого тижня мого ув'язнення в Кастель", - відповів він з усмішкою.


"Зрозуміло", - відповів Картер, стискаючи кулаки, щоб не дати їм потрапити в горло чоловікові. «Скажи мені, Амані, ти застрелив би його до того, як він застрелив мене… чи після?


Одинадцятий розділ.


Різке клацання каблуком по паркету змусило Ніка Картера миттєво прокинутися і сісти на диван у вітальні.


Карлотта стояла в кухонному алькові, тримаючи пакет з продуктами в руці.


"Доброго ранку."


Картер подивився на годинник. "Ви маєте на увазі добрий опівдні".


Він протер очі і дивився, як вона вислизнула з куртки з хутряною підкладкою та поставила продукти на прилавок. Вона налила чашку кави, поставила її та кошик з круасанами на тацю і рушила до неї.


Карлотта, розмірковував Картер, прекрасна як ніколи. Наче небезпека та хвилювання минулої ночі змусили її розцвісти.


Два верхні гудзики її сорочки були розстебнуті, джинси заправлені у високі чорні чоботи, а волосся зібране назад. Без макіяжу вона мала вигляд студентки коледжу.


"Чи добре спалося?"


Картер кивнув головою. "Амані?"


«Все ще спить. Я щойно знайшла це під дверима».


Картер узяв газету з рук і розгорнув.


Зробив дзвінок. Вірте, що ви маєте рацію. Підключай мене!


481-776. Генрі


Картер вручив їй записку. "Набери це, поки я поливаю обличчя водою".


Коли він повернувся з ванни, витираючи рушником обличчя, вона простягала до нього телефон.


"Генрі?"


«Так. Давай поговоримо".


"Де? ... Не тут".


"Я можу зрозуміти чому", - посміхнувся Генрі. «Фіат, яким ми з Карлоттою їхали минулої ночі, знову стоїть на парковці в провулку поряд з вашим будинком. Ключ знаходиться під килимком водія».


"Відмінно."


"Ви знаєте Париж?"


"Як тильний бік моєї руки", - відповів Картер.


«Забери мене за годину на бульварі Бертьє, навпроти кафе Trois Roussettes».


«За годину», - сказав Картер і повісив слухавку.


"Це назад із ним?"


"Схоже на те", - відповів Картер, хапаючись за штани.


Одні з дверей спальні відчинилися, і в кімнату зайшов П'єтро Амані - вимитий, поголений і одягнений. "Ах, кава?"


Карлотта кивнула і рушила у бік кухні.


Картер оглянув одяг чоловіка. «Підходить ідеально».


"Так", - кивнув Амані. "Я вражений."


Карлотта повернулася і простягла чашку. «Кілька людей знали ваші точні розміри. Я щойно додав кілька фунтів через простою у в'язниці».


Амані посміхнувся. "Мудрий хід". Він повернувся до Картера. "У нас все ще є угода?"


"Ми робимо", - відповів Картер. «Я доставлю вас куди завгодно – за певну плату та з урахуванням тих уявлень, які ви згадали».


"Добре. Мені потрібно буде зробити кілька телефонних дзвінків сьогодні ввечері і, мабуть, надіслати кілька телеграм завтра вранці».


"Телефон там".


Ні. Мені знадобиться чистий телефон-автомат на мій вибір – і повна конфіденційність».


Картер похитав головою. «Це означає, що тобі доведеться вийти. Це може бути небезпечно".


"Мені доведеться ризикнути", - відповів італієць і посміхнувся. "Поки я не впевнений, що вам обом можна довіряти".


"Нехай буде так", - знизав плечима Картер, встаючи і перетинаючи кімнату. Він повернувся з маленькою валізою і відкрив її. «Карлотта зробить вам стрижку… дуже коротку стрижку. Тут є чорна перука та інші основи, які змінять вашу зовнішність. Я вважаю, ви не заперечуєте, якщо Карлотта йтиме за вами на відстані, у разі виникнення проблем? "


"Звичайно, ні", - сказав Амані. «Але я думаю, що це буду я - Амані - скоро створюватиму проблеми!»


* * *


Джейсон Генрі чекав, притулившись до вікна кафе. Коли він помітив Fiat, він похитав головою і повернув вказівний палець на один оберт біля свого вуха.


Картер зрозумів і продовжив. Він повернув до Порт-де-Кліші та обігнув великий квартал Паризької вежі Батіньоля. Коли він знову спустився бульваром Бертьє, Генрі чекав його на тротуарі.


Він перекотився на пасажирське сидіння ще до того, як Fiat зупинився, і Картер знову поїхав, перш ніж двері зачинилися.


"Куди ми йдемо?"


«Їдьте дорогою до Кліші, і я скажу вам, що робити після цього».


Вони в'їхали в передмістя Кліші, і Генрі направив його на менші і менші вулиці, поки вони не опинилися на вузькій дорозі. Нарешті вони зупинилися перед замкненою брамою в довгій кам'яній стіні.


Генрі вийшов з машини, вийняв ключ із кишені піджака і відчинив ворота.


"Де ми?" - спитав Картер.


«У далекому кінці Кліші. Будинок належить другові. Обідали?»


"Ні."


"Добре."


Повернувшись у машину, вони проїхали через ворота і по доріжці з гравію, що вилась через парк із квітковими клумбами, галявинами та величезними деревами.


Зрештою вони вийшли на еспланаду, облямовану невисокою кам'яною стіною. За стіною був другий величезний лужок.


"Ваш друг повинен найняти багато садівників", - прокоментував Картер.


"Кілька", - посміхнувся Генрі. "Поверни сюди".


Замок був величезним, з червоним дахом черепиці, широкою терасою і приватним озером позаду.


Вони вибралися з машини, і Картер пішов за Генрі у вестибюль з мармуровою підлогою та гобеленами.


«Джейсоне, ти повернувся! На терасі готовий обід!


Друг Генрі був високим і гнучким, з обличчям та фігурою, які могли б прямо зійти з обкладинки Vogue чи Elle.


«Селеста, я хочу, щоб ви познайомилися з моїм другом, мосьє Картером».


«Ласкаво просимо до Шато Ромбуар, мосьє Картер». Жінка тепло посміхнулась. "Ви теж займаєтеся експортним бізнесом?"


- Ні, мадемуазель, - відповів Картер, посміхнувшись у відповідь. "Я просто продавець страховок".


"Неважливо. Завжди раді будь-якому другові Джейсона».


Вона повернулася до Генрі. «Відведіть мосьє Картера на терасу, mon chèr. Я негайно замовлю обід».


Коли вона пішла. Картер склав усі разом. "Графіня Селеста Ромбуар", - пробурмотів він тихим свистом. "Ви обертайтеся класними колами!"


Генрі знизав плечима. "У чужій країні добре мати сильних місцевих друзів".


"Чудова дама."


«Їй вдається зігріти мене холодними ночами. Ходімо».


Обід був насичений чудовою їжею та балаканею, але Картер був радий, коли він закінчився.


«Я залишу вас двох на коньяк та справи», - сказала графиня. Вона цмокнула Генрі в щоку і зникла.


Він закурив сигару і жестом запросив Картера слідувати за ним. Вони пройшли до середини величезного лужка за будинком і сіли в альтанці.


«Я зрозумів усю історію, Картер. Ти тримаєш тигра за хвіст».


«Так, я, знаю, – погодився Картер. "Але якщо я зможу з'ясувати, де проходить ця зустріч, і отримати дещо суттєве про те, хто там і чому, ви можете уявити собі важіль".


«Я, чорт забирай, можу. Ти впевнений, що Амані не переступить тобі дорогу, коли настане час?»


"Ні, але мені доведеться скористатися цим шансом".


Генрі кивнув і відпив бренді, перш ніж знову заговорити. «Я сам трохи перевірив. У моєму бізнесі ви знаєте більшість людей, які лізуть у всі дірки».


"Я вважаю, що так", - сухо відповів Картер.


«З Італії прийшла звістка, що Палморі та його група божевільні та налякані до чортиків. Фракції Ліберта розділилися на два збройні табори, як тільки стало відомо про появу Амані».


"Ми розраховували на це".


«Мине трохи часу, і вони зрозуміють, що він у Франції і, можливо, у Парижі. У них буде контракт із ним… і, мабуть, із вами теж».


"І Карлоттою", - додав Картер. «Вона мала використовувати гроші Палморі, щоб вивести інших членів Liberta, а не нас».


"Як вона підходить?"


"Італійська SID".


"Ці з Ліберта справжні бандити". - Генрі замовк, його ясні очі вп'ялися в обличчя Картера. «Я дам вам три дні в Парижі, перш ніж гармати почнуть вилітати з-за дерева».


«Сподіваюся, ми не пробудемо тут так довго. Ось де ви входите.


"Куди полетимо?"


"Я ще не знаю. І не знатиму, поки Амані не збере все докупи. Сьогодні вдень він починає дзвонити по телефону».


"Моя перша думка як і раніше - вибратися з цього до біса".


Картер знизав плечима. «Ваш вибір, але я можу підсолодити пігулку».


"На гроші дядька Сема чи Амані?"


"Амані".


Генрі допив бренді та затягнувся сигарою. “Тоді я входжу. Номер, який я тобі дав, тут, у замку. Він все ще в тебе? »


"Так."


Він встав. - "Тримай мене в курсі."


"Я буду."


Селеста Ромбуар зустріла їх біля дверей. "Ах, мсьє Картер, ви повинні покинути нас так скоро?"


«Так, боюся, я винен, графиня, - сказав Картер. "Обід був чудовим".


"Мерсі", - відповіла вона, витончено кивнувши, потім легенько поклала руку йому на плече. «Ми плануємо невелику вечірку у ці вихідні – кілька дворян, кілька політиків, один чи два американські мільйонери. Це буде чудово. Будь ласка, приходьте!"


Картер на мить завагався, потім похитав головою. «Мені дуже шкода, графине, але я боюсь, що буду за кордоном… у справах».


Вона скинула руки в удаваному відчаї. «Ах, бізнес такий утомливий! Я весь час говорю Джейсонові піти на пенсію, але він каже, що не хоче бути жиголо і жити на мої гроші!


Картер посміхнувся. "Можливо, графиня, якщо наші справи підуть добре, мсьє Анрі зможе піти на пенсію за свої гроші".


* * *


Нік Картер неквапливо поїхав назад до Парижа. Карлотта грала


в італійську маму, коли він увійшов у квартиру, на кухню, по лікоть у пасті.


Він чув, як у ванні ллється душ.


"Амані?"


Вона кивнула головою. «Це другий душ, який він прийняв з того часу, як ми повернулися. Він каже, що потрібно очистити шкіру від нечистот Монферрато».


«Він багатогранний старий, – розмірковував Картер.


"Він революційний терорист з егоїзмом, який дозволяє йому робити що завгодно", - крижаним тоном сказала Карлотта. «Я бачу його лише з одного боку. Я бачив його жертви».


"Туше. Як пройшов день?"


“Ну, я думаю. Він зробив чотири дзвінки, кожен тривалістю щонайменше п'ятнадцять хвилин. Зважаючи на ту кількість монет, яку я бачила, як мінімум три з них були за межами країни.


"Який був у нього настрій після останнього?"


«Абсолютно веселе. Ми випили та пообідали, і він ставився до мене як до давно втраченої дочки».


"Тоді він тобі довіряє?"


«Повністю, я думаю. Але так і має бути. Я добре заклала основу».


"Він згадав…?"


"… Коли ми поїдемо?" Наче вона читала думки Картера. "Так, післязавтра".


"Але не куди?"


Ні. Але я попередила його, що якщо відстань велика, на літак необхідно встановити додаткові баки. Ми повинні знати про це наперед».


"Ах, Кашміре, друже мій!"


Картер обернувся. Амані блукав вітальнею, енергійно розтираючи рушником своє, тепер уже набагато короткіше сиве волосся.


"Амані", - сказав Картер.


«Я хочу, щоб ти приніс мені кілька карток польотів. Список там на телефонному столику. Ах, Карлотто, макарони! Сьогодні ми балуємо!»


Картер прочитав перелік: Швейцарія, Франція, Італія, Іспанія, Північна Африка.


Боже мій, подумав Картер, це могло бути будь-де.


* * *


П'єтро Амані, не гаючи часу, відновив свій контроль над Liberta.


Наступного ранку в паризьких щоденних газетах, а також в International Herald Tribune було опубліковано історію вбивства Ніколо Палморі. Це сталося у підвалі під кафе та житловим будинком у Флоренції.


Нордо Компарі та двоє його підлеглих були вбиті разом з ним.


Прочитавши звіти, Карлотта залишила єдиний короткий коментар. «Це залишає Поккі, Вомбо та Софію Палморі… всі вони небезпечніші, ніж сам старий».


"А якщо до їхньої кровожерності додасться помста, - сказав Картер, - вони стануть ще небезпечнішими".


Через півгодини Амані вийшов зі святилища своєї спальні і висвітлив новини.


«Відплата солодка» – був його єдиний коментар.


Карлотта пішла на кухню. Картер взяв себе до рук.


"Якщо ми їдемо завтра ввечері, Амані, мені знадобиться деяка інформація сьогодні".


«Ви отримаєте її. По-перше, ось телеграми, які я хочу, щоби ви відправили сьогодні вранці».


Картер узяв їх, швидко прочитав і ухильно кивнув головою.


Вони були нісенітницею; всі нагадували листи друзям чи старим членам сім'ї. Вони були підписані "Батько", і їх пунктами призначення були Берн, Рим, Франкфурт та Кордова.


"Я відправлю їх прямо зараз", - сказав Картер. «Я сподіваюся, що поїздка до Швейцарії – за моїми грошима».


"Це так", - відповів Амані. "Номер рахунку закодований у тексті телеграми".


Картер був здивований. Пальці Амані, як і раніше, сягали набагато далі, ніж припускали хлопці з аналітичного центру AX.


"Щось ще?"


"Літак синьйора Генрі все ще в Орлеані?"


Картер кивнув головою. «Приватний маєток – дуже приватно – вулиця на південь від міста».


"Чудово."


Старий розгладив між ними великий аркуш паперу.


Це був хитро намальований план польоту з Орлеану у X. Він мав висоту, відстань, приблизний час польоту та коди для міжнародного дозволу.


Єдина проблема полягала в X. Не було жодних розпізнавальних орієнтирів чи назв міст чи сіл, щоб дати Картеру натяк щодо напрямку, в якому вони летітимуть.


"А як щодо координат та засобів посадки?" – ризикнув Картер.


Посмішка старого була бешкетною, одне око прикрите. «Я дам вам їх, коли ми будемо в безпеці у повітрі».


«Ти обережна людина, Амані, – сказав Картер.


Дуже. Я був слабким і довірливим лише раз у житті. Це коштувало мені багато років у Монферрато. Я більше не буду таким безглуздим».


Картер знизав плечима. «Це ваша вечірка. Мені потрібні початкові гроші сьогодні.


«Я надіслав листа про зняття коштів у свій банк у Женеві. Ви можете забрати кошти у будь-який час сьогодні у Credit Suisse тут, у Парижі».


"Під ім'ям ДюБена?"


"Так."


Ерік ДюБейн був у новому паспорті, який Картер отримав напередодні увечері, люб'язно наданий офісом Paris AX. Він також придбав паспорти на нові імена для Карлотти та Амані.


"От і все. Я повернуся до Генрі».


"І я зроблю свій останній дзвінок".


Амані пішов у спальню, а Картер приєднався до Карлотти на кухні.


«Спостерігайте його, як за яструбом. Він розумний старий птах, і невідомо, що він може спробувати зробити».


"Я буду дивитися."


«Якщо хтось – я маю на увазі когось – підійде досить близько, щоб передати йому щось або навіть шепнути йому, зробіть знімок!»


"Ви можете розраховувати на це".


"Я готовий!" - крикнув Амані з вітальні.


"Удачі", - пробурмотів Картер, коли Карлотта увійшла на кухню.


Тільки-но вони вийшли за двері, як Картер набирав номер біля телефону.


"Оуї?" То справді був музичний голос Селести Ромбуар.


Графіню, я хотіла б поговорити з Джейсоном, будь ласка. "


«Ах, мсьє Картер, я впізнаю ваш голос. Це як бассо в опері! Джейсон зараз спить. Це важливо?"


"Це так."


«Тоді я розбуджу його. Одна мить».


Пройшло близько п'яти хвилин, перш ніж на слухавці пролунав хрипкий сонний голос Джейсона Генрі. "Що ж?"


"Як справи?" - спитав Картер.


«Машини та зброя готові. Літак готовий. Все, що мені потрібно знати, це баки та дозволи. Крім того, я маю подати план польоту на митницю до сьогоднішнього вечора. Куди, чорт забирай, ми йдемо?»


Картер важко зітхнув. - "Це все ще в темряві". «Мені треба побачити тебе сьогодні вдень. Де ми можемо зустрітися?"


«Перезвоню за дві хвилини».


Зв'язок перервався. Картер налив собі чашку свіжої кави і запалив. Вони майже зникли, коли знову задзвонив телефон.


"Що ж?"


«Є провулок під назвою Bedouins Row, біля рю Жермен у Пігаль. Ви його знаєте?"


"Ні, але я знайду".


«Наприкінці провулку магазин еротики. Пройдіть через фіранки і підніміться сходами. Це будинок розпусти. Її звуть мадам Золя. Використовуйте ім'я Дюбена».


"Зрозумів."


"Через годину?"


«Зроби за півтори години. Я мушу забрати видобуток».


Картер повісив слухавку і подався до спальні Амані. Йому знадобилося п'ять хвилин, щоб знайти карти польотів, і ще п'ять, щоб J нічого з них не впізнав.


Решта кімнати нічого не показала. Якщо Амані робив записи, то вони були або в нього в голові або в нього особисто.


Він швидко одягнувся та поїхав на «фіаті» до Єлисейських полів.


Швейцарські касири уважно перевірили суму векселя та його паспорт, а потім голосно зітхнули, передаючи його назад.


Їм було боляче віддавати готівку.


"Як вам, мосьє... чек?"


"Готівка."


"Готівка, мосьє?" Обличчя чоловіка було болючим.


«Готівка, всілякі купюри».


«Це буде велика сума… більша частина, мсьє…»


"У мене є портфель".


Коли він наповнився, Картер попросив його направити до заднього виходу з банку. "Я впевнений, що ти розумієш".


"Oui, monsieur".


Картер вийшов із банку та пройшов кілька кварталів до станції метро Etoile. Він сів на лінію №2 і вийшов на Пігаль. Виявивши вулицю Жермен, він обійшов її і обійшов ділянку за шість кварталів, увійшовши з іншого кінця.


Через свій темп - швидкий, повільний, швидкий, повільний, з великою кількістю покупок у вітринах і пауз - він був впевнений, що, якщо він узяв хвіст, він також втратив його.


Провулок був саме таким, досить широким, щоб пройти двоє людей, і темним, як ніч, посеред дня.


Пара убогих сутенерів, що спритно працюють із кусачками для нігтів, окинула його поглядом, коли він увійшов до яскравого магазину.


Клерк, схожий на аспіранта Сорбона. звів очі, кивнув і повернувся до свого підручника.


Картер близько п'яти хвилин уважно розглядав оголених жінок, оголених чоловіків, оголених чоловіків та жінок та кілька обкладинок журналів, а потім попрямував до задньої фіранки.


"Месьє?"


"Мадам Золя".


"Oui, monsieur."


Картер помітив, що рука чоловіка натиснула кнопку під стійкою, потім пройшла через фіранку.


Сходи висвітлювалися серією яскраво-червоних лампочок.


Він подумав, що французи чудові. Вони вірять у традиції.


Сталеві двері відчинилися, коли його нога торкнулася верхньої сходинки.


"Месьє?"


"Мадам Золя?"


"Oui."


"Я ДюБен".


"Йди сюди."


Вона була дуже широка, і за нею легко було стежити. Вони рушили коридором з відчиненими і зачиненими дверима. Картер міг чути нявкання, воркування та періодичні стогін пристрасті чи розпачу через зачинені двері.


"Месьє Джейсон прямо тут, у номері S&M". Вона відчинила двері і відступила убік. "Йди прямо всередину!"


Картер зробив це, і двері за ним зачинилися.


На стінах було багато ланцюгів та шкіри, яскраві червоні килимові доріжки та портьєри, а також величезне кругле ліжко з чорним шкіряним покривалом.


У центрі ліжка сидів Джейсон Генрі з пляшкою вина та тарілкою сиру.


"Що ж, - сказав Картер, оглядаючись, - це пригнічує".


"Радій, що тобі сподобалося", - сказав Генрі, скочуючи з ліжка і сідаючи на половину того, що було схоже на залізну діву. "Отже, що у нас є?"


Картер передав план польоту. Генрі згладив це та створив навігаційний комп'ютер та свої власні карти Європи.


Картер сів на іншу половину зброї тортур і закурив.


За півгодини він запитав: «Ну?»


"Жорстко".


Картер продовжував курити і вилив кілька ковтків із винної пляшки. Через двадцять хвилин Генрі встав і попрямував, протираючи очі.


"Це займе деякий час. Наприкінці зали безперервне секс-шоу…»


"Я зачекаю тут."


Минула ще година, перш ніж Генрі перевернув карти та ретельно складений план польоту Амані та розкрив свої висновки.


"Добре", - сказав він, швидко змочивши горло з пляшки з вином. «У нас є п'ять варіантів польоту, залежно від часу польоту та палива, а також від його позначень висоти. Я припускаю, що Італія йде. Вам обом там надто жарко».


"Хороше припущення", - сказав Картер.


"Німеччина вийшла; у плані польоту не вказано висоти.


І Англії немає, навіть якщо він намагався обдурити нас, просячи більше бензину, ніж йому потрібне».


"Так що залишається...?"


«Через Швейцарські та Австрійські Альпи сюди, неподалік Відня… або через Піренеї сюди, на південь Іспанії».


Картер згадав телеграму до Кордови. "Спробуйте Кордову".


Генрі швидко зрозумів, підняв очі й кивнув головою. «Це підійшло б. Крім того, ми перетинаємо лише один кордон… набагато менш ризиковано».


Картер замислився над діаграмами, потім похитав головою. «Якщо це Кордова, я гадаю, це плацдарм. Багато високопоставлених терористів, які прибувають до Іспанії, будуть помічені».


"Тоді я припускаю, що він встановлює собі додатковий транспорт, щоб дістатися сюди".


Картер побачив, як вістря олівця Генрі впало на північний край Алжиру, і кивнув. "Це було б страшенно добре".


"І якщо це так, Амані вже заздалегідь запросив нас на вечірку до Іспанії".


"Здавалося б, так". Картер підвівся і потягся.


"То що ж нам робити?"


"Поїхали", - сказав Картер. "Це все, що ми можемо зробити".


Він підніс портфель до ліжка і відчинив його.


«От ваша зарплата… плюс».


"Гарно", - зітхнув Генрі. "Дуже гарна сума."


"Наскільки сильно ви можете довіряти найнятому вами персоналу?"


«Коштовностями корони, доки їм платять».


«Добре, – сказав Картер. «Ми їдемо завтра о десятій вечора».


Дванадцятий розділ.


Карлотта та Амані вийшли через задні двері житлового будинку. Джейсон Генрі забрав їх у фургоні за три квартали від них.


Картер перебрався через дах і спустився на маленький камінчик у кварталі звідси. Великий чорний ситроен чекав із заведеним мотором.


"Як вас звати?"


"Моріс".


"Ви знаєте маршрут?"


"Oui."


Вони зустрілися тільки повз Буа з ще чотирма найманцями у седані Renault. На південь від Парижа вони повернули з A10 і знайшли стару дорогу на Орлеан, Route 20.


"Де буде фургон?"


«Прямо перед Арпажоном. Є зупинка для відпочинку.


Неподалік Парижа туман перейшов у дощ. Коли водій Моріс звернув із шосе, дощ швидко перетворився на сніг.


Картер зазначив, що Renault прискорився.


Крім фургона, в зоні відпочинку стояли дві машини. Коли машина зупинилася. Картер зісковзнув із пасажирського сидіння та увійшов до будівлі.


Джейсон Генрі вже був у пісуара.


"Є проблеми?"


"Ні, а ви?" - спитав Картер.


«Ми у справі. Я виведу тебе».


"Добре. А що щодо двох інших машин?


«Пари… діти, які не можуть дозволити собі номер у готелі», - пояснив Генрі з усмішкою.


Вийшовши з машини, Генрі заліз на водійське сидіння «Сітроєна», а Картер повернув до фургона.


Амані сидів з боку пасажира, його «Беретта» лежала на колінах. Карлотта стояла біля задніх дверей, тримаючи узі. На місці водія була ще одна Беретта, комплімент Генрі. Картер засунув її в кишеню пальта і заліз у фургон.


Ніхто не сказав ні слова, коли Картер зупинився за «Сітроєном», і вони попрямували на південь. Приблизно за три милі позаду них зупинився «Рено», сформувавши караван.


На півдорозі між Арпажоном та Етампом пішов сильний снігопад.


"Він може літати у цьому?" - Запитав Амані.


"У нас є контрольна зупинка в Ангервіллі", - відповів Картер. "Ми зробимо прогноз погоди".


Він клацнув перемикачем двірників на високий рівень, і вони повернулися в тишу. Картер чув, як довгі нігті Карлотти в задній частині фургона стукали по стовбуру «Узі».


На дорозі мало машин, і всі їхали обережно. Сам Картер сповільнився, рухаючись поворотами з меншою швидкістю і менше прискорюючись, коли виїжджав з них. Стіна снігу наче осіла навколо фургона, ізолюючи їх білим коконом. Навіть ліси, що чергувалися, і відкриті поля по обидва боки від них здавалися далекими, коли машина прорізала печеру крізь падаючі пластівці.


"Проклятий ідіот!" Картер гаркнув, коли інший фургон, темно-синій із затемненими вікнами, обернувся навколо них і надто швидко звернув на правий провулок перед ними.


Якось Картер побачив, як інший фургон врізався в задні ліхтарі «рено». На мить йому здалося, що водій фургона – хоч і був ближче – їх не бачить.


Потім фургон згорнув і обігнув «Рено», надто швидко мчачи шосе.


Вони пройшли Етампом, і на південь від міста Карлотта поповзла вперед.


"Алі ...?"


Усього на секунду. Картер не відповів на свій псевдонім. Його очі швидко метнулися до Амані, щоб побачити, чи впіймав це старий. Він дрімав.


"Так?"


Цей фургон був припаркований у Етампі, біля бістро”.


"Я бачив. Ви помітили жінку на пасажирському сидінні?»


«Так, але я не можу сказати, чи це була Софія. Але вона носить світлу перуку».


"Ми порівняємо записи, коли зупинимося в Ангервіллі".


* * *


Коли Картер вийшов із ресторану, сніг трохи відступив, але продовжував падати рівномірно. Холодне, тепер вологе повітря було важке, від нього пахло парами бензину і запахом кави з мішка в руці. Іноді важкий гул вантажівки досягав його вух із шосе.


Renault вже заправився і вирушив до південного кінця проїзду.


Фургон все ще стояв біля насосів, а «сітроен» був у північному кінці дороги, поряд із телефонною будкою.


Джейсон Генрі був у будці.


Картер пропустив каву через вікно фургона. "Будь напоготові. Я зараз повернусь".


Перебираючи "Беретту" в кишені. Картер попрямував до стоянки на краю будівлі.


Він обійшов увесь ресторан до найближчої заправки і зупинився серед снігу у освітленій бухті. На другій стоянці також нічого підозрілого не було.


"Чим можу допомогти, мосьє?"


То був хлопчик, який ремонтував шину в затоці.


"Ні, мерсі", - сказав Картер і передумав. Він витяг з кишені олівець і дорожню карту Мішлен, яку вони з Генрі вивчили в ресторані, і підійшов до хлопчика. Можливо, ти зможеш це зробити. Ви живете у цьому районі?»


"Геть, мосьє".


Через десять хвилин. Картер підійшов до Генрі, коли той вийшов із телефонної будки.


"Добре?"


"Краще б це була Іспанія", - відповів Генрі. «Цей буран рухається північ і північний схід. Якщо ми відірвемося від землі, єдиний шлях – на південь».


"Добре. Витягніть артилерію з «Сітроєна», покладіть її під пальто і приєднуйтесь до нас у фургоні».


"Щось не так?"


"Просто здогад", - відповів Картер. "На тому фургоні, який проїжджав повз і зупинився біля Етампа, була антена CB. Більше вони не проїжджали, але могли вистежити нас. Якщо щось трапиться дорогою, я думаю, було б краще, якби ми були всі разом."


Коли вони йшли до фургона. Картер провів ліхтариком картою. Крім опублікованих маршрутів, тепер були накреслені лінії, що перетинають дорогу 20 та найближчу автомагістраль A10.


"Що відбувається?"


"Хто знає?" - сказав Картер і знизав плечима. "Але пам'ятайте, що ви сказали про те, що нас помітили, якщо ми залишимося в Парижі занадто довго?"


"Що ж?"


«Можливо, ми залишилися надто надовго.


Генрі завів двигун і виїхав із паркування. Він увімкнув фари, і знову Renault вирвався вперед, а Моріс та Citroen не відставали. На шосе вони швидко набрали швидкість і задні ліхтарі Renault зникли в снігу.


Раптом довкола них розгорнулася невелика спортивна машина і одразу ж пригальмувала.


"Ублюдок!" Генрі зашипів і вдарив у сигнал.


"Чи можете ви перегнати його?" - сказав Картер.


«Не в цьому лайні. Ми втрачаємо Рено!


Картер подивився на заднє скло. Він бачив фар «ситроена».


"Мені це не подобається", - прогарчав він, вставляючи снаряд у камеру "Беретти". На звук відповів такий самий клацання, як Карлотта готувала «Узі».


"Попереду щось є!" - вигукнув Генрі. "Господи, це ж контрольно-пропускний пункт!"


Картер рвонув уперед.


Машини не було видно, але на їхній смузі дороги було піднято дві стійки з червоними ліхтарями нагорі та воротами між ними. Біля дороги стояли троє чоловіків у формі, але снігом було неможливо визначити, в якій формі вони були.


Спорткар уже зупинився біля воріт. Рено не було видно.


"Амані, сідай у спину!"


"Як ви думаєте, нас шукає поліція?"


"Поїхали!" - гаркнув Картер. Він насилу міг сказати цій людині, що страшенно добре знав, що це не поліція.


Як тільки Картер прослизнув уперед, Генрі натиснув на гальма.


"Дивися, там, у деревах!"


Картер глянув. Це був кінець седана Renault. Цієї секунди спортивний автомобіль злетів, а потім занісся боком перед ними. Двоє із трьох чоловіків у формі витягли пістолети і побігли до фургона.


Картер підстрелив одного з них прямо через бічне вікно, а Генрі почав боротися з кермом. На той час, як фургон повністю розвернувся, Карлотта вже відчинила задні двері та стріляла з «Узі».


"У маленькій спортивній машині ...?" - це Амані сидів у Картера за спиною.


"Що ж?"


"Софія Палморі!"


«Сподіватимемося, що «Узі» приб'є її», - сказав Картер, уже проводячи ліхтариком по карті. «Тут близько двох миль є бічна дорога. Поверніть ліворуч!"


Щойно він сказав ці слова, як дві фари вирвалися зі снігу прямо на них.


"Це синій фургон!" - вигукнув Картер.


«Чорт забирай, вони, мабуть, прикінчили Моріса!» - Вигукнув Генрі, зумівши вчасно згорнути, щоб уникнути зустрічі з іншою машиною.


Він зайняв кут і побачив чисту білу безіменну стрічку, що веде до A10.


"Господи, сподіваюся, під цим є дорога", - промимрив Генрі, потім увімкнув фургон на максимальній швидкості і натиснув на педаль акселератора.


Вона була тверда під білим порошком.


"Що тепер?"


Картер звірився з карткою. «Є підземний перехід. З іншого боку, поверніть ліворуч. Це з'їзд на A10».


Картер чіплявся за сидіння та дверну ручку доти, доки він не задовольнився водійськими якостями Генрі, і вони поповзли боком по рампі. Потім він повернувся до сидіння і подивився на Амані та Карлотту. Він побачив світло у нижній частині в'їзду, а потім каламутний жовтий колір двох протитуманних фар іншого фургона.


"Що це таке?" - спитав Генрі.


"Вони", - відповів Картер. "Вони йдуть за нами"


Вони виїхали на південь шосе A10 зі швидкістю шістдесят миль на годину, і Генрі зробив усе, що міг збільшити швидкість. Поруч із ним на пасажирському сидінні. Картер знову звірявся з карткою.


"У них має бути нагнітач", - сказав Генрі. "Вони виграють у швидкості!"


«Я знаю», - сказав Картер, глянувши на знак, що проїжджав, і швидко повернувшись до карти.


«Чудово. Отже, тепер ми на повну!»


"Дивись на дорогу і їдь, Генрі".


Картер знову зазирнув у заднє вікно. Відстань між двома машинами скорочувалася з кожною секундою.


«Він гарний, – сказав Генрі. "Занадто добре. Нам ніколи не втекти від нього».


"Я сказав вам, що знаю це", - відповів Картер.


Він зісковзнув із пасажирського сидіння і попрямував до задньої частини фургона. Він узяв «узі» з рук Карлотти, витягнув магазин і вставив новий.


«Карлотто, ви з Амані відчиняєте двері і тримаєте їх відчиненими, коли я вам скажу! Генрі…»


"Що ж?"


Попереду крутий поворот. Коли ви вийдете за його межі, пригальмуйте! "


"Попався!" Генрі відповів гучним сміхом, уже бачачи наміри Картера.


Вони почали поворот і на півдорозі зачепили шматок льоду. На щастя, Генрі вже знижував швидкість, тому було легко направити фургон і повернути.


"Відкривайте!" - Картер заплакав, коли побачив, як спалахнули промені протитуманних фар. Амані та Карлотта відчинили задні двері і притримали їх ногами.


На тому самому місці на повороті інший фургон зачепився за крижаний покрив. Але його швидкість не дозволяла зробити ту ж реакцію, яку міг зробити Генрі.


Картер примружився від поривів холодного повітря та снігу, що заповнив задню частину фургона, і почав стріляти з Узі. Він потрапив до лівої передньої фари і побачив, як кулі пробили крило, двері, а потім розбили всі вікна фургона.


Пролунав пронизливий металевий скрип, коли фургон ударився об перила і проїхав повз них по землі.


На той час Генрі вже ледве повз. Коли він повністю зупинився. Картер викотився з кузова фургона, Амані йшов за ним, а Генрі вивалювався з машини.


Як і сподівався Картер, раптовий перехід у наступальну позицію приголомшив пасажирів іншого фургона. Він був за десять футів від задньої частини фургона і біг, коли двері раптово відчинилися. За ними скрючився монстр, магнум у його руках виглядав як іграшковий. Він отримав одну кулю, перш ніж Картер вистрілив із «Беретти».


Він глянув просто в очі здоров'якові перед тим, як вони зачинилися.


Двері з боку пасажира фургона відчинилися, і двоє чоловіків вилетіли, коли Картер зробив ще одну чергу. Зліва від нього він почув тупіт ніг по засніженій бруківці. Це був Генрі, який уже стріляв зі своєї «Беретти». Він вистрілив у водія прямо у бічне вікно і вдарився об переднє крило, коли Картер вийшов із-за фургона.


З моменту першого краху пройшло менше півгодини.


За огорожею був берег із дренажною канавою на дні. Картер вставив у «Узі» свіжу крамницю, пірнув за огорожу і покотився.


До того часу, як він потрапив у канаву, він не притягнув вогонь, тому випадково зазирнув через її край у ліс.


Як і раніше, немає вогню.


Він перекинувся через насип і проповз біля дерев ярдів на двадцять. Густому снігопаду заважало густе листя дерев нагорі. Ті самі дерева тепер загороджували світло від фар фургона нагорі.


Картер зробив два кроки вперед, і хлоп'ячого вигляду чоловік із пазуром замість правої руки прокотився навколо дерева за десять ярдів перед ним.


Кіготь потрапив на спусковий гачок пістолета-кулемета.


Картер прострілив чергою йому груди, і в той момент розмитий рух привернув його погляд праворуч.


То був Амані, і дуло його «Беретти» випромінювало шафранове полум'я. Він усадив усю обойму другому чоловікові, який сидів у молитовній позі за двадцять ярдів за жертвою Картера.


Чоловік простогнав і впав. Коли Амані підійшов до нього, він ударив його ногою в бік, ніби він ще живий.


"Ублюдок", - прошипів він, потім перезарядив "Беретту".


«Вомбо мертвий у фургоні. Це був Поккі, якого ти щойно вбив».


Карлотта стояла біля ліктя Картера. "А решта троє?"


Вони схожі на французів, ймовірно, місцевих жителів, яких Софія найняла у Парижі».


"А Софія?"


Карлотта похитала головою. Вона спробувала б дістатися до контрольно-пропускного пункту, але, гадаю, я не сумувала б за нею”.


Картер знизав плечима і рушив назад на берег. "Генрі!"


"Що ж?"


"Їхній фургон зрушить?"


"Я думаю так."


"Вибийте другу фару і переженіть її по насипу, через дірку, яку вони вже пробили в огорожі".


"Добре!"


Картер рушив назад до своєї машини, Карлотта і Амані пішли за ним. Він прослизнув на сидіння водія, коли вони залізли на заднє сидіння.


Щойно затих звук скрегота металу, як Генрі влаштувався на пасажирському сидінні.


"Поїхали!"


Вони рушили в дорогу, і через п'ять хвилин вони помчали на південь трасою A10 у бік Орлеана з усією швидкістю, з якою фургон міг їх нести.


Минувши місто, Генрі дав Картеру напрямок на аеродром. Це було трохи більше ніж смуга землі, вирізана на невеликому фермерському полі. Ангар був великою відкритою коморою.


Картер зупинив фургон і обернувся до Амані. «Добре, тепер ми маємо знати, куди ми йдемо, бо ми, можливо, не зможемо піти. Скажи йому, Джейсон».


Цей шторм йде на північ та схід. Якщо ви думаєте про Швейцарію, Австрію чи Німеччину, забудьте про це».


Амані посміхнувся. "Ми йдемо на південь, джентльмени ... в Іспанію".


"Де в Іспанії?" - нетерпляче спитав Картер.


"Поруч із Кордовою", - відповів італієць, потім нахилився вперед і помістив "Беретту" відразу за лівим вухом Картера. «Запевняю вас, синьйоре Кашміре, я довіряв вам досі... але - про всяк випадок - я хочу, щоб ви і Генрі передали свою зброю Карлотті».


Картер насилу стримав усмішку, передаючи «узі» та «беретту» Карлотте Полті.


Останні слова, які вона шепотіла йому перед тим, як вони з Амані вислизнули з паризької квартири, крутилися в його голові: він не збирається вбивати ні тебе, ні Джейсона, але він триматиме тебе на руках, поки ми продовжуємо.


"І коли ти підеш далі, - подумав Картер, - я піду прямо за тобою!"


За наказом Амані Карлотта закопала всю зброю, крім «Беретти», яку він тримав. Генрі перевірив літак, поки Картер переносив сумки.


«Повір мені, Алі Кашміре, я не обманюю тебе. Я просто не можу взяти тебе із собою на всю дорогу. Коли ми дістанемося до Кордови, тобі та Генрі будуть повністю заплачені».


«А інша половина нашої угоди? Знайомство з певними людьми?


«Ах, я боюся, що це була маленька безневинна брехня. Чи бачиш, якось, тим самим людям, про яких я говорив, не треба буде купувати в тебе зброю».


Літак був двомоторним Beechcraft. Він легко перенесе шістьох пасажирів.


Генрі вже був у кабіні, і гвинти повернулися, коли решта залізла всередину.


"Мені шкода, що ми повинні скоро розлучитися на сумній ноті, Алі", - сказала Карлотта досить голосно, щоб Амані почув.


Картер знизав плечима. «Поки що мені платять. І я завжди насолоджувався Іспанією… особливо в оплачуваній відпустці». Він нахилився вперед і поплескав по полотняній льотній сумці. "Я навіть узяв із собою фотоапарат!"


Карлотта посміхнулася. Це вона засунула камеру в дорожню сумку того дня після того, як агент AX накинув її їй на плече в натовпі метро, а Амані знаходився за двадцять кроків від неї.


Картер глянув уперед. Він бачив, що Джейсон Генрі вирує.


Він швидко підвівся і обійшов Амані на праве місце. Пристібаючись, він переключив перемикач радіо в положення "гарнітура" і прошепотів: "Остинь!"


Очі Генрі розширилися, а потім звузилися. "Ця сука", - прошепотів він. "Вона нас обдурила!"


"Ні мій друже. Гра ведеться досить добре».


Тринадцятий розділ


Смуга мало чим відрізнялася від тієї, з якою злетіли у Франції: широка ділянка розчищеної землі на полі фермера.


Незадовго до приземлення Амані дав вказівки Генрі: Радіо Кордова, у вас проблема з двигуном!


Генрі двічі передав по рації повідомлення разом із координатами, які йому дав Амані. Тоді старий італієць нахилився вперед і зламав радіоприймач викруткою.


«Тепер ви можете приземлитися. Координати за милі звідси, неподалік португальського кордону. Ось де вони шукатимуть вас!


Генрі посадив літак, зробивши всього пару стрибків по порізаній, щільно утрамбованій землі, і вирулив до кінця імпровізовану злітно-посадкову смугу.


Ангара не було, тільки пара оливкових сараїв, а між ними стояла нехитра «Цессна-210» із льотчиком арабського вигляду, що розвалився біля фюзеляжу.


«Наш новий шофер чекає, Карлотто», – посміхнувся Амані.


Чотири людини з автоматами оточили літак, коли Генрі зупинився і заглушив двигуни. Троє з них були іспанцями чи арабами, у однакових чорних шкіряних куртках та темних штанах. Четвертий був у мішкуватому темному костюмі і виглядав скандинавом чи слов'янином.


То був слов'янин.


Картер вловив російський акцент в англійській, коли він обійняв Амані, і вони обмінялися привітаннями.


Той самий росіянин вітав Карлотту, коли їх представив Амані. Потім, один за одним, Амані потиснув руки трьом бойовикам у шкіряних куртках.


Не треба було бути генієм, щоб зрозуміти, що це були баски з півночі, мабуть, члени ренегатського терористичного підрозділу ETA.


Амані увійшов у тиху розмову з усіма чотирма з них. Похитавши головою і кілька разів посміхнувшись, італієць повернувся до Картера та Генрі.


«Синьйоре Кашміре, ви виявилися безцінними. Але, як я вже казав, я не можу дозволити вам супроводжувати мене на останньому етапі моєї подорожі».


"Отже, вони розстріляють нас", - прогарчав Картер, киваючи головою у бік чотирьох чоловіків.


"Швидше навпаки", - посміюючись, відповів Амані. «Вони просто триматимуть вас тут, доки я не приземлюся в пункті призначення. Це не повинно тривати більше чотирьох годин».


"А потім?" - спитав Генрі крізь зуби.


"Потім вас відпустять, і ви продовжите свій політ до Кордови. Те, чим ви обоє займатиметеся, - це ваша особиста справа.


Ваші гроші, синьйор Кашмір, вже були переведені до Швейцарії. Чи бачите, я людина слова ".


«Один із цих людей – російська, Амані», – сказав Картер. "Це ті, з ким ви зараз маєте справу?"


Амані спохмурнів, але лише на секунду. Потім його губи розпливлися у широкій усмішці. Я помирився з моїми російськими товаришами. З їхньою допомогою я матиму Італія. Це те, чого завжди хотів».


Три шкіряні куртки виступили вперед і жестом вказали Картеру та Генрі на один із сараїв для оливок.


Картер схопив свою льотну сумку, і росіянин почав кричати: Ні, ні!


Картер запитливо глянув на Амані. «Я такий же розшукуваний, як і ти. Мені знадобиться моє маскування та зміна одягу, щоб пройти іспанську митницю в Кордові».


Амані кивнув і заспокоїв побоювання російської. «Перед від'їздом із Франції ми з дамою зняли всю зброю. Сумки також були обшукані».


Співробітник КДБ неохоче кивнув, і їх заштовхали до одного з оливкових сараїв.


Коли вони ввійшли і двері за ними були зачинені, Генрі повернувся до Картера.


"Що, чорт забирай, відбувається?"


"Не більше, ніж я очікував", - відповів Картер. «Ви добре розглянули очі цієї російської, поки Амані розмовляв із нами?»


"Ви тримаєте парі, що я зробив".


"А що ти бачив?"


"Він збирається вбити нас, як тільки Амані та жінка підуть!"


Картер кивнув, спостерігаючи за тим, що відбувається зовні, через тріщину в дошках, прибитих до єдиного вікна. «Точно мої почуття. І я піду на одне припущення далі. Готовий посперечатися, вони планують поховати нас десь тут, у горах, і самі використовувати ваш Бічкрафт».


Навколо сараю на твердій земляній підлозі розкидали ящики з оливками. Генрі плюхнувся на одну з них і зітхнув.


«Знаєш, Картер, це справді не той шлях, яким я розраховував».


"Ви нікуди не підете, крім як звідси". Картер сів на другий ящик і почав копатися у своїй льотній сумці. Підійди до вікна і розкажи мені, як вони виходять назовні. Думаю, вони прийдуть за нами, як тільки «Цесна» відірветься від землі».


Генрі рушив до вікна, але, схоже, він не чув усіх слів Картера. "А ця маленька сучка, Карлотто ... Я думала, ти сказав, що вона італійка з безпеки!"


"Вона звідти", - відповів Картер, виймаючи з сумки важкий футляр для фотоапарата та штатив. «І вона страшенно прекрасна актриса».


«Вона сука! Вони «Цесну» прогрівають».


"Нам довелося зіграти так, тому що ми не знали остаточного місця зустрічі ... точно, куди збирався Амані".


"Ми досі цього не знаємо".


"Ми зробимо це. І коли ми це зробимо, я знайшов спосіб зв'язатися з Карлоттою. Чи бачиш, Генрі, Амані тепер довіряє їй. Маючи її всередині, я можу отримати точну інформацію, яка мені потрібна.


"Яка…?"


«Розірвати цю невелику тусовку важливо, так. Але важливіше отримати факти та докази того, що КДБ планує пособництво та підбурювання. Якщо вони у нас буде, ми можемо зв'язати їм руки!


Генрі відвернувся від вікна і подивився на Картера. Здавалося, за його очима спалахує лампочка.


"І ви думаєте, що Карлотта зможе підійти досить близько, щоб отримати цей доказ?"


Картер посміхнувся. «Вона дуже досвідчена та дуже гарна. Так, я гадаю, вона зможе. І коли ми дізнаємося, що такий доказ – і де він – ми з вами з'ясуємо, як його отримати».


Генрі раптово усвідомив, що Картер розбирає дорогу камеру Rolleiflex і вправно збирає деталі на колінах.


"Що, чорт забирай, ти робиш?"


«Це спеціально змінений 9-міліметровий парабелум моделі 951 Italian Beretta. Його роботу було змінено з напівавтоматичною з відстрочкою на повністю автоматичний режим. Довжина ствола була скорочена до трьох дюймів, але збільшена для роботи з просвердленими напівмагнітними кулями. Початкова швидкість кулі дорівнює все ж таки краще, ніж тисяча футів в секунду, а магазини з чотирма завантаженнями можуть бути скріплені ланцюгом з кінця в кінець, до п'яти, так що вони пружні двадцять набоїв. Ці секції штатива насправді є зарядженими магазинами».


Картер з'єднав магазини, вставив верхній приклад і різко потягнув затвор, щоб вставити бойовий снаряд у патронник. Потім він підняв його, щоб Генрі побачив остаточний результат.


«І вуаля! Він перетворюється на міні-пістолет-кулемет, важить менше півтора фунта!»


"Будь я проклятий."


Зовні заревів двигун «цесни», і літак почав рулювання. За звуками, що чергувалися, обидва чоловіки могли визначити, коли літак злетів.


«Добре, скоро прийдуть головорізи», - прошипів Картер. «Устань прямо переді мною, коли вони увійдуть. Катись, коли ти відчуєш цей стовбур у своїй спині!»


Решту Картер пояснив короткими, їдкими пропозиціями, і Генрі кивнув на знак розуміння.


Ключ у замку за дверима швидко звів їх разом.


"Готовий?"


"Готово", - прошепотів Генрі.


Двері відкрилися. Двоє з них підійшли гуськом, а потім розосередилися, один прикривався своїм пістолетом-кулеметом, інший наближався, щоб сховатися від них.


Картер почекав, поки людина, що наближається, опинився прямо перед Генрі, потім зачепив Генрі по спині коротким стовбуром «Беретти».


Генрі впав як чорт і покотився, коли "Беретта" почала стріляти.


Жоден із чоловіків не встиг змигнути, перш ніж зустрів свого Творця.


Шість 9-мм кулі потрапили першому в груди. Коли він хитнувся назад і вниз. Картер продовжував стріляти. Одна куля відірвала йому підборіддя на шляху вниз, а ще п'ять куль пройшли його падаючим тілом, зробивши трупом другого.


Він ледве вдарився об землю, як Генрі отримав його пістолет-кулемет, потім Генрі та Картер вибігли за двері і кинулися тікати.


Третій у шкіряній куртці заправляв у «Бічкрафт» пальне. Генрі кинувся на нього на повному ходу, коли чоловік пірнув за своєю рушницею за десять футів від землі.


Він так і не зробив цього.


Генрі розрізав його навпіл чергою вертикально, від промежини до грудини, коли його пальці знайшли пістолет.


"Де інший? Російська?"


"Дивимося навколо", - крикнув Генрі у відповідь, падаючи на живіт, нога до ноги, разом з Картером.


Обидва цілилися зі своїх автоматів по дузі на своїх половинах кола.


Вони вже збиралися підвестися, як раптом загудів двигун, і невеликий седан «Сеат» полетів до них через другу сараю для оливок.


"Зупиніть його, перш ніж він потрапить у літак!" — гукнув Картер, підводячись на одне коліно.


Обидва пістолети-кулемети загриміли. Кулі розірвали передню частину крил та радіатор. Передня частина машини одразу ж залилася пором. Але тепер вони мали діапазон.


Лобове скло розбилося, трималося секунду, а потім повністю розлетілося. За ним лежав на сидінні співробітник КДБ, широко розкинувши руки, і половина обличчя була відсутня.


Але машина ще їхала.


"Стріляйте у шини!" - вигукнув Картер.


Обидва пістолети знову обстріляли передню частину автомобіля, доки машина не впала і не почала ухилятися. Він похитнувся на двох колесах, потім повністю перекинувся на бік, на дах і знову опинився на колесах.


"Закінчіть заправляти літак бензином", - прогарчав Картер. "Я приберу цей безлад!"


Він витяг два тіла з сараю і заштовхав їх у Сеат, а потім приєднав до них убивчого Генрі.


На той час, як він закінчив, Бічкрафт був заправлений паливом, і Генрі відкочував переносний балон з дороги.


"Не вимикайте його", - сказав Картер, забираючи шланг з руки. "Підніміться на борт!"


Генрі кивнув і попрямував до літака. Картер підтягнув переносний балон до сидіння та залив машину бензином. Потім він зробив двадцятиметрову доріжку для бензину від машини і підштовхнув переносну цистерну назад досить близько до сидіння машини, щоб вони обидва вибухнули разом.


Він зробив саморобний підривник із просоченої бензином носової хустки та коробки сірників і помчав до літака.


"Господи, ти уважний", - сказав Генрі, натискаючи дросель уперед.


«Менше пояснень. Думаєш, ми зможемо їх упіймати?»


"Без проблем. Ми майже впевнені, що вони підуть на південь через Середземне море, чи не так?»


"Вірно", - погодився Картер.


«Добре, я можу потроїти їхню швидкість, і, можливо, навіть більше, на висоті. Вони, мабуть, летять низько, щоб не потрапити під радар. Полагодь один із цих радіоприймачів і підключись по радіо до вежі Кордови».


"Новий план польоту?"


"Вірно", - сказав Генрі, виставляючи літак проти вітру. «Ми подамося в Марракеш. Це досить далеко на південь у Марокко, і ми, ймовірно, зможемо поїхати будь-куди легально, а їм доведеться летіти нелегально».


Вони тільки злітали, коли за ними вибухнула машина.


* * *


"Ось він!"


Картер нахилився вперед. Йому знадобилося кілька секунд, щоб помітити, як на срібній обшивці «цесни» виблискує емблема банку.


«Він займається банківською справою?».


"Я впіймав його", - сказав Генрі, зменшуючи оберти.


Вони спостерігали, як менший літак летить до підніжжя Атлаських гір, де зустрічалися з морем. Раптом берег зупинився, і «Цесна» буквально стрибнула через живопліт по невисоких горах.


"Що ж, ми знаємо одне", - заявив Генрі. Це Марокко. Якщо цей божевільний виродок не влетить у схил гори!»


Обидва чоловіки затамували подих, коли пілот «Цесна» покотився по краю плато, дозволив своїй повітряній колимі набрати швидкість, йдучи в долину, а потім знову знизив швидкість, ледве досягнувши наступного піку.


"Що ви думаєте?"


Генрі знизав плечима. «Це суцільна пустеля. Він може приземлитися будь-де, як тільки подолає ці гори».


«Але це буде недалеко від Феса чи Марракеша, правда?»


"Повинно бути. Це все, що є між океаном та горами».


Генрі проліз ще трохи вище, щоб їх не помітили, і вони обоє влаштувалися на своїх місцях, щоб пограти в кішки-мишки.


Стара столиця Феса йшла далеко знизу і праворуч від них. Потім ще півгодини був нескінченний пісок, аж поки на далекому горизонті вони не помітили червоне місто Марракеш.


"Вони приземляються!"


Картер витягнув шию, зазирнувши у бінокль.


"Цесна" приземлилася на стрічці червоної глиняної дороги, яка вела від передгір'я Атласу до пустелі. Поки гвинт все ще обертався, Амані та Карлотта вийшли з літака.


"Чи можуть вони нас бачити чи чути?" - спитав Картер.


Генрі похитав головою. «Ми надто далеко, щоб вони могли чути двигун, а ми просто на сонці».


Картер кивнув і спостерігав, як з невеликого берберського села приблизно за вісім миль від того місця, де села «Цессна», мчить машина.


На той час, як літак знову злетів, машина доїхала до пари.


«Іди за літаком небагато, - скомандував Картер.


Генрі робив це, поки вони обидва не були впевнені в його напрямку та ймовірному пункті призначення.


"Алжир?" - спитав Картер.


"Схоже на те. Цей хлопець справді вміє літати, і він, мабуть, знає ці гори. Він, мабуть, уже багато років керує тут повітряним таксі.


«Я припускаю, що це легкий доступ із Алжиру, Лівії та моря. Крім того, це нейтральна земля та плавильний котел для туристів. Будь-яка національність може поєднуватися, не виділяючись. Повернімося до машини!»


Здалеку вони пройшли по курному сліду маленького седана, поки не були впевнені в його пункті призначення.


"Я б сказав Марракеш", - сказав Генрі.


«Я б сказав, що ви маєте рацію. Поверніться у Фес і приземліться там, про всяк випадок. Ми поїдемо вниз. У вас є марокканські зв'язки?


Генрі засміявся. «Друг, у мене скрізь зв'язки».


«Я подумав, – сказав Картер. «Постав мене на землю. Мені потрібно знайти телефон!


Чотирнадцятий розділ.


Вершини Високих Атлаських гір вдалині були засипані снігом. Було сутінки, і коли сонце опустилося далі за горизонт, небо стало яскраво-оранжевим. Зграї чапель та інших птахів низько пролітали над червоними дахами міста, повертаючись додому на нічліг.


Картер у темних окулярах та з маленьким біноклем сидів на даху Cafe des Mille et Une Nuits. Він відпив склянку м'ятного чаю та спостерігав за п'ятигодинним напливом туристів та місцевих жителів на площу під ним.


Він сперся руками на парапет і подивився на різнокольоровий людський килим, що покривав величезний відкритий ринок Джемма Ель Фна.


Площа була забита. Крім відкритих прилавків торговців, тут були ворожки, пожирачі вогню, заклиначі змій та оповідачі, кожен із яких був оточений захопленою публікою.


А в центрі всього цього було тло і сцена Фокусника.


Картер поправив окуляри, щоб заклинач змій та його помічник працювали на краю сцени Фокусника. Помічник виглядав як світлошкірий бербер із гір. Його одяг був різнобарвним: шафрановим, синім і золотим. Вони покривали все його тіло і половину обличчя, а поверх тканини, що покривала перенісся, Картер бачив, як насторожені очі бігали всюди - так само, як і очі Картера - оглядаючи кожного перехожого.


Помічником заклинача змій був Джейсон Генрі.


Ця людина виявилася більш ніж здатною виконати будь-яке завдання, поставлене перед ним Картером.


Ішов четвертий день відколи вони приїхали і зупинилися в трьох кімнатах дешевого готелю на авеню Мохаммеда V.


Місцеві співробітники ЦРУ та AX були привезені з Касабланки, щоб зайнятися біганини. Але коли настав час розпочинати трюки, саме Генрі вмів вербувати найманців.


Картер не здивувався, дізнавшись, що Амані зняв номери в найшикарнішому курортному готелі Марракеш, Мамунії. Ця людина може боротися за соціалізм, але вона не повністю відмовилася від свого смаку до капіталістичного комфорту.


Місцеві співробітники КДБ були всюди, але другого дня було нескладно підсунути Карлотті кошти зв'язку на таці зі сніданком.


Того дня вона жадібно спостерігала за заклиначем змій, вийшовши з дверей ательє на дальньому кінці площі.


Щовечора більше сотні кишенькових злодіїв переміщалися площею, полюючи на туристів. Двоє з них тепер працювали на Генрі.


Після кивка Генрі, який упізнав Карлотту, молодики почали працювати.


Карлотта ніколи не відчувала такого сильного ривка за сумочку, перекинуту через плече.


Через десять хвилин кілька дирхамів перейшло з рук Картера в руки юнаків, і Кіллмайстер читав її записку:


Нас більше сорока і троє представників КДБ. Ми живемо по всьому місту, дехто за містом. Щодня нам пропонуватимуть новий маршрут, але зустрічі завжди в тому самому місці. Під магазинами на західному кінці площі знаходиться величезний підвальний склад. Він належить торговцю килимами. Це там. Кожне слово ретельно записується, і, якщо зрештою буде досягнуто будь-якої угоди, я думаю, що вона теж буде записана та підписана. Я думаю, що ці документи щоночі привозять в те саме місце і замикають. Сподіваюся скоро дізнатися де."


Де б це не було. Картер припустив, що там буде сейф та сховище. Увечері після вечері він дав Генрі повний перелік матеріалів, які могли йому знадобитися.


Ця людина була генієм.


До півночі все було безпечно зібрано та заховано у своїх кімнатах.


Наступного дня процес спілкування повторився. На цей раз обмінялися купюрами. Картер докладно розписав, що Карлотта має робити, коли настане час.


Хлопчикові знадобилося всього кілька хвилин, щоб здійснити обмін і повернутися до Картера.


"Мерсі".


"Дуже красива леді. Твоя?"


"Насправді ні."


"Шкода. Ви хочете жінку сьогодні ввечері?"


"Не сьогодні."


"Дуже погано."


Хлопчик знизав плечима і пішов, а Картер розгорнув записку.


* * *


За місцем зберігання нічого нового, але я все ближче. Я не можу дочекатися, щоб знову бути з тобою."


* * *


Картер зупинився, відчув, як його пах смикнули


спогади, коли вони востаннє були разом, а потім продовжили читати.


Ми з Амані обговорили наші плани від'їзду, коли настане час. Думаю, все вийде.


Наступного дня гаманець був порожнім. Картер зітхнув. Тепер це була гра очікування.


Він зняв окуляри з очей і стер з них пилюку.


Тонне виття очеретяних сопілок, удари барабанів і звуки тарілок у клацаючих пальцях танцюристів живота долинали до його вух.


Всюди був звук і рух. На багатьох кіосках вже запалювалися ацетиленові ліхтарі в очікуванні темряви.


І він побачив її.


Вона йшла людною площею, як висока богиня з волоссям кольору воронова крила в легкій білій бавовняній сукні. Вона зупинилася всього на мить перед циновкою заклинача змій і полізла в сумочку.


Картер затамував подих.


Потім яскраво-червоно-золотий шарф ліг на її волосся, і Картер зітхнув з полегшенням.


То був сигнал.


Зустрічі завершилися, угоди підписано. Вона мала інформацію.


Все було скінчено, і настав час йти.


Замість того, щоб кивнути молодій кишеньковій злодії, Генрі повернув голову і кинув погляд на Фокусника в тюрбані, який уже збирався діяти по сусідству.


Карлотта підійшла і стала в першому ряду перед сценою, і Картер міцніше притис окуляри до очей.


Фокусник почав свою балаканину. Його очі на виснаженому бородатому обличчі під яскраво розфарбованим тюрбаном, здавалося, сміяли натовп. Потім, після нескінченної тиради, вони напали на Карлотту.


Він миттю зійшов зі сцени і потяг її вперед. Вона відсунулася, хитаючи головою і зніяковіло оглядаючи натовп.


Картер бачив, як губи чарівника швидко ворушилися, закликаючи її приєднатися до веселощів. Він жестом наказав натовпу підбадьорити їх.


Вони зробили це з бурхливою балаканею та оплесками.


Карлотта капітулювала.


Фокусник підвів її до великої вертикальної шухляди в задній частині сцени і помістив її всередину. Вона нервово подивилася на юрбу, коли чоловік почав своє мумбо-джамбо.


Він обійшов коробку, покрутив її натовпу, а потім ударив по ній, щоб показати, що вона міцна.


Потім двері зачинили та замкнули. Ящик був задрапірований величезною чорною завісою, і Фокусник знову робив свої жести та заклинання.


Картер поправив окуляри.


Генрі та заклинач змій уже зібрали речі. Несучи між собою величезний кошик із соломою, вони швидко пробиралися крізь натовп.


Він переніс окуляри на інший бік сцени. По стійлах уже рухався ослячий віз із обтягнутим брезентом соломою.


Фокусник дав ящику останній останній поворот, і два помічники підняли чорну завісу. Візок з осликами просто проїжджав за сценою, коли відкривався ящик.


Картер уже спускалася на вулицю, коли двері відчинилися, і з ложі вийшла темношкіра, напівроздягнена танцівниця, її живіт засмикався, а тарілки на її пальцях задзвеніли.


* * *


Картер прочинив двері кімнати, коли почув кректання на сходах. Коли голова Генрі з'явилася над майданчиком, він повністю відчинив її і кинувся в хол.


"Були проблеми з перемикачем?"


"Ні краплі. Дайте нам руку!"


Картер допоміг їм із кошиком пройти до кімнати. Заклинач змій знову зник у коридорі, просто про всяк випадок.


Генрі зачинив і замкнув двері, коли Картер підняв кришку кошика.


«О, Боже», - простогнала Карлотта. «Я чула, як змії повзають по хибному дну! Ви вже випили?


"Звичайно," сказав Картер, швидко поцілувавши її в губи і наливши їй віскі.


Вона проковтнула його одним ковтком і простягла склянку іншому.


"Що в тебе є для мене?" - Запитав він, наповнюючи склянку.


Вона вийшла з кошика та підійшла до ліжка, де висипала вміст своєї сумочки. З безладу вона вибрала тюбик для губної помади і розібрала його. З одного його кінця вийшов малесенький рулон паперу.


«Ось список усіх присутніх… їхні імена, псевдоніми та приблизний час їхнього завтрашнього від'їзду. Я змогла отримати лише близько половини методів та маршрутів».


Картер узяв папір і обійняв його. "Це буде легко зробити." Він передав папір Генрі. "Ви знаєте, що з цим робити?"


«Я страшенно впевнений».


Картер знову повернувся до Карлотти. "А тепер, моя темноволоса італійська красуня, що ще в тебе є для мене?"


«Це ювелірний магазин, який торгує дуже дорогим коштовним камінням високого класу. Ось адреса".


Картер запам'ятав адресу, спалив листок і обернувся до Джейсона Генрі.


Ти знаєш, що з цього моменту робити, Джейсон. Подбай про неї. Тепер це моя власна гра у м'яч».


"Нік, це означає ...?"


Вона схопила його за плечі та розгорнула.


Це означає, Карлотто, що я не побачу тебе до завтрашнього дня. Але ти можеш зробити для мене дещо особливе».


"Яка?"


Він нахилився вперед, поки його губи не торкнулися її вуха. «Прийміть ванну, надуштеся ... і оголиться».


Посміхнувшись, він схопив з ліжка коричневу джеллабу та пару сандаль і вийшов за двері, перш ніж вона змогла відповісти.


* * *


Було близько десятої години, коли Картер дістався нової частини міста. Він пройшов весь шлях від маленького готелю в Медіні до переповнених базарів, щоб переконатися, що за ним ніхто не стежить.


Під сірувато-коричневою джеллабою, що покривала його від темної голови до сандаль, був пакунок із матеріалом, який Генрі добув кілька днів тому.


Магазин, який шукав Картер, знаходився на старій вулиці у новій частині міста. Він переходив від дешевого і старого до химерного і процвітаючого.


Вулиця тримала на полюванні кілька хлопчиків-підлітків та кілька повій, які намагаються зацікавити клієнтів. Рух було порушено раптовим легким дощем, який щойно почав падати з неба, що сильно затяглося.


Картер підійшов до двох дверей магазину і відступив у тінь дверного отвору, щоб прикурити сигарету, коли помітив патрульну машину. Він натягнув каптур своєї джеллаби проти дощу і ковзнув у сидяче становище, коли машина наїхала поруч.


Очі двох поліцейських прочесали вулицю з боку на бік через залиті дощем вікна. Увімкнувся прожектор, і Картер стиснувся в грудку і уткнувся підборіддям у халат.


Прожектор пролетів повз, зупинився, потім повернувся. Картер відчув, як у його животі утворився холодний твердий вузол, коли яскраве світло залило його, сяючи крізь закриті повіки. Його дихання стало уривчастим. Загальновідомо, що поліція зупиняє і інколи обшукує ледарів у цьому районі у пошуках наркотиків.


З тим, що Картер сховав під одягом, він не міг витримати обшуку. Якщо машина зупиниться і вони вийдуть, він уже вирішив, що йому доведеться тікати та повернутися пізніше.


Двигун машини хрипко бурмотів на холостому ходу, потім прожектор згас, і машина знову рушила вперед. Поліцейські явно не хотіли виходити під дощ через жебрака, який спав у дверях.


Картер випростався і перейшов вулицю до іншого дверного отвору навпроти будівлі, в якій знаходився магазин. Крізь дощ він помітив крихітний затемнений вихід у провулок у дальньому кінці магазину. Він дочекався, коли проїдуть дві машини та пішохід, потім перейшов вулицю у провулок.


Всі вікна першого поверху були захищені важкими сталевими ґратами, а вікна, що примикали до пожежних сходів у задній частині будівлі, були зачинені зсередини віконницями з товстої дротяної сітки.


Він піднявся пожежною драбиною на дах, потім переліз через парапет і повільно пройшов по даху, вдивляючись у тьмяне світло. Посеред даху була будівля, що нагадує сарай, з дверима з одного боку. Очевидно, це був доступ до сходів, що вели вниз, але двері були зроблені з важкого металу та замикалися зсередини.


Вставши на коліна перед дверима, Картер розстебнув джеллабу і поправив сорочку. З-під сорочки він розгорнув схожу на хробака мотузку з магнієвого пластику. Розділивши її на дві рівні частини, він обгорнув виступні петлі пластиком і прикрив сірник в руках, щоб запалити її. Він зашипів, схопився і загорівся сліпучим білим світлом, освітлюючи будівлю сліпучим мерехтливим світлом.


Картер заплющив очі від світла і з занепокоєнням оглянув сусідні будинки на випадок, якщо хтось помітить яскраве освітлення. У жодному з вікон не горіло світло, і раптово магній згас.


Двері нахилилися до нього, коли він просунув пальці в тріщину вгорі і потяг. Він обережно витяг його з рами і вперся у важку вагу. Коли вона благополучно лягла на дах, він спустився сходами. Внизу був сходовий майданчик і ще одні двері. Він застиг як укопаний, коли побачив світло, що виходить з-за щілини у двері.


Чи було світло з-за дверей просто нічником?


Картер став навколішки і приклав вухо до дверей, уважно прислухаючись. Минули миті, і єдиним звуком був стукіт його власного серця. Він повернув ручку і натиснув. Двері відчинилися, і він вліз у кімнату, зробивши поворот на 360°, перш ніж піднятися на ноги.


Кімната була порожня. Поруч із захаращеним столом яскраво горіла невеличка лампа.


Картер швидко дістав полотняний мішок і пройшов через офіс. Крім простих особистих речей, що мають деяку цінність і трохи готівки, у сумку потрапило дуже мало.


Другий поверх був продуктивнішим. Він пройшовся вітринами, обравши тільки ті цінні речі, які зацікавлять професійного злодія. На другому поверсі все було фабричним, включаючи стандартні кільця, намиста, брошки та годинники.


На першому поверсі був ще один виставковий зал із замкненими ящиками та зручний хол, де клієнти могли насолодитися напоями чи фуршетом, обираючи свої покупки чи замовляючи конкретний товар.


За грубими фіранками ззаду він знайшов іншу, меншу кімнату, яка, здавалося, була не більше ніж місцем для зберігання речей.


Картер здогадався, що є ще дещо.


За набором ящиків заввишки до стелі він знайшов люк. З цього моменту він шукатиме наосліп. Було очевидно, що справжні смаколики були десь у підвалі. Все цінне в Марракеш зберігалося десь нижче рівня вулиці.


Підвал, здавалося, складався лише з комори. Потім у світлі свого ліхтарика Картер помітив товстий пучок дротів у кутку стелі сходової клітки. Він уважно простежив їх. Вони зникли через стіну в кутку за купою бедуїнського антикваріату, поруч із міцними важкими дверима, що мало чим відрізнялися від тих, які він підірвав на даху.


Ще одна мотузка з магнієвого пластику була введена в експлуатацію, і за дві хвилини він опинився в сховищі для солодощів.


У сумку увійшли необроблене золото, дорогоцінне каміння, два підноси з антикварними монетами та різні прикраси. Потім він витяг з-під джеллаби стетоскоп і почав працювати над справжнім об'єктом своїх пошуків: вісімнадцятидюймовим міні-боксом Беннінгтона, вбудованим у бетонну секцію розміром чотири на чотири.


Картер здогадувався про це. Якби сховище всередині сховища не належало Беннінгтону, він був упевнений, що це був би автономний сейф з однією одиницею і такою самою неруйнівною конструкцією.


Тільки німецька фірма Bennington вела великий бізнес у сфері безпеки у Марокко.


Щоб зламати його, потрібно більше магнію та інших хімічних вибухових речовин, ніж Картер міг забрати. І тоді була б велика ймовірність, що кімната опиниться безладно, бетон перетвориться на щебінь, а безшарнірний цілісний резервуар найменшого сховища лежатиме на підлозі в цілості та безпеці.


Крім того, подумав Картер, приступаючи до роботи зі стетоскопом і своїми талановитими пальцями, його мета не полягала в пограбуванні сейфа з метою крадіжки.


Минуло майже чотири години, перш ніж він почув, як дванадцятий і останній тумблер став на місце з ледь помітним клацанням. До того часу, коли він відчинив двері, його пальці оніміли, його почуття напружилися, а все його тіло було залите згодом.


Всього один рух по блискучій сталевій внутрішній частині, і він знайшов те, що шукав, серед оксамитових футлярів з безцінним дорогоцінним камінням.


Скринька була сталевою, з подвійним кодовим замком. Порівняно із сейфовим замком, який він щойно відкрив, це було дитячою забавою.


Він підняв кришку, затамувавши подих, потім зітхнув з полегшенням.


Всі вони були там, ретельно підшиті та проіндексовані майстер-листом. Він знав деяких російських позначень, але знав більшість.


Він обережно встановив світло зі спеціальною лампочкою високої інтенсивності над одним із лотків із дорогоцінним камінням, а потім почав розкладати документи.


Він сфотографував набір за один раз і дуже акуратно поклав їх у папку.


Зйомка зайняла ще годину, але час того вартував.


Коли він закінчив, переконався, що не залишив жодних слідів того, що був усередині самого сховища. Коли це було зроблено, він знову зачинив двері, скинув таймер і повернувся на перший поверх.


У задній частині будівлі були важкі сталеві двері, через які можна було потрапити в провулок і вийти з нього. Він обмацував двері пальцями, доки не знайшов провід, що з'єднує поїздку з охоронною сигналізацією. За допомогою двох затискачів типу "крокодил", з'єднаних дротом, він обійшов переривник і потім прикріпив один кінець великої котушки шпагату до дроту.


Задоволений, він відімкнув засуви та ланцюги, якими були закріплені двері. Він обережно прочинив двері і зітхнув у тиші.


Він знайшов і закоротив правий провід.


У провулку було тихо і тихо, чути було тільки звук падаючого дощу і дзюрчання води у водостоках та водостоках.


Коли його мішок зі здобиччю був надійно згорнутий і закріплений на поясі під джеллабой, він ступив через двері в провулок.


Він обережно рушив на вулицю, розвертаючи за собою шпагат. Територія перед будівлею була безлюдна, і тепер дощ лив сильніше. Картер перейшов вулицю і смикнув за мотузку.


Тривога миттєво заповнила промокше від дощу нічне повітря.


Він швидко скрутив шпагат на ходу. На той час, як він дійшов до кута, у нього в руці був акуратний м'яч. Він засунув його в кишеню і звернув на вулицю, якою люди ходили активніше, і світилася жовтим від світла кафе.


Він помітив темний автомобіль офіційного вигляду – «Рено» з дипломатичними номерами – квартал перед собою.


Він рушив до нього і кинувся на пасажирське сидіння, перш ніж молодий водій помітив його присутність.


"Ешбум?"


"Так сер."


«Я Картер. Поїхали!»


Машина з ревом ожила, і вони мчали у бік північно-західного сектора міста.


"Як довго їхати до Касабланки?"


"Близько двох годин. Я міг би це зробити за півтори години в цей час ночі».


«Зроби це за півтори години. Твоє радіо працює?


"Так сер."


"Зателефонуйте вперед, - сказав Картер, заповзаючи на заднє сидіння, - і нехай хтось підготує когось у фотолабораторії".


"Я так розумію, сер, що у нас є?"


«Синку, ми взяли їх за яйця. Розбуди мене на околиці Касабланки!»


"Так сер!" - скрикнув юнак. "Можу я бути першим, сер, щоб привітати вас?"


Картер не чув жодного слова, сказаного молодим офіцером.


Він уже міцно спав.


П'ятнадцятий розділ.


Рівно опівдні Рональд У. Хатфілд, заступник голови американської місії в Касабланці, Марокко, сів у м'який стілець у приймальній місії СРСР у Касабланці.


Він почекав п'ятнадцять хвилин, перш ніж кремезна блондинка в спідниці та блузці, яка чомусь виглядала як уніформа, з'явилася через два високі двері з дерева тика.


"Голова Хетфілд?"


"Так."


«Товариш голова Заленков зараз вас прийме».


"Дякую."


Хетфілд легко проходив через браму, і його тепло зустрів Ігор Заленков.


«Рональде, з тенісу минуло два тижні. Як щодо суботи?»


«Прекрасно, Іггі. Спочатку обід?


«Я впевнений, що зможу вижити. Іноземний клуб?


"Це було б добре, Іггі".


Двоє чоловіків знали один одного три роки. Вони часто разом грали в теніс і разом із дружинами обідали у найкращих ресторанах Касабланки та Рабата.


"Що ж, Рональде, чим я можу вам допомогти?"


«Боюсь, це засмучує. Товариш голова».


"Ах, справжній бізнес", - сказав російський, приймаючи пачку паперів, що передається через стіл.


Він переглядав їх п'ять хвилин, і, коли він знову підняв очі, хмари закрили його обличчя.


"Я думаю, є кілька копій?"


«Є, – сказав Хетфілд. «Повний комплект має бути у Вашингтоні протягом години. За потреби ми могли б доставити їх до ООН до ранку за нью-йоркським часом».


"Ясно. Ви мене вибачте?"


"Звісно."


Рональд В. Хетфілд викурив маленьку сигару, доки чекав. Недовго до того, як Заленков повернувся до офісу.


"Я вважаю, у вас є вимоги?"


Хетфілд вручив йому друкований список.


«Я маю сказати, що це неможливо», - відповів росіянин після швидкого прочитання.


«Звичайно, знаєш. Але, Ігоре, я пропоную тобі повернутися до своєї кодової машини, поки я тут».


Залєнков кивнув і знову вийшов з офісу.


Хетфілд саме гасив сигару, коли повернувся.


"Так?"


"Угода".


"Завершено?"


"У кожній деталі".


Хетфілд закрив портфель, потиснув руку і попрямував до дверей.


"Ах, голова Хетфілд…?"


"Так, голова Заленков?"


«Я, напевно, не займатимуся тенісом у суботу».


Хетфілд кивнув головою. «Цього й слід було чекати, Іґґі. Можливо, іншого разу».


«Так, можливо… сподіватимемося на це».


Заленков подряпав у блокноті. Він передав його Хетфілд.


ЧЕРТОВО КДБ


Хетфілд написав своєю ручкою.


Я ЦІЛЬКО ЗГОДЕН


Тридцять три чоловіки та жінки іноземних громадян, усі з підробленими паспортами, були затримані на різних прикордонних станціях.


Одним із них був Петро Амані, коли він збирався сісти на рейс Air Maroc до Відня.


Він не чинив опір, а мовчки пройшов між двома офіцерами у формі. Вони вийшли з терміналу та зайшли на стоянку. Вони були на півдорозі до поліцейського фургона, коли молода приваблива блондинка вирвалася з групи людей і підійшла до них ззаду.


Опинившись за два кроки від ув'язненого, вона витягла пістолет з-під плаща, який носила, і піднесла до обличчя.


Вона закричала. - "Свиня Амані!"


Амані та обидва офіцери одночасно повернулися.


"Софія ..."


Пістолет містив обойму на дванадцять набоїв. Їй вдалося всадити вісім куль великого калібру в тіло Амані, перш ніж вона сама померла від вогню у відповідь офіцерів.


* * *


Джейсон Генрі вправно провів невеликий потужний катер через хвилеріз.


За шість миль на південь від Касабланки він пришвартувався біля приватного пірсу. Два довгі яруси дерев'яних сходів вели вгору схилом пагорба до чарівної вілли.


Генрі зістрибнув на берег і втримав катер, коли Картер підійшов до пристані.


"Боже мій, це красиво".


«У тебе це цілих два тижні».


"Куди мені відправити чек на оренду?"


"Ви не зробите цього". Генрі сказав під час запуску, вже завертаючи двигун: "Це називається Вілла Ромбуард!"


Перш ніж Картер встиг відповісти, Генрі пішов, прямуючи до затоки.


Вона чекала в центрі великої вітальні-їдальні. За нею стояв стіл із чудовою порцеляною та свічками.


"Ласкаво просимо додому."


"Мені сказали, що протягом двох тижнів", - відповів Картер, підходячи до неї.


«Я вже приготувала вечерю… потім. Ми почнемо з saumon fumé та перейдемо до truite à la hussarde та délices de sole d'Antin. Звідти буде метушня з ris de veau і étuve de boeuf маконези, все в комплекті з різними гарнірами і подається з марочними винами Рейну, Бургундії і, нарешті, шампанським».


"Звучить чудово", - сказав Картер. "А тим часом?"


Він був прямо перед нею, його губи майже торкалися її.


«А поки я купаюся і пахну, і, - Карлотта знизала плечима, і тонкий халат ковзав її тілом, - і оголена».


Картер Нік


Вбивство У Макао


Вбивство в Макао


Нік Картер


НАДРУКОВАНО У З'ЄДНАНИХ ШТАТАХ АМЕРИКИ Присвячується чоловікам


Секретних служб Сполучених Штатів Америки


Різанина в Макао


Перша глава


Нік Картер прокинувся від аромату свіжозавареної кави. Він потягнувся,


потім дозволив широкій усмішці розпливтися по його обличчю, коли він поплескав


вільне місце поряд з ним на ліжку і згадав попередній


вечір.


Її звали Фенсі Адамс, і вона була всім, що передбачало її ім'я. вона


була позаштатним співробітником AX, але дуже надійним і часто використовувалась для


відповідальна робота.


Їх із Картером заздалегідь попередили про кілька завдань,


але цього разу це була вдала випадкова зустріч.


Картерові пощастило.


Фенсі була на завданні в Токіо, займалася зв'язками з громадськістю та робила


кілька рекламних роликів американської косметичної компанії, яка запускає нову лінію


на Далекому Сході.


Принаймні це було її прикриттям. Фактично, вона вела


спостереження за великою групою впливових японських бізнесменів


для ЦРУ. Тепер її викликали назад до Вашингтона


розбір польотів.


Картер не знав, у чому полягало її завдання, і йому було байдуже. яка


він дійсно дбав про те, щоб зіткнутися з нею в бістро Павла,


біля Вашингтонської кільцевої дороги, яке він часто відвідував, коли бував там


між завданнями.


«Боже мій, Фенсі Адамсе! Це було .. . два роки!"


"Я згодна, на два роки більше, ніж потрібно", - сказала вона зі сміхом,


руки. "Майамі, вірно?"


"Правильно.


То був "Нфіамі". Фенсі була пішаком у плані, що дозволив


Картер сховати і відправити в Іспанію перебіжчика зі східного блоку та


знайти маленьку чорну книжку, заховану за чорним хрестом.


Перш ніж вони розлучилися, він і Фенсі провели два шалені дні в


Номер у готелі Nfiami.


Картер цього не забув.


Він спитав, чи має вона. хлопець


Вона сказала "Ти смієшся?", її зелені очі блиснули під горою


руде волосся.


"Хто ти працюєш за участю ЦРУ?"


«Деякі хлопці із цієї компанії. Суворо платонічні відносини.


Далі вона пояснила, де була останній місяць і що


вона робила у Вашингтоні.


"Де ви зупинилися?"


«Кондомініум компанії тут, в Арлінгтоні.


«Що трапилося б, якби ти не повернулася додому сьогодні ввечері?» бешкетно Картер запитав


"Ні чорта", - відповіла вона і посміхнулася. «Мене опитують, і я


повертаюся до Нью-Йорка післязавтра.


Чоловіки, чому б нам не перевірити не сьогодні ввечері, а наступного дня?


Або через два дні-"


"Більше ні слова! "


Вона побажала добраніч своїм трьом супроводжуючим, і через дві години вони


поралися на ліжку розміру «king-size» у власному кондомініумі Картера на


верхній поверх висотної будівлі в Арлінгтоні.


«А яка це була метушня, - подумав Картер, глибоко вдихаючи


аромати долинають із його кухні. З повним днем і вночі, що залишилася!


Він скотився з ліжка і вдягнув халат.


Він увійшов на кухню, і з-за кухні показалася Фенсі.


двері холодильника. Її вогняні кучері все ще були розпатлані, гарні


маса червоного обрамляє її прекрасні риси обличчя та блискучі зелені очі. Правильно


тепер у цих очах світився веселий настрій.


"Ти встав", - посміхнулася вона, посилаючи йому повітряний поцілунок.


На ній було темно-зелене шовкове кімоно з безладним поясом, а


сонячне світло крізь кухонні вікна змушувало оголювати її ноги


і живіт і груди спокусливо блищали.


«Доброго ранку», - сказав Картер, обійнявши її за талію і


цілувати м'яку западину на шиї.


"Зараз", - пробурмотіла вона.


Вона тихо засміялася


як його руки ковзали по гладкій опуклості її


сідниці.


Картер застогнав, і вона у відповідь сильніше притиснулася до нього. Її


гарне дно було тверде і кругле під шовком.


"Сніданок готовий. Тільки апельсиновий сік, кава та тости. Я була просто зайнята


одержання соку. Говорячи це, вона розсунула стегна і захопила


один із них між ними.


Картер усміхнувся і відсторонився. "Я зрозумію", - сказав він, переходячи до


reffigerator, інакше кава буде холодною до того часу, як ми дістанемося до неї. «


"Щось не так?" - сором'язливо спитала Фенсі, чудово знаючи, як вона


впливає нею.


Він відніс пластиковий графин до столу і зосередився


при наповненні двох склянок, вже поставлених поряд із кавовими кружками. «Ні,


нічого .. . зовсім нічого. Як було у Токіо? »


Фенсі ковзнула в куточок для сніданку поряд з ним, стегно до стегна, і


почала говорити про випробування та негаразди роботи моделлю в


закордонне шоу.


Картер відпив каву і подивився на неї поверх кухля. Він


насолоджувався звучанням її голосу майже так само, як і виглядом її


частково прихована нагота Його ніколи не переставав дивувати, як вона могла


бути абсолютно байдужою та розкутою через відсутність одягу, та


як вона часто дивувалася, виявляючи, що її байдужість здатна


бентежити і збуджувати його.


Він виявив, що дивиться на її велику та красиво округлу


груди.


Вони похитувалися кожним жестом її руки, і він дивився в


чарівності, згадуючи їх відчуття, їх смак і


захоплення від них.


Вона хрипко засміялася. «Я б хотіла, щоб ти перестав так на мене вирячитися,


Нік.


Це дуже бентежить. «


"Іди сюди", - прошепотів він, потягнувши її за руку і спрямовуючи її.


стіл до нього на коліна. Він поцілував вільно запропоновані губи та наповнив


долонею її грудьми, його великий палець ніжно і з любов'ю масажує


її кінчик.


Фенсі вдихнула йому в рот і пестила його губи своїм язиком,


кінчики її пальців грають з його вухом. "Тобі подобається, коли тебе чіпають, не


чи так?"


- пробурмотів Картер, відчуваючи, як соски починають твердіти.


"Мені це подобається", - м'яко відповіла вона, відкидаючись на нього.


«Я знаю найкраще місце для дотику. «


Він підняв її і подався до спальні. На півдорозі до ліжка


телефон задзвонив.


- Забудь, - сказав Фенсі, хапаючи його за плечі, коли він відвернувся від


її.


"Не можу. Це гарячий телефон.


У квартирі Картера було дві телефонні лінії. Один був звичайна


лінія. Інший був на скремблер і був підключений безпосередньо до


офіс головного співробітника AXE, Девіда Хока.


«Так, Картер тут.


«Це Джинджер, Нік.


"Чорт. "


Джинджер Бейтман була правою рукою Яструба, його альтер-его та тим, хто


зазвичай передавав Хоуку наказ рухатись. Вона майже ніколи не дзвонила йому


якщо тільки щось було гарячим.


"Це не так погано, як ви думаєте", - сказала Джинджер зі смішком.


- Готовий посперечатися, - відповів Картер, переводячи погляд на Фенсі Адамс. У неї був


зняла кімоно і тепер розтяглася поперек ліжка ногами


призовно відкривати.


Один джентльмен із Сан-Франциско дуже хоче потрапити всередину


торкнутися вас. «


«Я більше нікого не знаю у Сан-Франциско, – сказав Картер. "Вони


всі мертві. «


"Цей дуже живий, і я передаю його через те, що


він знає більшість правильних номерів, якими можна зателефонувати, щоб зв'язатися з вами. я


гадаю, ви погодитеся, що це досить незвичайно. «


Вусики Картера піднялися, і на мить він забув про Фенсі.


Соковите тіло Фенсі Адамс. AX був, ймовірно, найбільш


таємна організація. Як головний агент AX з позначенням N3 Killmaster


Ніколас Картер був таким же суперсекретним


Якби хтось знав достатньо, щоб спробувати зв'язатися з ним у Amalgamated


Press та по телефону.


Послуги на Дюпон Серкл у Вашингтоні, округ Колумбія » що хтось був


або старий друг, або старий ворог.


У будь-якому разі Картер був зацікавлений.


"Яке його ім'я?"


"Не дала б жодного", - відповіла Джінджер. «Його голос звучав як східний, і ніби


це була надзвичайна ситуація. Він дзвонив три рази з того часу, як я потрапила в


офіс о сьомій ранку. Оскільки це чотири години ранку, Західного


Часу узбережжя, він, мабуть, дійсно хоче з тобою зв'язатися. «


"Він сказав, про що йдеться?"


"Ні слова. Але востаннє коли він


зателефонував, він сказав, що ти пам'ятаєш


його за Operation Crossroads. «


Картер швидко перегорнув свої уявні файли і виявив


деталі операції "Перекресток".


Це було в гущавині в'єтнамської плутанини. Він був відправлений


під прикриттям


в Сайгон як аудитор з постачання армії. Його справжня робота полягала у тому, щоб розкрити


величезне кільце чорного ринку.


Великий контрабандист на ім'я Чарлі Лу, використовуючи шантаж, зібрав


організацію південнов'єтнамських генералів.


Генерали дали Чарлі Лу повну свободу дій щодо військових припасів, що надходять у


відповідь за його мовчання про свої мерзенні справи. Лу використав свій


вплив, щоб нахабно обікрасти армію. У свою чергу, він купував наркотики та


це тривало довго. Багато їх він експортував, але також продав їх тоннами


американців.


Картер зміг розірвати це порочне коло, але так і не прибив Чарлі.


Лу.


Джинджер Бейтман знову заговорила. "Ну що, дзвонити в дзвони?"


«Він дав мені номер 555-4027. Я це вже перевірила. Це


Китайський ресторан у окрузі Марін під назвою Lu Fong's Hunan House.


"Добре" - сказав Картер.


"Гарного дня.


"Завдяки. Чао."


Картер відключив зв'язок, дочекався сигналу та набрав номер.


Відповіли по першому гудку.


"Та вже? "Мене звати Картер.


«Якщо це так, ти, напевно, скажеш мені, де взяти найкращу дупу.


в


Сайгон. «Мама Пуанг у Черрі-Хіллз.


«Як ви маєте рацію. Що ви любите пити?


«Три пальці Чіваса з одним кубиком. «Господи, Нік Картер., я радий, що


зв'язався з тобою!


Картер замислився. Раптом згадав. -Біллі


Дуонг? "


«У плоті, моя людина!


Картер усміхнувся, згадавши маленького чоловічка з широкими грудьми.


посмішка, блискучі чорні очі і блискучі розум.


Біллі Дуонг був одним із двох людей, які допомогли Картеру простукати.


Чарлі Лу


І вибити його із сідла. Інша була красивою євразійською жінкою


зі Штатів.


Вона була мертва завдяки Чарлі Лу.


«Що, чорт забирай, ви робите в Штатах?»


«Довга історія, Нік, дуже довга історія. Але я дуже радий, що навчився


комп'ютерний бізнес.


Це чудове прикриття.


"Покриття? Прикриття для чого?"


- Я по дупі, Нік. І вгадайте, як я дійшов до цього? . Ідучи


прямий, ви б повірили!


"Що відбувається?


«Надто довго для телефону. Чи зможете ви вилетіти сюди сьогодні? «


"Можливо. Поінформуйте трохи, щоб я міг виправдати витрати своїх людей


. «


«Добре, але швидко. Після того, як стара батьківщина вибухнула, я жив


близько трьох років, переважно в Гонконгу. Моя сестра все ще


там. Потім я отримав кілька законних документів і з ними законну роботу


з Куло


Електроніка Це японська компанія. «


"Я знаю це.


«Що ж, будучи генієм, я швидко піднімаюся до компанії. Вони переводять мене в


домашній офіс в Токіо близько року тому. Близько трьох місяців тому


я шантажувався трьома дуже поганими хлопцями. «


"Біллі, якщо ти переказував гроші або щось таке, це з ...


«Ні за що, Нік. Я абсолютно законний і вірний. Але як ти


знаєш моє минуле не біле як лілія».


- Щонайменше, - посміхнувшись, погодився Картер.


«Ви можете сміятися, але ці хлопці знають все про мене та моє минуле. Я


у компанії під назвою Вільям Су Луонг з фальшивим дипломом


з


Стенфорд і NUT у Штатах. «


- Це погано, - простогнав Картер.


«Так, ну, вони хочуть, щоб я вкрав креслення та специфікації та передав їх


їм, або вони викриють мене.


«Старомодний шантаж?»


Ти зрозумів. Що ж, старий Біллі в люті. Я вважаю, що можу бути таким же хитрим.


як вони. Я копаюсь і багато думаю. «


"Наприклад, хто за цим стоїть?"


«Так, як Чарлі Лу.


Волосся стало дибки, і шкіра ззаду на шиї Картера напружилася.


Ти все ще там?


«Так, – сказав Картер, – я все ще тут. Розкажи мені більше.


Чарлі розіграв свою стару аферу прямо тут, в Японії.


коли


Я отримую достатньо загроз, я вважаю, що це більше, ніж моя гордість чи моя робота. я звалюю


все це на коліна мого великого боса.


"І .. . ?"


«І тієї ж ночі вони намагаються вивести мене до ресторану.


але у моїй квартирі вже є бомба. Вони сумують за мені


але цього разу мене давно нема. «


Маленькі колеса клацнули в глибині душі Картера. Його погляд збився


знову Фенсі Адамс на ліжку. Але цього разу він не дивився на неї


тіло. Він вивчав її очі і намагався згадати шматочки та шматочки


вона розповіла йому напередодні ввечері у перервах між іграми про своє призначення у Токіо


.


Надсекретні програмні та апаратні компоненти від провідних компаній


Штатах, Західної Німеччини та Японії знаходили свій шлях у російські руки.


Було задіяно кілька компаній, але нікого не вдалося затримати


Шантаж - хто за ним стоїть?


Чарлі Лу.


«Біллі…? »


"Так, чувак?"


«Я вилікую першим рейсом.


«Ти буквально рятівник», - була відповідь, що супроводжується глибоким


зітханням. «Я дам вам усі подробиці, коли ви приїдете сюди. Я-"


"Я знаю де ти. Просто залишайся там. Побачимося через кілька


годин.


«Я перерахую кожного із них на своїй джойстиці. І, Нік…? »


"Так?"


"Завдяки.


"Ти зрозумів, Біллі".


Картер повісив слухавку і обернувся до Фенсі. Вона знизала плечима і натягла кімоно


за її тілом.


«Я можу прочитати цей погляд. Він каже, що ти не в настрої кохати, вона


- Сказала вона, щільно обхоплюючи її поясом.


"Ви маєте рацію. Та гаразд, кава і розмова.


Чотири чашки кави і півпачки цигарок по тому Картер дізнався


стільки, скільки знала Фенсі.


Чутливі комп'ютерні компоненти дійсно перекидалися через Японію,


ймовірно, до Гонконгу, а потім до Радянського Союзу. Вона не знала


нічого про Чарлі Лу, але відвідуючи багато шикарних коктейлів


вечірок, на яких вона була близька до пари вернув електроніки. Один


з них був


Ашарні Окамото. Він був головним архітектором Kulo Computer.


Компоненти, підрозділ Kulo Electronics.


Наприкінці свого токійського шоу Фенсі супроводжувала Окамото до Гонгу.


Конг у відрядженні. Люди, з якими вона бачила, як він веде справи


були схожі на комп'ютерних геніїв.


Картер знову був на гарячій лінії.


«Джинджер, здорованя вже тут?»


«Так, він щойно увійшов.


«З'єднай мене. «Щось цікаве у тому дзвінку у Фріско?»


"Дуже цікаво. Через тридцять секунд почувся хрипкий голос Девіда Хока.


на лінії. "Так,


N3 що це? У мене N6 намагається вибратися з Угорщини.


Нік Картер виклав це короткими, уривчастими реченнями по суті. У тому вигляді


наскільки міг, він співвідносив те, що сказав йому Біллі Дуонг, з тим, що


він дізнався у Фенсі. «Хлопці із ЦРУ займаються цим, але оскільки


У мене є контакт з


Біллі, можливо, вони не будуть проти допомоги. Було гарчання, скрип


кашель і глибокий вдих ще однієї порції дешевого сигарного диму перед тим, як


Зрештою відповів Хоук. «Можливо, ви потрапили до однієї з них. Це не


точно наша справа, але я подзвоню в інше місто і подивлюсь,


що нам цікаво.


"Я буду тут. Картер пройшов на кухню і налив собі


ще одну чашку кави.


"Тобі потрібно негайно повернутися до Нью-Йорка?"


«Мені не потрібно нічого робити, Фенсі відповіла: «Чому?


«Тому що ви могли б допомогти у Сан-Франциско.


«У платіжній відомості?»


«У зарплаті.


«Це угода! Телефон задзвонив. Через його плече, коли він попрямував до


у спальні Картер почув, як Фенсі співає «Каліфорнія, я йду», використовуючи його


власну лірику.


«Ви щось зрозуміли, N3. Хлопчики ЦРУ намагалися зламати


це майже рік. Вони будуть раді вашій допомозі і дадуть вам повне


співробітництво у всьому світі. "Я спробую. Я все одно в боргу перед Біллі


Дуонгом.


«Я віддам тебе Бейтман. Було багато дзижчання та клацань, так як


дзвінок було перенесено, потім Джинджер дала інструкції.


«Вашим контактом у Сан-Франциско буде Мел Кромптон. Він зустріне вас у


аеропорту. Ви під своїм ім'ям на годинникових рейсах TWA


із Даллеса. «Ти такий умілий, що я в захваті. Передзвони їм та


зроби це на двох з... Фенсі Адамс.


«Якщо я пам'ятаю, F буде трохи менше шести футів,


з великою кількістю рудого волосся. «Ваша пам'ять також надихає.


«Це застереження на двох. Бережись, Сан-Франциско!


Розмова обірвалася, і Картер відчув жар у спині. Він повернув праворуч


в обійми Фенсі.


«Я не поїду до Нью-Йорка»


Мені нема чого одягти в Сан


Франциско. "Що не так з тим, що ви носили в Токіо і тут?"


«Вона зношена.


Картер усміхнувся і дозволив їй штовхнути його назад через ліжко. «Я думаю, що мій


видатковий рахунок розтягнеться. "Добре. Коли нам треба їхати?"


«Ні на годину. «Не так багато часу, – пробурмотіла вона, – але я обійдуся.


Не кажучи ні слова, вона накрила його м'якою, м'ясистою ковдрою.


Другий розділ


Було десять годин, але сонце вже було високо і закипало, коли він


припаркував універсал на стоянці торговельного центру. Лот був наполовину


переповнені, і покупці поспішають із машин до магазинів і назад


черговий раз.


Він залишив двигун машини увімкненим, а вентиляційні отвори кондиціонера охолоджували.


його руки, коли він клацнув засувками на портфелі поруч з ним у


сидіння.


Усередині був автоматичний карабін Universal Enforcer Model 3000.


магазин на тридцять набоїв був заряджений кулями для карабіна MI, їхні голови


злегка просвердлений.


Це було зроблено для того, щоб куля при ударі поширювалася, забираючи багато кісток.


і тіло з ним на його траєкторії.


Він вставив магазин і вставив у патронник патрон. Коли


перевірив дію важеля, замінив карабін сімнадцять дюймів


у портфель і закрив кришку.


Заглушивши двигун, він замкнув універсал і пішов по


стоянка та через ТЦ. За магазинами була вузька


провулок, куди вантажівки доставляли товари та збирали сміття


вгору.


Зрештою, алея призвела до невеликої дороги, що огинала озеро.


У темних штанах та білій сорочці-поло з кардиганом він виглядав як


Продавець робить його обхід. Темні окуляри заплющували очі, і


обличчя під ними було сильно засмагле. Він був людиною, яка провела велику


багато часу на сонці.


На півдорозі до озера, в оточенні дерев, був китайський


ресторан,


Хунаньський будинок Лу Фонга. Задній вхід до ресторану спрямований


до озера, передня сторона звернена до меншої, що веде від основного


дорога, що виходить на торговий центр.


Він зупинився на краю дерев, уважно оглядаючи все з


за темними лінзами.


Біля задніх дверей стояв старий пікап. Стара модель Лінкольна


та іноземні автомобілі були єдиними машинами на передній стоянці.


Він уникав задніх дверей і підійшов до передніх. Як він пройшов


офіс, він глянув через відкриті ламелі жалюзі. Це


був порожній.


Вхідні двері були не зачинені. Усередині він побачив бар ліворуч від нього.


та їдальня праворуч від нього.


Їх було троє. Товстий чоловічок із уже пофарбованим потом


пахвами його свіжої білої сорочки поповнював пляшки


в барі.


Лу Фонг, власник.


Його дружина, у сукні з розрізом до стегон, сиділа за столом.


згортання столового срібла в серветки.


Жилистий чоловічок у білій футболці та комбінезоні рухав шваброю.


мляво через підлогу їдальні.


То був Біллі Дуонг.


Чоловік у сонцезахисних окулярах підійшов до бару. Він обережно встановив


портфель перед ним і зайняв один із стільців.


"Субота. Сьогодні немає обіду. Відкритий у суботу о четвертій годині. Ви прийшли


рано. «


Чоловік усміхнувся. "Ви маєте на увазі, що тут немає нікого, хто міг би навіть обслужити


чашкою кави?


Ні, без кави. Тут нікого немає. Повертайся.


Чоловік простягнув картку через стійку. «Я працюю у Bay Fisheries. Я б


хотів би поговорити з вами про скорочення ваших витрат. «


Лу Фонг оцінив карту. Він завжди був радий скоротити витрати. "Ми


йдемо до офісу, поговоримо. «


Чоловік дивився, як Лу Фонг іде до кінця бару. Це було


ідеальним. Лу Фонг проходив по проходу між баром і


таблиці. Він проходив повз свою дружину, відкриваючи їх обох для точного


постріл.


Перегородка між двома кімнатами була низькою. Йому потрібно лише


підняти ствол карабіна на шість дюймів, щоб дістати Біллі Дуонга


постріл.


Він розстебнув клямки на портфелі і підняв кришку.


Лу Фонг обігнув дальній кут бару і рушив проходом. Він


зробив паузу і почав тихо розмовляти із дружиною.


Вона кивнула і збиралася відповісти, коли в її вухах пролунав грім.


і вона побачила, що передня частина грудей її чоловіка стала яскраво-червоною. вона


була на півдорозі до стільця, коли вона зрозуміла, що куля вдарила в


центр її власних грудей, і вона була


піднята і


відкинуто назад.


На той час, як вона впала на підлогу, вона була мертва.


Біллі Дуонг дізнався цей звук у той момент, коли перша куля потрапила в тіло Лу


фонга. Він підняв очі, побачив темні окуляри, крихітну посмішку.


потім деренчливий карабін.


Він повернувся і побіг у коридор між туалетами, який вів до


задній парковці.


Дві кулі потрапили йому в поперек, через що він схибив


і врізатися у будку.


Він намагався схопитися на ноги, коли карабін задзвенів


знову ж таки, набагато ближче.


Він відчув лише одну з дев'яти куль, що залишилися, які розірвали його тіло.


практично навпіл.


Чоловік перевернув Біллі Дуонга ногою та перевірив його пульс.


Задоволений, він повернувся до Лу Фонга та його дружини і зробив те саме.


Повернувши карабін у портфель, він переступив через тіло Біллі Дуонга,


пройшов коротким вузьким коридором і вийшов у задні двері


Стук карабіна був швидким і пройшов без зволікання.


навіть потурбував птахів на деревах навколо озера.


Біля пристані був прив'язаний невеликий човен. Він відштовхнувся, і хвилиною


пізніше він був на півдорозі до найглибшого місця озера.


Обтяженому портфелю знадобилося менше десяти секунд, щоб потонути


і ще п'ять хвилин, щоб чоловік греб на частину, що залишилася


шлях через озеро.


Біля фургона він глянув на годинник.


Було о 10:30.


Він мав призначений час об 11:30.


Він зробить це просто.


"Де?"


«Господи, це схоже на чергову війну тонгів чи щось тут, Уорде. я


значить, їх багато ... власник, його дружина та прибирання


чоловік. Господи, всі троє приблизно навпіл! «


«Я не сказав що, засранець, я сказав де!


«На околиці округу, неподалік торгового центру Plaza на


Лейкв'ю-роуд. Китайський ресторан під назвою Hunan House Лу Фонга. «


«Я знаю це місце. Ви кажете, їх троє?


"Та вже. Є один свідок, чорний хлопець, мийник посуду. Він був у


кухню і бачив це через ті маленькі віконця. Ви


знаєте, які вони в цих дверях...


"Збережи це. Поінформуєте мене, коли я приїду! Він подивився на годинник. "Доведеться


використовувати вертоліт близько півгодини.


"Перевірте. «


Офіцер Дж. Крістофер поклав трубку назад на підставку та


енергійно потер очі великими пальцями рук.


Вони згоріли. Але тоді вони винні. Мав шість годин викрадення


і недостатньо сну попередні два дні.


Занадто велике навантаження.


Хіба цей маніяк не дочекався понеділка, щоб збожеволіти? Його права


рука повернулася до телефону. Він ледве глянув на інструмент, як


його вказівний палець висунув добре відоме число.


"Доброго дня?"


"Донні?"


«Тату, вау, коли я?»


«Послухай, синку, дозволь мені поговорити з твоєю матір'ю.


Пальці його вільної руки барабанили по столу та виступив піт.


на його чолі, поки він чекав. Прокляті кондиціонери ніколи не працюють


коли вони вам потрібні. Прямо як копи, ніколи не з'являйтесь, доки не помрете.


Не хвилюйтеся, сер, тепер, коли ми маємо труп, ми дістанемося до самої суті


це.


"Так?"


«Клер, це я. Уорд.


«Я знаю, Уорде. Мені твій син сказав.


«Так, Клер, я не зможу забрати дітей у ці вихідні. «


Пауза була нескінченною.


"Що це таке? Згвалтування, підпал, вбивство.


"Клер ..."


«Побиття дружин, крадіжка дітей, наркотики…? »


«Клер, чорт забирай!


"Так?"


«Це вбивство. Власник ресторану та його дружина на озері. «


На іншому кінці дроту тиша.


"Клер, ти все ще тут?"


"Що ж. "


Ще одна пауза, чутне дихання з іншого кінця дроту.


Він знав звук. Вона збиралася вибухнути, або.


«Уорде? «


"Що ж. "


"Бути обережним.


"Що ж. "


Прощання не було. Вони обидва поклали слухавку одночасно. Вони


делли це роками.


Він зробив ще один дзвінок.


«Ангар державного бюро, Доакс.


«Це Уорд Крістофер. Лу там?


«Так, лейтенанте, але ледве. Йому зателефонував солдат


станція на березі озера. Вони хочуть побігати узбережжям».


«Скажи йому підлетіти за десять хвилин.


треба підвезти.


"Зроблю."


Це був великий, повільний чоловік.


тепло, яке вдарило його за межами будівлі SBI, змусило його рухатися ще більше


повільно.


З іншого боку вулиці великі цифрові точки на вивісці банку показували 980.


Чортова вологість, мабуть, 92. Який жахливий день на смерть.


Картер?


Нік Картер відірвав голову від конвеєрної стрічки. Він був


типом схожим на студента, років тридцяти, з рівними очима та серйозним, неусміхненим обличчям. Він


носив стандартну форму: темний костюм-трійку з чорною краваткою та


оксфорди з блискітками.


«Так, я Картер. «


Мел Кромптон, Західне узбережжя, Далекий Схід.


Чоловік почав діставати документи, і Картер похитав головою. "Немає НЕ


потрібно.


Це міс Адамс. «


Хлопець був айсбергом. Коли він визнав Фенсі, він ніколи не дивився


нижче її плечей.


«Боюсь, у нас погані новини.


"Як же так?"


Кромптон знову глянув на Фенсі і подумав.


«Все гаразд, – запевнив його Картер. «У неї наша зарплата.


Кромптону майже вдалося посміхнутися. «Отримав поліцейським радіо


годину тому. Вбили у графстві Марін трьох східних жителів. Не знаю


звичайно, але один з них може бути ваш чоловік. Місце під назвою Lu Fong's..


.


"Це те місце", - прогарчав Картер, не намагаючись приховати гнів і


розпач, який, як він знав, розцвіла на його обличчі. «Знаєте якісь подробиці?»


"Ні, сер. "


"У вас є водій?"


"Так сер. "


"Я візьму твою машину", - сказав Картер. «Візьміть мої сумки та міс


Адамс.


Де ми зупинились? »


«У нас є кондомініум компанії на березі затоки, на південь від міста. «


"Добре. Покажи мені свою машину!"


Як завжди, у Уорда було суцільне зітхання і повний переворот.


Великий живіт Крістофера обурився, коли вертоліт злетів, закружляв у повітрі,


і нахилився вперед, щоб летіти. Він був майже певен, що пілот Лу


Дженкінс прискорив усі ці маневри лише для жарту.


У Державному бюро розслідувань було відомо, що


Крістофер до смерті боявся всього механічного, що рухалося,


наземний чи повітряний транспорт. Він навіть поїхав би в автомобілі, якби


він їхав, і це зазвичай становило від тридцяти п'яти до сорока миль у


годину.


Він навіть човнів боявся.


"Думаєш, це якийсь псих?" - крикнув Дженкінс крізь виючий ротор.


і рев двигуна.


«Так, схоже на це. «


«Що із цими хлопцями? Вони мають бути божевільними.


«Вони всі трохи божевільні, Лу. Вони напиваються або накуряться,


або наколеться ... все, що їм потрібно, це пістолет і хтось щоб


навести ствол на нього, щоб отримати труп. «


«Господи, це не схоже на старі часи. Принаймні, Діллінджер зробив це для


грошей.


Псих


Крістофер не хотів говорити; він хотів думати. Він нахилив свою голову з


густий копичкою чорного волосся з сивиною на ледве покладеному


підголівнику і заплющив очі.


Офіцер Джеррі Крістофер, п'ятдесят років, двадцять п'ять років у поліції.


Він став детективом лише за шість років у міській поліції. Чотири роки


пізніше цитата губернатора штату привернула до нього увагу


Бюро розслідувань.


"П'ятнадцять років .


"А?"


«Просто подумай. Я пропрацював у SBI п'ятнадцять років. Важкі роки. «


У 61-го всього шість, але, чорт забирай, все набагато простіше


тут, ніж унизу. «


- Ага, - сказав Крістофер, засовуючи в рот суху трубку і бажаючи


це були цигарки.


Вертоліт нахилився і покотився.


«Чорт забирай, Лу, ти маєш це зробити?»


«Вибач, Уорд», - сказав Дженкінс з усмішкою, коли вирівняв гелікоптер.


і ледарював. Крістофер був упевнений, що йому зовсім не шкода. Але


потім підколювати


Уорд Крістофер був приємним способом розважитися для всіх у Бюро від


нудьги. І старший лейтенант був чудовим хлопцем, який


терпів це.


Озеро ... ресторан там. Я випущу тебе


на цей пустир. «


"Дякую. У тебе є сигарета, Лу?


"Та вже. Думав, ти кинув ... виразки чи щось у цьому роді. "Тримай. «


Гелікоптер перекинувся, і Крістоферу здалося, що він падає


як на першому трампліні у парку Playland. Він ненавидів


Playland Park.


Він лише раз водив туди дітей.


Машина приземлилася


і Крістофер вислизнув зі


сторони пасажира з роторами, що обертаються. Він був ледь на ногах, коли


Лу Дженкінс знову злетів, ледь не поваливши його потоком повітря від лопат.


— Ублюдок, — промимрив Квістофер, потім перетнув пустир.


Він перекинув своє тіло через дротяний паркан і перетнув щільно утрамбовану землю.


дорога до стоянки ресторану. Було тихо, і звуки кантрі


випливли з озера. Навіть галасливе дзижчання цикад і


квакання жаб було якимось мирним. Але почуття це було


менше, ніж ближче він підходив до площі ресторану,


Розмова, технічні звуки та загальний шум, що виходить з


відкриті вікна були надто знайомі.


«Постріл тут, у його голову... а потім ще один із решти


тут на стіні.


Крістофер скривився.


«Лейтенанте, радий, що ви тут. У мене є записи про все… «


Його звали Майло Ферріс. Він був наймолодшим сержантом у


Спеціальному


Бюро, а також найрозумнішим. Його головна проблема, оскільки Уорд


Крістофер був стурбований тим, як йому так подобалося бути


ефективним.


Крістофер загасив сигарету, то й киваючи, коли


Ферріс інформував його.


Кулі були потужні, ймовірно, з армійського


M16.


Їх також довели до розривних. Жоден із трьох


жертв не прожив більше кількох секунд.


"Щось взято?"


- Ні, сер, - наспівуючи, сказала Ферріс. «Свідок, хтось Рендольф Д. Браун,


посудомийник, каже, що хлопець навіть не пограбував касу і нічого не взяв


Він просто вбив та пішов.


Крістофер зітхнув. «Виключає пограбування…»


«Так, сер, я гадаю точно. Як ти гадаєш, це може бути війна за тонг?


Лейтенант?


«Ферріс, я не знаю, що й думати. Де він?


Хто, сер? «


«Посудомийник, чорт забирай.


"Ой. Ззаду. Він до смерті наляканий, все ще тремтить.


«Я можу уявити, – кивнув Крістофер, прямуючи на кухню.


.


– Лейтенант.


"Що ж?"


Ферріс підійшов до нього, досить близько, щоб Крістофер міг відчути запах


кави у його диханні.


«Тут із вами хоче поговорити ФРС.


"Що?"


«ФРС.


-ФБР?


Я, ні. 91


"Що тоді?"


«Я не знаю, він просто там.


Крістофер закотив очі, не рухаючи головою, його поліцейський мозок


швидко каталогізуючи людину, яку він бачив: жорсткі очі, порожнє обличчя, засмагла


шкіра, зріст близько шести футів два дюйми, складний як атлет.


На ньому був коричневий костюм, ідеально скроєний, щоб сховати пістолет під його.


лівою пахвою будь-кому, крім натренованого ока.


«Я побачу його після того, як поговорю зі свідком. Ферріс зблід. «Ух,


Лейтенант, він каже, що хоче поговорити з вами ... в даний час."


"О, він знає, чи не так?"


Крістофер затиснув у зубах суху трубку і перетнув


кімнату.


«Я лейтенант Уорд Крістофер. Давай подивимося посвідчення особи.


«Звичайно, лейтенанте. Ім'я Нік Картер, спеціальний відділ,


Картер передав йому одне із багатьох посвідчень особи, до яких він прив'язав машину.


саме такий привід. Оперативники AX можуть бути будь-ким із США.


Агент казначейства дипломатичний аташе, просто використовуючи належне посвідчення особи, яку вони


постійно возять із собою.


Крістофер зробив усе, але підніс карту до світла, потім


передав назад.


«Добре, я повідомлю тобі все, як тільки отримаю відомості.


Картер похитав головою. «Я хочу все з перших рук, лейтенанте. «


"Пішов ти...


«Я думаю, нам краще поговорити.


Крістофер легко випереджав іншого чоловіка вагою п'ятдесят фунтів, але


його рука відсувала його, як пір'їнка. Коли вони були за кілька футів від дверей.


Майло


Ферріс та двоє патрульних у формі звільнили хватку.


«Послухай, Картер, я втомився від вас, федеральних виродків, які входять…»


"Збережи це! Я тут не для того, щоб втручатися у ваше розслідування. Я можу позбавити


вас від багатьох турбот, якщо ви дозволите мені розібратися першому, але я хочу, щоб ви


співпрацювали натомість. «


"А якщо я його не віддам?"


«Я можу узурпувати вашу владу одним телефонним дзвінком.


Крістофер кілька секунд вивчав напружені темні очі. потім


Інтуїція копа підказала йому, що ця людина, Картер, мала на увазі кожне слово, яке він


сказав.


"Добре, що в тебе є?"


«Це був професіонал


Справжньою метою був прибиральник. я


не знаю, яке ім'я він використав тут, у Штатах, але його справжнє ім'я


було


Біллі Дуонг. Нещодавно він працював у компанії в Токіо під назвою


Су Лонг


Електроніка під назвою Вільям Су Луонг. «


"Це можна простежити", - сказав Крістофер. «Він був одним із ваших? «


«Ні, але ми думаємо, що він натрапив на щось важливе, що ми можемо використати. я хочу


подивитися на його особисті речі та щогодинний виклад того, що ви знайдете.


«


Крістофер відчув себе набагато краще. Цей хлопець був справжнім.


"Я зрозумів", - кивнув він. «Ходімо поговоримо зі свідком.


«


Рендольф Д. Браун був близько вісімнадцяти років, він був досить високий, щоб дотягнутися до


баскетбольного кільця, не піднімаючись навшпиньки, і все ще трясся, як


лист.


«Круто, я маю на увазі, що мати була як крига! Він просто витягає пістолет і


бах... бах... бах...


«Добре, Нік. Брауне, ти можеш просто розповісти мені все, що бачив. «


Молода чорна людина розповіла це хвилин за десять, а потім


Крістофер змусив його пройти через це ще двічі. Коли це було зроблено,


лейтенант став ставити докладні питання.


Картер, вірний своєму слову, залишився в тіні, прислухаючись і


курячи.


Нарешті Крістофер глянув на Картера з очима:


«Що-небудь хочете спитати?»


Відповідь була «Ні», теж за допомогою тільки очей, і двоє чоловіків


повернувся до їдальні.


Картер був справедливим. говорячи «Зброя, яку він описав, звучить як


пістолет-кулемет якийсь. За розміром, може, Стєчкін. «


"Це ж російська мова, чи не так?"


Картер кивнув головою. «Так, але «Стечкін» не прийматиме кулі МІ. Тим не менш,


є автоматичний карабін 3000, який має назву Universal Enforcer.


«


«Ви знаєте своє озброєння.


"Це частина мого бізнесу", - категорично заявив Картер. «Але я не коп. яка


користь, що ти відмовився від балачок Брауна?


"Може, щось ще", - відповів Крістофер, смоктаючи суху трубку. "Він


сказав, що вбивця був невисоким, жилистим, з прямим чорним волоссям. Він носив


сонцезахисні окуляри, щоб Браун не міг бачити його очі, але якщо це


професійний вбивця, і якби ваша людина була метою ...


"Вбивця, ймовірно, був зі Сходу", - припустив Картер.


"Правильно. Ще дещо мене вразило. Браун помітив, що його права рука


був темніший за його ліву. Також була тонка смужка світлішої шкіри.


навколо лінії волосся на лобі. «


Картер на мить спантеличив, потім знизав плечима. Ти піймав мене. «


«Рукавичка для гольфу. "Яка?"


«Хлопець носить рукавичку для гольфу. Він правша, тому носить рукавичку


на лівій руці, коли він грає.


«Тому його права рука отримувала все сонце.


"Правильно. Крім того, козирок закрив би частину його чола!


Картер посміхнувся. «Ти добрий поліцейський, Крістофере. Отже, у нас є вбивця


хто грає в гольф, ймовірно, зі Сходу, і, можливо, пов'язаний з


електроніки.


"Я негайно залучу до цього своїх людей".


"Добре, а поки я хотів би пройтися по речах Біллі Дуонга в


його кімнаті.


«Я попрошу Ферріс допомогти тобі.


"Ви маєте на увазі, спостерігати за мною, щоб переконатися, що я віддаю вам все, що в мене є?"


"Можна так сказати", - сказав Крістофер і посміхнувся.


Це була закуткок з кімнати, наполовину комори, наполовину житлового приміщення.


стіл, пара стільців і дитяче ліжечко.


Вони знайшли все майно Біллі Дуонга, крім кількох речей,


у морському мішку.


«Тут небагато. «


«Трохи, - погодився Картер, - але, можливо, вистачить.


Паспорт був фальшивим, на вигадане ім'я. Було три літери


з поштовим штемпелем з Гонконгу з Лін Зіонг.


Картер припустив, що то була сестра, про яку згадував Біллі Дуонг.


Листи були датовані приблизно місяцем. Перші два були просто


новини, але в останній, датованій лише два тижні, було трохи змісту


.


Я знайшов адресу жінки, про яку ви питаєте, Конні Чу. Це


Цзюлун номер 18


Дорога вулиця. Вона має бути дуже багата, щоб жити в такому місці,


Її рідний брат багатий. Від її слуги я дізнався, що вона має джонки, і вона


також власник грального будинку в


Макао, "Голодний дракон".


Я постараюся з'ясувати останнє з того, що вам потрібно, і відправити його у своє


наступного листа.


Картер посміхнувся. Тепер він знав, що Чарлі Лу був у рейтингу


і Біллі Дуонг копав досить глибоко.


Колись Конні був


був за сумісництвом союзником Лоо. Якщо хтось у


світі може зв'язатися з Чарлі Лу, це, ймовірно, буде Конні


Чу.


"Принеси мені ці копії, Ферріс?"


«Звичайно, сер. «


Картер повернувся до їдальні. Безлад був майже прибраний,


а зовні ставили блокади та таблички з написом


НЕМАЄ ПЕРЕХОДУ - ПОЛІЦЕЙСЬКЕ РОЗСЛІДКА.


Він списався з Крістофером, дав йому номер та адресу


Фірми, і знайшов йому машину та водія.


Поїздка через міст і вниз півостровом зайняла дві години. «В


кондомініум він був одним з чотирьох, дуже шикарних, і був на скелі з видом на


море. Коли він дізнався, що це був службовий автомобіль, Картер


відпустив водія.


«Кромптон досі тут. Я зачекаю на нього.


"Добре. «


На півдорозі його зустрів Кромптон. "Безлад?"


- Великий, - натягнуто сказав Картер. «Я дзвоню до Вашингтона. Шанси є.


Я напоготові з цього моменту. «


На обличчі іншого чоловіка з'явився полегшення. «Нам дуже підходить, – сказав він, –


а потім посміхнувся. «Ваша леді ходила магазинами. Вона всередині. «


Коли Картер увійшов до квартири, Фенсі була моделлю.


"Тобі подобається?"


"Що це за повернення мого видаткового рахунку?"


«Трохи більше півтори тисячі», - сказала вона, знизуючи плечима.


"Залиш це. Ми відсвяткуємо ваше багатство за вечерею. «


Картер налив собі на три пальці Chivas та знайшов


телефон.


Джинджер Бейтман зняла на другому дзвінку і простягла слухавку


до


Яструбу.


Картер розповів про події дня, а потім почекав, поки Хоук їх обдумав


"Я ще пару разів розмовляв з людьми по всьому місту",


- прогарчав Яструб. "Вони більш ніж щасливі кинути це нам на коліна,


тим більше, що ти знаєш Чарлі Лу.


- Тоді я залишусь на ньому?


"До кінця. Який у тебе план атаки?"


«Пару днів тут, на випадок, якщо місцеві мешканці щось знайдуть.


про вбивцю, а потім Гонконг і, ймовірно, Токіо. «


«Я попереджу британців у Гонконгу та наших друзів у Токіо. Це


звучить так, ніби вам знадобиться вся доступна допомога. «


"Я буду на зв'язку.


Картер тільки-но поклав телефон, як він задзвонив.


"Так?"


«Картер, будь ласка.


"Говори. Це я"


«Крістофер тут. Можливо, нам пощастить. Зв'язування комп'ютера


генія з півдня Кремнієвої долини небагато


угоди зі своїми японськими та німецькими аналогами. «


"Де?"


«Вони розташовані на двох гольф-курортах: Сі Кліффс та


Альгамбра.


Це дводенний турнір, сьогодні та завтра, з вітальною вечерею.


сьогодні ввечері в Альгамбрі.


"Це близько до того місця, де я перебуваю?"


«Близько десяти хвилин. Я можу дістати нам стіл.


"Зроби це. Зробіть це для трьох".


"Тіна?"


"Правильно. Зі мною одна дама була замішана в цьому. Це просто


здогадуюсь, але вона, можливо, бачила цього хлопця у Японії чи Гонконгу.


«Все, що допоможе. Побачимося за годину.


Фенсі увійшла до спальні, коли зв'язок обірвався. "Де ми


будемо?"


Картер відповів на її запитання своїм. «Я знаю, ти могла б


дізнатися будь-кого з людей, яких ви бачили з Окамото в Гонконгу, якщо ви


побачите їх знову? » "Звичайно. Чому?" Я: «Просто здогад.


Ми йдемо до заміського клубу! "


Третій розділ


Телефонна будка була в зоні басейну, і двері були зачинені.


було душно. Піт уже просочувався крізь його сорочку


під смокінгом, поки він чекав, поки закордонний оператор


встановити зв'язок.


Будку можна було побачити із головної зали клубу, тому він


відкрутив лампочку. Іноді він поглядав з


вікна.


Це був, напевно, випадок, але руда жінка могла вийти


щоб подихати повітрям, поки він дзвонив.


Хай? «Ситуацію виправлено.


«Відмінно, але, можливо, у планах є нова зміна. я просто


отримав дзвінок від мого представника японської служби безпеки тут, у Токіо.


"Так?"


«До цієї справи було залучено федерального агента з Вашингтона. Я знаю


його багато років тому. Його звуть Нік Картер. Він у Сан-Франциско


Тепер, і незабаром приїде до Токіо, згідно з моєму джерелу. Я не


хочу, щоб він прибув до Токіо. «


У глибині душі людини задзвонили дзвіночки. Спочатку він був


подумав, що поява високого з рудою могла бути збігом.


Тепер він знав інакше.


«Опишіть мені цю людину, Картера. «


Він слухав, киваючи головою і раз у раз поглядав на


вікна, як Чарлі Лу досконало описав одного з двох чоловіків


сидячи з рудою.


«Ця людина тут, у гольф-клубі, прямо зараз. Він із повією


яка супроводжувала Окамото до Гонконгу на останньому рейсі. «


«Тоді вона теж має бути агентом, і Окамото має бути скомпрометовано.


Це означає, що коли ви повернетеся додому, у вас буде додаткова робота. «


«Я подбаю про проблему ще сьогодні ввечері.


Зв'язок обірвався без прощання. Нічого не потрібно було додати.


Він вислизнув із будки і обійшов басейн, намагаючись


залишатися поза світлом з вікон їдальні. Курортна


територія була великою, у головному готелі було понад двісті номерів.


і трохи менше сотні кабін для перевдягання, розкиданих по доглянутих


газонам та через асфальтовані доріжки.


Досягши свого будиночка, він увійшов усередину і негайно почав


роздягати його офіційний одяг. Замість нього він одягнув чорний


светр з високим коміром і пару темних штанів.


Може бути збігом, що цей чоловік Картер і жінка з великими грудьми


були в клубній їдальні, але якщо це не так, значить, вони


були на щось націлені.


У другої людини за столом з ними на обличчі було написано поліцейський.


Але якби вони знали його особистість, то напевно заарештували б його.


замість спокійно повечеряти.


Виходить, вони ловили рибу.


Він зняв слухавку в кабіні та набрав номер головного столу.


"Я можу вам чим-небудь допомогти?"


"Так, можна мені кімнату містера Ніка Картера, будь ласка?"


"Один момент. «Оператор повернувся за кілька секунд. "Вибачте, сер, але


не зареєстровано жодної особи з таким ім'ям.


"Я бачу. Дякую. «


Він поклав інструмент назад на підставку та стиснув пальці.


перед його обличчям у задумі.


Використання його досвіду гри в гольф як прикриття для цього завдання було


була помилка. Особливо у турнірі з такою великою групою чоловіків.


які були східними людьми та займалися електронним бізнесом.


Очевидно, Біллі Дуонг якимось чином зв'язався з цією людиною Картером. Все видав він, але


можна було сподіватися, що Дуонг не розкрив лише до того, як його


життя закінчилося.


У будь-якому випадку, усунення Картера і жінки покінчить з


проблемою.


Він дістав із шафи запасний набір палиць і обережно взяв


дві з них. Усередині тонкого шпону


покриття були потужними ручними гранатами.


З-під хибного дна сумки він дістав Ruger .357 magnum. Він


поклав гранати та пістолет серед кількох рушників зі свого


шафки і вийшов із кабіни.


Він узяв взяту напрокат машину зі стоянки та об'їхав


довгий підковоподібний під'їзд, зупинка та паркування були


приблизно за сто ярдів від головного входу до клубу.


З того місця, де він сидів, він міг бачити, як усі йдуть.


Їжа була незабутньою, розвага – тим більше. Розмова


складався з поглядів та слів тут і там.


Картер наповнив Fancy під час короткої поїздки по узбережжю, так що більша частина


її час було витрачено на те, щоби вислуховувати кожного східного чоловіка в кімнаті.


Це означало майже сотню осіб. ,


До десятої група розпалася, і вони ні до чого не дійшли.


«Хочете, щоб це скінчилося вночі? - спитав нарешті Уорд Крістофер. "Ми можемо


стартуємо вранці на першій трійці. Тобто якщо ви думаєте, що міс


Адамс справді може виявити нашу людину. Картер зітхнув і кивнув головою.


"Ви впевнені, що мийник посуду Браун не зможе ідентифікувати


його?"


"Я впевнений. На ньому були великі окуляри-авіатора, і більшу частину часу


його обличчя було повернуте від вікон кухонних дверей.


Виходячи, Фенсі сказала, встаючи, - я збираюся освіжитися. Картер кивнув


черговий раз. «Я отримаю чек. Ми зустрінемо вас біля вхідних дверей.


Обидва вони спостерігали, як вона рухалася між столами, а потім Крістофер


хихікнув. «Хороша леді».


- Дуже, - сказав Картер, підводячись, - і розумна.


Вони сплатили рахунок та переїхали у велике фойє клубу. Крістофер


передав керування машини водієві, потім повернувся до Картера. "Я не в курсі


Припустимо, ви хочете просвітити мене


Розкажіть далі про те, що було раніше


всього цього. Картер запалив і подумав. Він поважав та довіряв


цього лейтенанта поліції. Ця людина була не тільки добрим поліцейським, а й


кмітливим. Імпульсивно, він вирішив дати Крістоферу хоча б


натяк.


На той час, коли він закінчив, вже прикриті очі Крістофера стали


майже закрито. "Це не в моїй лізі", - сказав він. "Якщо він такий великий,


цей хлопець справжній профі. Я сумніваюся, що ми матимемо шанс на нього. "Ви


мабуть, мають рацію, і якщо ми його зловили, я сумніваюся, що він знає, хто насправді найняв його.


Машина під'їхала і зупинилася біля підніжжя сходів.


За мить до них приєдналася Фенсі, і всі троє йшли мовчки.


назад у квартиру.


«Хочеш зайти випити стаканчик на ніч?»


Крістофер знизав плечима. "Чому б і ні?"


Підійшовши до дверей, Картер зауважив, що обличчя копа зі швами


його рухи були різкими і уривчастими, наче його м'язи


не відповідали належним чином.


Як довго ти був копом, Крістофере?


"Занадто довго. Як довго ви були... ким би ти не був?"


Картер посміхнувся. «Досить довго, щоб витратити сім із дев'яти


життів."


Фенсі здригнулася, і вони увійшли до великої квартири.


"Я збираюся переодягтися", - сказала вона і звернула до спальні.


"Ви, звичайно, знаєте, що ми ніколи не зрозуміємо цього хлопця", - сказав Крістофер.


опускає своє велике тіло на диван.


"Я дістану його", - відповів Картер. «Якщо не тут, то десь. Що ти


любиш випити? »


"Щось . бренді, якщо він є.


«Corning UP. J


Напої були налиті, і Фенсі якраз увійшла до кімнати, коли


вікно зліва від Картера вибухнуло. Блискучий об'єкт проплив повз його голову


і приземлився на килим посеред кімнати.


Всі троє були загіпнотизовані, дивлячись на те, що виглядало як


голова ключки котиться прямо до дивана, де сидів Крістофер


Раптом тренування Картера та шосте почуття клацнули.


“Граната! - Закричав він і впав, як камінь, на підлогу.


Вибух був подібний до грому шістнадцятидюймових знарядь лінкора в


закрита кімната. Картер відчув, як підлога здиблася, а потім штанга впала.


на нього, коли склянка та пляшки за ним вибухнули.


Гострі болі пронизували його потилицю, шию та ноги.


Потрібна була ціла хвилина, щоб його голова очистилася від шоку


струс мозку, і ще дві хвилини, щоб вивільнитися з


щебеню із бруса.


Кімната була повністю зруйнована. Меблі були перетворені на


розпалювання, і в підлозі прямо під тим місцем, де був


диван.


Сам диван був на шматках, як і Уорд Крістофер.


Картер одним поглядом побачив, що ця людина мертва.


З Фенсі Адамс була інша історія, халат був


практично було зірвано від її тіла, а саме тіло являло собою масу


крихітних осколкових ран, що стікали кров'ю.


Але вона була жива.


Картер обмацав кишені того, що залишилося від куртки Крістофера.


доки він не знайшов ключі від машини. Потім він відсмикнув фіранку з вікна


і прокотився


Уявіть це. Останнє, що він зробив, перш ніж схопити її


руки були заповнені, у правій руці 9-мм пістолетом Люгера, Вільгельміна,


плечового ременя під курткою.


Десять до одного, що метальника гранати вже давно немає, але завжди є


це єдиний шанс.


Він увірвався в розбиті двері і побіг з жінкою до нього


рук до машини.


У всіх сусідніх будівлях спалахнуло світло, а в деяких


люди стояли у відкритих дверних отворах.


Одним рухом він посадив Фенсі в машину, увімкнув червоне світло.


дах, і завів двигун. За кілька секунд він їхав вулицею


і клацав кнопками, доки радіо не запрацювало.


Коли він отримав голос, він натиснув кнопку "надіслати" на ручному мікрофоні.


«На Кліффісайд Драйв, дев'ятеро одинадцята, стався вибух. Лейтенант


Крістофер мертвий. Я федеральний чиновник, Ніколас Картер,


у мене поранена жінка, і я веду машину Крістофера. Я біля океану


рухаюся на північ. Куди мені звернутися, щоб потрапити до Меморіального шпиталю? »


Радіо затріщало, і пролунав жвавий, кмітливий і спокійний жіночий голос.


«Поверніть праворуч на Честер, пройдіть п'ять кварталів від


океану, і ви побачите лікарню. «


"Перевірте. Нехай сержант Майло Ферріс зустріне мене в лікарні, і


відправте


надішліть команду за адресою Cliffside. Без репортерів


Повторюю, без репортерів. Будівля – конспіративна квартира ЦРУ. «


Почулося підтвердження, і Картер натиснув на педаль газу.


"Так, безпечний будинок", - голосно прошипів він, кинувши швидкий погляд на


інше місце.


Обличчя Фенсі, на якому не було запеклої крові, було блідим.


білий.


Більшість її волосся та брів зникли. Він намацав пальцями


її горло, і коли він не міг знайти пульс, він поклав руку на неї


груди.


Вона все ще дихала, але ледве-ледь.


Через десять хвилин він зупинився перед лікарнею.


аварійний вхід. Вона просто підхопив її, коли чотири


фігури в білих мундирах, що тягли каталку, з'явилися біля дверей.


«Я доктор Хаген. Ми її візьмемо.


"Напевно, струс мозку", - прохрипів Картер. «Порізи, мабуть,


уламки сталі та уламки дерева, може, скла. «


Вони вже поклали Фенсі на каталку і попрямували до дверей. Один


чоловіків повернувся і обійняв Картера за плече.


"Чи зможете ви пройти всередину?"


"Чорт, так, а чому б і ні?"


«Млинець, з тебе кров капає, як через решето.


Картер провів рукою по потилиці. Він ішов у крові.


в червоному.


Він зробив два кроки і знепритомнів на руках стажера.


Він прийшов до тями, голий, обличчям униз на м'якому столі. Молода, приваблива


медсестра стояла біля його голови, передаючи речі до рук, які працювали


над його тілом.


"Як справи?"


«У тобі було близько фунта скла від голови до кінчиків пальців ніг»,


- сказав грубий чоловічий голос. «І у вас були дві дуже серйозні рани, повні


дерев'яні тріски. На це пішло близько сорока швів.


Я тебе ненадовго покладу спати. «


«Сюди їде сержант міліції… Майло Ферріс. я хочу потім


прокинувся, щоб поговорити з ним, коли він прийде».


"Ти потім прокинешся."


Картер відчув укол голки і знову знепритомнів.


Він моргнув один, два, три рази, а потім очі залишилися відкритими.


Цього разу він лежав на ліжку обличчям униз у лікарняному халаті. Сірий світанок сочився


через вікно, і кожна частина його тіла відчувала себе як на


вогоні. Краєм ока він побачив Майло Ферріса, який сидів біля


ліжко. Та сама медсестра, яка раніше передавала речі, стояла


у дверному отворі з широко розплющеними очима.


"Добре?" - спитав Картер.


«Граната була модифікованою М-80. Ми знайшли незвичайні фрагменти дерева у


шрапніли... «


«Вона була замаскована під ключку для гольфу… дерев'яна головка.


Крістофер?


«Він так і не дізнався, що його вразило.


"Міс Адамс?"


«Вона померла близько години тому.


"Сукін син. Медсестра!


"Так сер .. . "


"Забирайся! І зачини за собою двері!


Вона рухалася, як ошпарена кішка.


Ферріс був на ногах. «У нас немає реальних потенційних клієнтів, окрім гольфістів.


У мене є команда, яка готова допитати всіх жителів Сходу


цим ранком.


Ні.


«Що, чорт забирай, ти маєш на увазі, Картер? Уорд Крістофер мертвий! Це


Наша людина! «


«Я знаю, що ти відчуваєш, Феррісе, але з цим не можна впоратися за допомогою


сили. Чи можемо ми зробити ранкові новини?


Ферріс був вольовою людиною і добрим поліцейським, але лютість Картера


залякала його. «Так, я можу це зробити. «


"Зроби це. Я хочу, щоб ви заявили, що Крістофер


загинув внаслідок вибуху. Ми з міс Адамс вижили, доки не досягли


лікарні.


Ми обидва померли, не приходячи до тями. Чи запам'ятав усе це?


"Так. "


"Добре. Поклянись, що всі ці лікарі та медсестри збережуть це в таємниці, навіть якщо тобі доведеться


помітити на якийсь час незатребуваний труп моїм ім'ям. Крім того, нехай це вислизне до


засобам масової інформації, що помста підозрюється як мотив. Назвіть це злочинним світом


терором або ще якийсь інший фігней. Виведи чоловіка у квартиру, щоб забрав мою


одяг. Скажи йому, щоб по дорозі назад заглянув у перукарню. Взяти


дещо!"


Ферріс витяг блокнот і записав усі предмети, доки Картер диктував.


"Що небудь ще?"


"Та вже. Візьміть менеджера Альгамбри і того, хто відповідає за


турнір з гольфу. Нічого не кажи їм та приведи їх сюди! «


"Я вже в дорозі.


"Почекай хвилину. Поклади телефон поруч із моєю головою.


"Я не знаю, що ви плануєте", - сказав Ферріс, переміщуючи телефон.


Але документи кажуть, що ти не можеш вийти з лікарні тиждень.


Що вони знають? Дурниця!


Щойно двері за Феррісом зачинилися, як задзвонив телефон.


у квартирі Джинджер Бейтман в Арлінгтоні.


Сонний голос пробурмотів у телефон «Привіт», і Картер посміхнувся.


«Я подумав, ти все ще будеш у ліжку.


«Чому мені не бути? Ранок неділі. Нік?


"Що ж. "


"Де ти?


"У лікарні. Фенсі Адамс мертва.


"О ні!"


"Та вже. І полуденні новини там розкажуть вам, що я


теж дуже мертвий. Зателефонуйте великій людині та розкажіть їй це"


"Як він до вас дістанеться?"


«Деякий час він цього не зробить. Я зв'яжуся з вами з Гонконгу або


Токіо, дивлячись, як сьогодні піде робота. Якщо вам потрібна додаткова інформація,


у цьому допоможе місцевий поліцейський, сержант Майло Ферріс.


"Перевірте.


"Пізніше. Я зайнятий"


Він повісив трубку, коли мила медсестра пройшла через


двері.


"Чи є щось, що я можу вам запропонувати, сер?"


– Сержант вам підказав?


"Так сер. Приймальна комісія змінює ваші записи прямо зараз. "Скільки


люди на цьому поверсі знають правду? »


«Тільки я, інтерн та лікар, який вас лікував.


«Переконайтеся, що так і залишиться.


"Та сер. «І принеси мені чотири яйця, стейк, трохи картоплі,


і горщик з кавою. Але цього немає в меню. Принесіть це


зовні прогарчав Картер. «Якого біса, я все одно мертвий. Хто буде


знати?


Четвертий розділ


Настрій Ніка Картера був одночасно стомленим і збудженим, коли він в'їхав у


заміського клубу та здав орендований автомобіль


до супроводжуючого.


Був опівдні, і ранкова спека змінилася світлом.


вітерець і хмарного неба. На заході, над океаном, слабка пляма


лимонно-жовтого світла мерехтіло, слабо контрастуючи з сірістю


величезний білий клуб і ультра-зелених вогнів.


У величезному вестибюлі Картер зупинився, щоб перевірити свою нову зовнішність.


антикварне дзеркало у горіховій рамі.


Зморшки на його обличчі, викликані запахом жувальної гумки та відтінком брів, були


тримається добре, як і сиві вуса, які були представлені


його верхня губа. Під відповідною сірою перукою його повністю стрижений


шкіра голови трохи свербіла від дотику бритви.


«Ви впевнені, що сядете? - сказала молода медсестра, вражена його


запитом.


"Я впевнений. Голись це ... все це. Зроби мене лисим, як більярдний


м'яч милий. «


За цей час вона тільки двічі порізала його хвору маківку, що Картер


був вдячний за.


Він поправив свій добре зшитий піджак, торкнувся краватки і пройшов


через їдальню до клубної вітальні. «У кімнаті темрява


полегшували лише низькі абажурні лампи на столах і взагалі


розсіяне свічення з області стрижня. Десь забрязкотіло піаніно.


приглушений фон для гуркіт голосів.


Він помітив Жюля Монро в задній будці і вирушив у дорогу.


Монро був одним із двох чоловіків, затриманих вранці Майло Феррісом.


та доправили до лікарні. Він був представником зв'язків із громадськістю, який


організував з'їзд та турнір з гольфу. ,


іншою людиною був Колін Макінтайр, міцний старий шотландець,


менеджер курорту. Саме Макінтайр озвучив найбільшу


заперечення проти вимог Картера.


«Ми старий і шановний готель та клуб, сер. Я протестую. Ми


не може вторгатися у приватне життя наших гостей у такий спосіб! «


«Мій любий Макінтайре, - відповів Картер, намагаючись спочатку спробувати тактовність, - я поважаю


це, але це вбивство. «


"Незалежно від того. Щоб ви могли шпигувати за нашим гостем...


"Пане Макінтайре, якщо мені не запропонують співробітництва, про яке я прошу, це


буде набагато гіршим для всіх ваших гостей.


"Що ти маєш на увазі?


"Я закрию ваш маленький турнір з гольфу, заховаю ваших гостей


а їхні кімнати, і допитуватиму їх одного за одним. Це може тривати кілька днів.


«


Колін Макінтайр швидко погодився.


Картер просочився своїм ниючим задом у будку навпроти Жюля Монро.


і здригнувся, витягаючи портсигар.


«Вибачте, сер, але вам доведеться сісти за інший столик. Я чекаю ...


«Все гаразд, Монро. Це я.


"Боже .. . «


«Дивно, чи не так?» Картер посміхнувся. "Що в тебе? "


Монро відстебнув портфель, що стояв на сидінні поруч із ним, і вийняв.


кілька документів. Він акуратно розклав їх на столі, потім вивчив


їх із насупленим чолом. Його в іншому гладке обличчя з


акуратно підстриженими вусами, був порожнім і смиренним у сяйві


настільна лампа.


Картер вважав його людиною, яка часом може виявляти певну чарівність,


і так само легко незбагненно відступити за лінзи своїх


окулярів у пластиковій оправі, коли він вважав це за необхідне.


«Є п'ять осіб, які відповідають загальній схемі, яку ви мені дали.


вранці у лікарні».


Він уже збирався перевернути папери на столі, коли офіціантка


прибув проведення скляний горщик з гарячою кавою. - "Чи не хотіли б ви


випити, сер?


Ні, я просто вип'ю кави, якщо ти не проти.


Вона налила йому чашку, посміхнулася та пішла.


Картер перегорнув папери. Вони були досить всеосяжними


короткий виклад чоловіків, яких Монро вибрав на основі даних Картером


технічні характеристики. Самі специфікації були переважно припущеннями.


Картера, але його минулий досвід спілкування з професійними


кілерами дали йому свій внутрішній слід.


У цьому випадку чоловік, швидше за все, був би східним, маленького


зростанням, людина, яка багато грав у гольф і яка, ймовірно, використовувала


турнір з гольфу як прикриття для переслідування Біллі Дуонга. Він би


також бути самотнім, подорожував на самоті, економічним транспортом або дорогим, але


консервативним.


Люди, які вбивають, щоб заробити собі на життя, люблять витрачати свої гроші на добре


але не люблять привертати себе увагу, розкидаючи їх.


Чоловіки, описані на п'яти аркушах паперу перед Картером


виконали кожен пункт у списку.


Картер зітхнув. «Добре, давай копнем трохи глибше. Скільки з них


п'ятеро не були на бенкеті вчора ввечері?


Монро зазирнув у блокнот, який тримав у руці, глянув на


простирадла і потяг до себе одну з них.


Усі четверо були на коктейлі, але не на вечері. «


Картер кивнув головою. Це відповідало його теорії про те, що вбивця


помітив Фенсі, дізнався її і знав, що вона впізнає його, якби вона


побачила його в їдальні.


Картер переглянув специфікації четвірки, а потім ще раз.


Нарешті він підняв очі на Монро.


«Двоє з цих хлопців є професіоналами у гольф у Японії.


"Це правильно. Ми часто запрошуємо пару професіоналів від кожного учасника


країни. Це ніби пожвавлює турнір. Вони зазвичай


спонсорується однією або декількома компаніями, що беруть участь. «


«Ви знаєте, хто спонсорував цих двох?»


«Ні, але я можу дізнатися. «


"Роби", - сказав Картер. "І поки ви це робите, перевірте записи готелю


і дізнайтеся, як і коли ці хлопці їдуть, коли ця вечірка


скінчиться.


"Зроблю."


«У вас є для них пари та час початку гри?»


Монро кивнув і щось подряпав у блокноті. Коли він закінчив, він


передав доповідь Картеру та макет курсу.


«Вони, звісно, не разом. Осамі був би тут приблизно


тепер, а Комуку буде приблизно на чотирнадцятій лунці. «


"Добре. Чи можете ви підкріпити мене офіційною курткою та гольфмобілем? я


хочу глянути на них.


"Кинути погляд .. .?"


"Вірно", - сказав Картер з усмішкою. «У мене наче шосте


почуття, коли справа доходить до виявлення людини, яка вбиває інших чоловіків. Це в


очах. «


Картер не додав, що для того, щоб дізнатися, потрібен один нюанс.


Протягом наступної години Картер грав у Course Ranger, катаючись на гольф-мобілі.


вперед та назад між двома групами гравців у гольф.


Обидва чоловіки належали до «загадкових східних» типів. Фактично вони


могли бути клонами одне одного. Кілька разів йому вдавалося


наблизитися до Кікі Осамі та Іші Комуку, і нічого в них


манерах чи те, як вони виглядали фізично, змусили його інстинкти вгадати


з них кілера.


Зрештою він здався, вирішив спробувати останній здогад і подався назад.


за вісімнадцятий зелений.


Він знав, що, враховуючи достатньо часу та робочої сили, Майло Ферріс та інші працівники


відділу поліції могли зібрати докупи таку інформацію, яка


буде пробивати свій видобуток.


Але Картер не мав такого часу.


Він знайшов Монро в наметі бомбардира, вивів його назовні


конфіденційно з ним поговорив.


"Вони обоє їдуть завтра", - пробурмотів Монро. «Осамі в Токіо


опівдні «Пан Ам» і Комуку на рейсі два п'ятнадцять до Гонконгу. «


Картер кивнув йому.


Я йду зі швидкістю дев'яносто миль на годину. Це все ще може бути


будь-який з них, оскільки Чарлі Лу міг діяти з будь-якого


місця.


Він поставив велике запитання. Хто спонсорував їх на турнірі?


«Дозвольте мені подивитися, як Монро звірився зі своїм всюдисущим блокнотом і озирнувся назад.


для


Картер. -Kulo Electronics спонсорувала їх обох. «


"Чорт", - сказав Картер.


"Але є одне але. "Що?"


«Комуку було замінено на останній хвилині.


"Ой?"


"Та вже. Профі на ім'я Нодамі потрапив в аварію на мотоциклі неподалік Токіо.


і


Комуку поспішно зайняв його місце.


Колеса клацнули у мозку Картера.


"Який номер кімнати у Комуку?"


"Немає місця. Він в одній із кабінок для перевдягання. Він наполіг на одномісному номері


подалі від інших. «


"Бінго", - подумав Картер і так швидко і сильно схопив Монро за руку.


що інший чоловік стрибнув.


«Дай мені ключ від цього будиночка. «


«Господи, Картер, Макінтайр…»


Ir Jet it!


Картер обстежив кожен дюйм дверної коробки, перш ніж витяг ключ і


зайшов у кабіну.


Ліжко, інші меблі та практично порожні сумки нічого не дали.


Було два туалети. Він знову зацікавився дверима першого


перед відкриттям.


Він був порожній.


Картер був також обережний, перш ніж пірнути в другий.


Одяг Комуку був в основному спортивним, з парочкою дорогих


літніх костюмів на замовлення, сорочки на замовлення та шовкові краватки в комплекті складали весь


його гардероб. Майже на всьому одязі були етикетки під назвою


кравця Hong Конг


Картер подумки запам'ятав це, потім переглянув кишені.


Нічого, навіть хустки або сірника.


Хлопець був дошкулений, аж до того, як усі вішалки вказували


так само однаково.


У шафі залишилися лише невелика дорожня сумка та


додатковий набір ключок. У невеликій сумці був комбінезон для розминки, деякі


кросівки та дві пари поручнів для зап'ястя та захоплення


та кондиціювання.


Картер мав намір схопити сумку для гольфу, коли його рука завмерла.


Довге чорне волосся було тонко протягнуте через шов за


ручкою і приклеєні до стіни туалету, ймовірно, слиною.


Це могло бути випадковістю чи збігом, але Killmaster


не думав так.


Ніжною рукою він дістав з шафи сумку з палицями,


обережно, щоб волосся стосувалося тільки стіни, а не


рукоятки.


"Від старих звичок важко позбутися", - подумав він, усміхаючись, і зазвичай вони всі не вмирають


У лузах знаходилася лише звичайна атрибутика гольфіста: м'ячі,


футболки, маркери, пластирі та додаткову пару взуття.


Судячи з маркування, майже все було куплено в


Hitaga


Заміський клуб поблизу Кобі в Японії.


Закінчивши з кишенями, він знову застебнув блискавку і зняв їх один за одним.


клуби.


Йому знадобилося п'ятнадцять хвилин, щоб детально вивчити кожну, і він не був


нагороджений абсолютно нічим. «Чорт забирай, - пробурмотів він, - виродок


не дарма цю сумку промаркував! «


Тільки при заміні ключок помітив щось дивне. Вони


не дійшли до дна сумки. І, порівнюючи з


однієї з них він виявив, що якби вони це зробили, голівки не досягли б


верхи.


«Дивно, - подумав він, - через це гольфісту буде дуже важко


легко їх витягнути.


Йому знадобилося менше хвилини, щоб знайти засувку, яка відкрила


хибне дно у сумці для гольфу.


Але навіть його наявність була переконливим доказом. Усі, хто подорожував


як і Комуку, мабуть, трохи займався контрабандою.


Проте фальшивий відсік став ще однією перевіркою з позитивного боку.


що Комуку був його людиною, навіть коли він знайшов його порожнім.


Він поклав сумку назад у шафу і збирався замінити волосся


своєю слиною, коли він згадав щось ще. Було два


вільні головні убори у кишенях. Він перевірив їх та знайшов


цифри I та 3, вибиті золотим шиттям на шкірі. там


У сумці було дві ключки: 4 та 5.


Картер не був гравцем у гольф, але він знав трохи про гру та її


інструменти.


Номер I Вуд був драйвером, який можна було використовувати поза грою. Число 3


Вуд був найдовшою ключкою.


Жоден гольфіст, не кажучи вже про профі, не бігатиме з


набором із цих двох ключок


.


Він поспішив поставити все на місце, як знайшов, і вийшов.


замикаючи за собою двері.


Комуку був на вісімнадцятому зеленому, коли Картер повернувся.


Монро нервово ходить біля намету бомбардира.


«Господи, – зітхнув чоловік, на його обличчі з'явилася відкрита маска полегшення, – я радий


ти повернувся. Мій мозок намагається знайти спосіб утримати його


Ось.


Ви щось знайшли? »


«Можливо, а може й ні. Ви знаєте багатьох гравців у гольф, які носять


тільки дві ключки в їхніх сумках, чотири та п'ять? "


"Ви маєте на увазі, без водія?"


«Так, і без інших ключок


«Можливо, але це буде рідко. Він, напевно, був би справжнім бовдуром, який


пожертвував би відстанню заради точності. Можливо, навіть використовувати праску з


трійником.


«Але не профі?»


"Нізащо. "


«І Комуку – профі».


Монро кивнув головою. «Він, звичайно, не у вищій лізі, але так,


він безумовно профі. «


Картер уже йшов. "Залишайся тут! Я скоро повернуся!"


Він приєднався до натовпу навколо лужка. Комуку вже закінчив


і стояв зі своєю кедді біля краю розлому в


юрба, яка вела до намету бомбардира, чекаючи, поки його закінчить його партнер


Картер пробивався крізь людей, поки не зміг практично


торкнутися чоловіка.


Він глянув на сумку для гольфу Комуку, де Кедді вільно тримав її.


між його руками.


У сумці було чотири ключки, і два з них виразно були


водій та номер 3.


Якомога обережніше Картер проштовхнувся ліктем у порожнечу і рушив уперед.


назад до очікуваної фігури Монро.


Це було не зовсім точно, в основному припущення, але цього було б достатньо, щоб


прийшов Майло Ферріс і затримав Комуку з Осами та двома чи трьома


іншими для інтенсивного допиту. Шанси були пристойні,


достатньо для зондування, Комуку можна було затримати і навіть зв'язати по непрямих


свідченням.


Але на це знадобиться час, надто багато часу.


І якби це був Комуку, його попередили б. Картер хотів його звільнити


із вільним розумом. Мав бути спосіб змусити Комуку показати руку


не знаючи, що це зробив.


«Монро... T'


"Що тепер?"


«Дайте мені маршрут… що ти знаєш, і що ти здогадуєшся, що Комуку


може зробити між справжнім часом і завтра о два п'ятнадцять, коли його рейс вилітає


для Гонконгу.


Ти думаєш, це він?


"Я припускаю", - відповів Картер, знизавши плечима. «Більше я не можу нічого


зробити цей етап гри. Що в тебе?"


Монро на мить подумав, а потім усміхнувся. «Я знаю точно одне


те, що він робитиме.


"Що це таке?"


«Відвідування вечірки на галявині та банкету біля басейну сьогодні ввечері. «


"Як ви можете бути впевнені?"


«Він щойно виграв турнір. Це не PG А.» але за перше місце


платять десять штук. Я впевнений, що він прийде забрати їх. «


Картер крокував п'ять хвилин, а потім мало не скрикнув. Він мав


це майже ідеальний спосіб.


«Номер Getz у готелі. Фактично, це люкс із двома спальнями! «


«Боже, чуваку, я не можу просто так.


Але Картер був уже на півдорозі до будівлі клубу та


телефон.


Він отримав інформацію в районі Лос-Анджелеса і швидко


одержав номер журналу Sport Times. Потім він набрав прямий і


перфорований у паз за командою оператора.


"Lewiston Publications, офіс в Лос-Анджелесі".


«Борні Райлі, будь ласка. Він із Sport Times.


"Так сер. Один момент, будь ласка."


За багато років до цього Барні Райлі отримав дві добрі затріщини в


чемпіонаті у середній вазі. Він завжди був добрим бійцем, але


ніколи не буває так добре. Він програв обидва матчі, а потім пішов.


Він здобув освіту та став спортивним оглядачем.


Шляхи Картера та Райлі перетиналися кілька разів, головний з яких -


коли Райлі розслідував кілька боїв у Майамі, а


фіксатори виявилися пов'язані з купою допінг-бігунів


Куби.


Картер намагався скасувати допендери. Зрештою, він


і


Райлі об'єднали зусилля задля досягнення тих самих цілей.


Ця людина виявилася розумною і здатною союзником у крайньому випадку.


«Так, тут Райлі.


«Борні, ти все ще можеш кинути правий хук, якби ти згинав лікоть від


бару?"


«Хто це, чорт забирай?»


«Майамі, сімдесят четвертий рік, Антоніо Гонсалес. Ти зламав йому щелепу одним


ударом, і я засунув йому в горло трохи білого порошку, щоб він не


прокидайся. "Картер?"


"Ніхто інший.


«Господи, мужику, ти мертвий! Це скрізь у газетах, і ми навіть зробили


сторінку за десять центів Times тут внизу! «


«Просто хочу показати, що поліцейські та федеральні офіцери не дуже високо вас оцінюють. «


«Отже ви живі?


«Дуже, Барні, але я, мабуть, витратив ще одне своє життя.


Мені потрібна послуга .. . можливо, велика. "Для тебе все що завгодно. " "Як скоро


ти зможеш дістатися від Сан-Франциско? » «Максимум три години. Що


треба зробити? »


«Я хочу, щоб ви відіграли роль, багато випили та трохи


трохи бійки. - «Я буду за дві години!» "Я зустрінуся з вами в


аеропорт. О, до речі, візьміть смокінг. «Смокінг? Ви маєте на увазі, як у


смокінг?


«Як у смокінгу». Барні Райлі стогнав, повісивши слухавку.


П'ятий розділ


Басейн готелю було переповнено. Сексуальні, майже оголені тіла розвалилися довкола


бортиків на шезлонгах, надувних матрацах або прямо на тонованому синій колір


цемент.


У басейні розпочалася гра з водного поло, хлопці діяли як коні.


з довгоногими дівчатами з бронзовою шкірою на плечах, їх


тонко прикриті груди підстрибували, коли вони їздили як жокеї на чоловіках.


На галявині біля басейну встановили два бари, а також кілька


столів, на яких було накрито розкішний буфет. Це було трохи пізніше


восьмої години, але вже гості - більшість з них - встигли


придбати приємний кайф, який, як знав Картер, піддається будь-яким подіям


Нік Картер улаштувався біля одного з барів, потягуючи безалкогольний напій.


де щось шипіло. Монро зміг отримати йому смокінг.


через персонал готелю, простий чорний без надмірностей.


Він був схожий на втомленого пенсіонера, який давно розчинився на


фоні.


У групі чоловіків ліворуч від нього, на дальньому кінці басейну,


розгорілася хрипка суперечка. Не повертаючи голови, Картер дізнався


Голос Барні Райлі вищий за тон всіх інших.


Менш ніж за півгодини Райлі вдалося з'їсти велику кількість їжі


випити спиртного та стати неприємним приблизно для вісімдесяти відсотків


гостей.


Він ще не зосередився на Комуку, але це був план, який


раніше в їхньому номері змусив Коліна Макінтайра стати


крейдяно-білим.


«У мене цього не буде! Боже мій, боротися тут, у готелі, серед


гостей? І ви хочете, щоб мої співробітники служби безпеки дозволили цьому продовжуватись?


"Аж до останнього удару", - сказав Картер, потім допустив трохи


більший словесний тиск.


На це пішло близько півгодини, але старий шотландець нарешті


погодився, розвів руками і втік із почту.


"Я не знаю, що, на вашу думку, це доведе", - сказав Райлі,


сидячи на одному з ліжок і попиває віскі.


"Для впевненості? Я теж не знаю, Барні. Але я припускаю, що якщо


це


Комуку, я думаю, експерт, він вам навалить


абсолютно особливим чином. «


«Чортовськи втішна думка, Нік.


Картер замовив ще щось, що шипіло, і дивився з


куточком ока, поки Барні невблаганно просувався до групи


з


Японців, зокрема Комуку.


Він глянув на молодого японця. Комуку носив


пару плавок під халатом із вільним поясом, який був


стегна. Він був набагато менший за масою, ніж Барні Райлі, але його тіло


виглядав таким же потужним і набагато гнучкішим, коли проходив через


групу посміхався і говорив з анімацією. вітання. «


Вона була ідеальна як жінка, в злитому купальнику.


це швидше підкреслювало, ніж приховувало всі вигини та западини її тіла.


Її ноги були неймовірно довгими і такою ідеальною формою, що здавалося,


вони були виліплені. Її груди, що ледве стримуються костюмом,


пишні поштовхи вгору та назовні.


Вона помітила напрям погляду Картера і посміхнулася. «У них є допомога


стоячи поодинці "


«Я не міг не поставити питання, - посміхнувся Картер.


«Мене звуть Лілі. Ви з угодою? "


Картер мало не сказав «ні», помітив щось у її тоні і відповів на


ствердний натомість.


"Вам потрібна компанія?"


І тоді він знає. Лілі була одним із професіоналів, яких залучила Монро.


щоб втішити єдиний контингент членів конвенції


. Вона була


однієї з вершників без сідла в басейні. Ті, хто зібрався на з'їзд


привели своїх дружин були всі в смокінгах навколо бару та столів з їжею,


похмуро дивлячись на тих, хто в басейні.


"Чому я? - запитав Картер. «Я старий. Він провів рукою по


його сірий перука, ніби підкреслюючи його слова.


«Бо ти виглядаєш безпечним», - зізналася вона. "Я отримала свою частку грубого поводження


в ці вихідні.


Картер посміхнувся. «Звичайно, випий.


Коли він замовив перевагу леді у бармена, він почув, що


Голос Райлі знову підвищився від гніву. Швидкий погляд сказав йому, що


Хішман дістався групи Комуку, і він зосередився на щеголеватом


японський гольфіст.


Картер не міг почути всіх слів, але було очевидно, що Райлі


вже одержав чоловічу тему. Основна ідея аргументу здавалася


бути різницею між стилями боротьби, старі


рок-'em-sock-'em


Американський стиль на відміну від химерної роботи ніг та витонченості, властивої


далекосхідні стилі бойових мистецтв.


"Блін, - прогарчав Райлі, - я одного разу зустрівся лоб у лоб у Лос-Анджелесі". у китайському кварталі,


з одним з ваших гарячих експертів з карате. "Хай карате!" він каже мені,


ворушачи проклятими руками і згинаючи пальці ніг, як ви, експерти.


Знаєш що


Я зробив? Ну, чорт забирай, я сказав: «Хай, стілець!» і зламав одного ублюдка


ось що я зробив! Він упав, як крихітне деревце, і не вставав!


«


Комуку посміхнувся, загадково кивнув і спробував піти від Райлі.


хамство Райлі не хотів цього і переслідував свою видобуток,


край басейну, протискаючи його остаточно.


«У мене сто-чорт, п'ятсот це каже, що я можу вдарити тебе десять разів.


перш ніж чіпати мене пальцем! «


Комуку підняв руки долонями назовні, посміхнувся, кивнув і вклонився. Він


сказав щось тихо, що могла чути лише Райлі. Це принесло рев


сміху від ірландця, який накинувся на плече меншої людини.


Удар був ковзним, але Комуку мало не було збито з ніг.


«Цікаво, – сказав Картер Лілі. «Кумедна інтермедія. Повинен


ми?"


Присутність дівчини на руці додала б гарного прикриття.


"Ні", - швидко відповіла вона, відступаючи. -Що? «


"Я знаю цього японського ублюдка", - твердо сказала вона. «Я була з ним


вчора ввечері. Він садист. «


"Цікаво, - подумав Картер, - і це ще одна удача". Він захопив


руку дівчини і, перш ніж вона змогла протестувати далі, повів її


до бійки.


«Ах, не хвилюйся, моя люба. Тепер ти зі мною.


Вона рухалася з ним, але він міг сказати по її обличчю, що вона не хоче


бачити Іші Комуку.


Суперечка сильно розпалювалася. Кричачи один на одного,


двоє чоловіків тепер говорили повільно, низьким зловісним тоном.


«Я знаю, що ви були боксером, містере Райлі, - сказав Комуку.


модульованим тоном. «Я не хочу неприємностей із тобою. «


"Чому? Тому що ти не можеш із цим впоратися?" - проревів Барні Райлі. "Ти тільки


сказав, що ви вивчали стародавнє мистецтво курназузу, або


така хрень. Ви не вірите у це? "


«Так, містере Райлі, але ви п'яні».


«Чорт забирай, я міг би вбити трьох із вас, п'яний чи тверезий!»


"Я не хочу проблем з вами, містере Райлі", - повторив Комуку, його обличчя


червоніє, його тіло напружується.


Картер ледве стримав смішок. Барні робив


чудову роботу. Він тільки сподівався, що екс-боксер не загинув у його


зусиллях.


- Гравець у гольф, - підштовхнув Райлі. "Господи, якщо ти так розумієшся на


kakazumu - або як там, чорт забирай, ти це називаєш - чому ти потрапив у


маленькі білі кульки для життя? І я розумію, що тобі потрібно грати з


любителям добре на це дивитися! «


Тепер сам Картер напружився. Обличчя маленького японця було сповнене


гнівом. Можливо, Картер переоцінив його. Може, Комуку не зміг


таки контролювати себе.


Якщо це так, то Райлі має великі проблеми.


«Я розумію, містере Райлі, - прошипів Комуку крізь зуби, - що


ви зараз пишете для другосортного журналу. «


«Принаймні це прокляте життя, і я живу цим у своїй власній країні!».


- заревів Райлі. «Я маю витрати, але я не живу за рахунок інших людей.


Спочатку податки, потім аліменти – у моєму випадку на двох дружин. І


дві дружини отримали по сопляку. Я досі не знаю, мої вони чи


ні, але я плачу їм аліменти. Тоді ти маєш жити на


досить великий масштаб у цьому безглуздому бізнесі, так що всі будуть


скажи, що ти без роботи чи на санках! «


Картер відчув, як у його тілі зростає напруга. Райлі може бути


зайшов надто далеко.


"Підемо звідси", - сказала Лілі поруч із ним.


Картер міцніше притис її руку до себе. «Скоро, моя люба. Це


цікаво. «


Він хотів, щоб вона була поряд. Якби вона провела попередню ніч


за участю


Комуку, вона могла б розповісти дуже повчальну історію.


Комуку намагався обійти більшу людину. "Якщо


ви мене вибачте, містере Райлі.


«Вибачте? Ха! «


Райлі приземлив одним ударом, просто в живіт іншому. Підняв Комуку


принаймні за два фути від землі і кинув його в басейн.


З-за столів зібрався натовп, і Картер міг чути


ставки, зроблені на результат того, що мало призвести до


бійка.


У будь-якому випадку, ставки були приблизно п'ятдесят на п'ятдесят. Кілька людей


вже впізнали Барні Райлі та знали його минуле.


Картер бачив, як охоронці збираються на околиці


натовпу, але ніхто з них не намагався розігнати його. Макінтайр


доки залишався вірним своєму слову.


Комуку підібрав ноги під себе і повільно вийшов із басейну.


Він знову простяг руки перед собою долонями до Райлі.


«Повторюю, я не хочу сваритися з тобою, Райлі.


"Чи не так?" - Відповіла Райлі, повільно відпиваючи зі склянки


шампанське, яке він врятував із сусіднього столика.


"Ні, я не. Це безглуздо. «


Зі смішною усмішкою на обличчі, яку він носив протягом усього


суперечка з Райлі обережно нахилилася до іншого чоловіка. Майже


обережно він кинув залишок шампанського в


особа.


"Ви п'яний дурень, містере Райлі".


Барні Райлі не відповів, але його губи розпливлися в широкій п'яній усмішці.


Він згорбився і рушив уперед, приносячи коментарі від


роззяв. Повадки Райлі була схожа на досвідченого бійця.


У натовпі швидко розійшлися нові ставки, і тепер Барні вже чотири до одного.


фаворитом через його зайві сімдесят п'ять фунтів на Комуку, плюс


свідчення про те, що він був знайомий з боями.


І те, що він ірландець, анітрохи не зашкодило.


Японець все ще відступав, коли жорстка, гостра ліва застигла


його високо на правій скроні. Він нічого не міг зробити, окрім як


стати перед великою людиною.


Ліва сторона Райлі пішла у розвідку, а Комуку прикрився. Той


клацнув знову, ударивши меншого по плечу і здригнувшись. А з


правою прийшло з нізвідки до іншого плеча з поштовховою силою. Він


здійснив повне коло і ледве утримався від рівноваги, щоб утриматись від


знову падає у басейн.


Маленька людина швидко відступила перед наступаючим ірландцем, щоб


перебудувати його захист. «Я кажу вам, містере Райлі, я не хочу


бій. Я навіть перепрошую! «


Райлі наставав. Тепер він не виглядав п'яним.


Його велике тіло рухалося на котячих лапах, а його важкі плечі, здавалося, були на


добре змащеною осі, коли його руки стиснулися в кулаки.


«Прошу вибачення,] оголошення, – посміхнулася Райлі. "Я вмію


битися, як ви, із заплющеними очима. Коли я добре тебе поб'ю та


чорт забирай, тоді я прийму твої вибачення! «


Картер знову перевірив охоронців. Вони виглядали так, наче вони були


ось-ось готові, але жоден із них не підійшов, щоб припинити бійку.


І напідпитку натовп любив раптову перерву в нудьзі.


Ліва сторона Райлі спалахнула знову, так швидко, що Комуку не зміг її заблокувати,


знову і знову. Кров раптово потекла рікою з


його ніздрі, і на обох його щоках з'явилися порізи.


Вага ірландця була попереду, на подушечках його ніг. Він наступав з


грацією, яка відповідала його масивної постаті. Комуку приймав один удар


після іншого.


Потім, з виразом переляканого роздратування на закривавленому обличчі, він виявив, що


сам лежить на спині на клумбі.


Для натовпу це було надто очевидно – ті, хто ще не


знав що


Райлі у свій час був на професійному рингу. Той


досвід плюс більшу вагу людини зробили все це


протистояння повною невідповідністю.


Жіночий голос пролунав із країв натовпу, сказавши:


багато.


«Стій! Він профі. Він тебе на шматки поріже! «


Райлі продовжував танцювати навколо розпростертого тіла Комуку, насміхаючись з нього.


"Отримай, ще один удар, - прогарчав він. "Ми тільки почали.


Якимось чином Комуці вдалося піднятися на ноги та прийняти


подібність стійки боксера, яку вже використовував Райлі.


Ірландець знову увійшов, цього разу швидше. Він набував впевненості,


взявши міру свого супротивника і виявивши його недоліки,


Комуку спробував заблокувати, спробував пройти праворуч і ліворуч.


сам, і зазнав невдачі. Він отримав ще один приголомшливий удар у серці, але


цього разу він тільки відсахнувся, щоб не впасти.


Хтось крикнув із протилежного боку басейну: «Припини! Зупиніть


цю нісенітницю! Райлі вб'є його! «


"Заткнися! - п'яно пробурчав хтось інший. "Це хороший бій. "


Райлі, схоже, шанувала публіку. Він почав працювати більше


ефектно. Його удари стали вправними, хитрими, але без


бажання прибрати Комуку. Наче Райлі натягувала


влаштувати різанину, бажаючи продовжити момент своєї слави.


Він спритно витанцьовував убік, а потім швидко підійшов. Він покинув


розумний, різкий лівий. Комуку позадкував. Руйнівний правою


вдарив його по губах, і він знову впав, цього разу знепритомнівши


у найкоротший момент,


"Ви пройшли?" - Запитала Райлі, танцюючи на кілька кроків. "Досить,


маленька людина?"


Усі емоції, навіть гнів, раптово зникли з лиця Сходу. Це


ніби ластик пройшов по дошці його


функції, залишивши їх повністю порожніми. Він опустив руки на землю


і знову випростався. Він сплюнув кров і частину відколотого зуба і


підняв руки перед собою.


- Добре, містере Райлі, - сказав він рівним, смертельно монотонним голосом.


«Тепер подивимося, хто викладає урок. Давайте продовжимо. «


Він притулився до тіла, поставивши одну ногу вперед, шкарпетки


вказує прямо вперед, злегка зігнуті в колінах, руки вперед,


кісточками пальців. Він здавався майже паралельним землі.


Райлі незрозуміло подивилася на нього. "Що за чортівня? Ви


збираєшся битися чи віджиматися? "


"Давайте продовжимо, містере Райлі", - пробурчав Комуку.


Райлі знизав плечима, засміялася і, танцюючи, вийшов уперед. Він усе ще використовував


стрімкий крок боксера, його руки ще світилися


швидкістю дій професіонала.


Але цього разу жоден із його ударів не припав по тілу Комуку. Його там не було.


Гортанне гарчання, а потім пронизливий пронизливий крик


, коли він злегка нахилився праворуч


рух униз. У той же час він кинув лівий блок.


проти зап'ястя Райлі, затискаючи його в лещатах пальців. З його


лівого боку, Комуку швидко змахнув зап'ястям і почав крутити Райлі.


рука всередину та назовні.


Правою рукою, зігнутими кісточками пальців у вигляді кігтя, а не кулака, він


вдарив більшого чоловіка ударом Тінга за вухо.


Ірландець закричав від болю. Комуку швидко відпустив зап'ястя,


відступив правою ногою і рушив уперед лівою


прямий удар карате у живіт Райлі.


Коли більш важка людина почала валитися, вона впала вперед. Комуку переїхав


і завдав удару, що рубає, перебивши долонею ключицю Райлі.


До того часу, як охоронці та лікар перебралися, щоб допомогти


Райлі, Картер уже вів дівчину Лілі на самоту


лаунж клубу.


Він щойно спостерігав, як Комуку виконав майже ідеальний


Кокуцу-да чи Це було настільки гарне чи краще, ніж міг би мати будь-який зроблений майстром


Картер знав. Він сам був майстром.


Це була майстерня, яку можна було використовувати для самооборони.


у такому вигляді


Картер щойно був цьому свідком. Але це була сувора підготовка.


нормальний прихильник бойових мистецтв займався спортом поодинці.


Це було надто складно, надто довго і надто захоплююче чистим актом одного


людина вбиває іншого лише голими руками як зброю.


Картер не сумнівався, що це вбивця Уорда Крістофера та Адамс.


Барні Райлі застогнав, розплющив очі і побачив, що у Картера три голови,


і знову зачинив їх.


Картер вклав склянку в руку ірландця і провів тканиною по ньому


лобі.


"Як я поживаю?" Коли він заговорив, голос Райлі був хрипким. Він


намагався випити вміст склянки і закінчив задихаючись.


-Ти чудово впорався, - відповів Картер. «Якщо був сумнів


раніше, зараз немає. І ще я дізнався про щось цікаве


від дуже милої дівчини про перекручені сексуальні стосунки нашого містера Іші Комуку.


"Браво, приголомшливо", - сказала Райлі, осушуючи склянку і простягаючи її.


для поповнення. «Цей проклятий виродок мало не вбив мене.


"Ви почуваєтеся живим?"


Райлі спробувала кивнути і виявив, що не може. Його шия була в


скобі. Потім він підбив підсумки і виявив, що його ліва рука перев'язана, а його


груди забинтовані.


Боже правий, що цей педераст зі мною зробив?


«Зламав ключицю, зламав два ребра і вивихнув ліве


зап'ястя.


Тобі пощастило, що він усе контролював.


«Ви називаєте це удачею?» - проревела Райлі.


«Борні, якщо він такий гарний, як я думаю, він міг би розірвати твою


трахалку або зламати тобі шию будь-коли, коли б захотів. «


Обличчя Райлі побіліло. «Як ти міг бути такий впевнений, що він такий сильний


, коли ти запропонував мені розпочати нашу невелику суперечку? "


Картер похитав головою. «Він би не наважився перед усіма цими


люди. Це викликало б розслідування, і саме цього


він хоче уникнути. Все, що він зараз хоче, це виїхати з країни як


якнайшвидше і тихіше.


"Отже, ти отримав те, що хотів?"


"Я страшенно впевнений", - відповів Картер, ніжно стискаючи


його руку. «І я зроблю тобі всі зламані кістки, починаючи


прямо зараз. «


Картер підійшов до дверей, що з'єднують дві спальні, відчинив її і


повернувся з найвищою, найкрасивішою білявкою Барні Райлі, яку колись бачив


бачив.


«Її звуть Лілі, Барні, і вона хоче зустрітися з тобою найжахливішим чином.


«


"Це так?" - сказав ірландець, його обличчя озлоблено


посміхнулося.


"Ну, сядь прямо тут, на ліжко, милий". «


«Боже, містере Райлі, ви були чудові! Ви справді були чемпіоном


світу?"


"Я точно був, дорога", двічі. Майже. Тобі не тепло з усіма цими


одягом?"


I Це просто пляжний халат поверх мого бікіні, - відповіла вона, знизавши плечима.


Я знаю. Халат виглядає дуже теплим.


Коли Картер виходив за двері, халат спадав із Лілі.


плечі. Він гадав, чи зможе Барні оперувати


у його підтяжках та пов'язках.


Цікаво було б дізнатися, але йому треба було зателефонувати.


Один дзвінок для Майло Ферріса, щоб розповісти йому про все і переконати його не


заарештувати Іші Комуку.


Ще один в Pan Am, щоб забронювати місце на рейс наступного дня о 2:15 до


Гонконг. на шість


Політ пройшов без пригод, Комуку зарезервував місце у першому класі.


Картер за паспортом, виготовленим AX, на ім'я Сайласа Кавендіша,


імпортера східного мистецтва, сидячи в дальньому задньому місці для куріння


туристичний поділ.


Як додатковий запобіжний засіб він тримався подалі від Комуку


на посадці і сів на літак перед ним. Було мало


шансів, що Комуку запам'ятає його з натовпу біля басейну,


але


Картер не ризикував.


Він дав слово Майло Феррісу, що справа на


вбивство Крістофера / Адамс буде закрито за тиждень. Він мав на увазі


стримати цю обіцянку.


Вони приземлилися в аеропорту Кай Так на стороні Коулун у Гонконгу.


Трохи після сьомої вечора. Навмисне Картер взяв тільки


ручну поклажу, щоб він міг обійти зону видачі багажу та піти


одразу через митницю.


Поліцейський у формі чекав на відкритому майданчику за митницею. Його очі


розширився, коли побачив Картера. Наче вбивця міг бачити


шестерні у його мозку


Ідентифікатор, який було передано до його офісу по телексу з Інтерполу до Сану


Франциско: шість футів два дюйми, середньої статури, злегка сутулий,


кульгає. На вигляд трохи більше шістдесяти, з зморшкуватим обличчям, носить


вуса приблизно того ж відтінку сивини, що і його волосся.


Чоловік збирався вийти вперед і представитися, коли Картер


похитав головою і пройшов повз нього, не зупиняючись. «Молодий офіцер


зрозумів і пішов за ним кроків на п'ять.


На зовнішньому проході, поза увагою багажного відділення, Картер сповільнив рух.


свого кроку і кивком голови жестом посунув людину вперед.


"Г-н. Картер?"


"Так.


«У нас дві машини чекають, сер, як ви й просили. Тхі


Настала черга Картера піти за офіцером. Вони пройшли


шлях через натовп виючих таксистів і дві освітлені стоянки.


Наприкінці другої стояли два чорні седани, обидва зайняті.


Картер був радий бачити, що крім офіцера, за яким він слідував, ніхто з


чоловіків не було у формі.


Двоє китайців у передній частині першого седана ледь кивнули, коли він


пройшов повз.


Офіцер відчинив задні двері другої машини, і Картер сів.


всередину.


Попереду були китаєць та молодий європеєць.


На задньому сидінні сидів чоловік похилого віку з товстими


вусами та бичачою фігурою.


Саме з ним заговорив офіцер у формі, зачинивши двері.


позаду Картера. "Це все, сер?"


"Справді, дякую, сержанте", - відповів чоловік, потім повернувся до


Кілмайстру, простягаючи руку. "Пане Картер, я командир Джуліан


Джарвіс».


"Нік. Радий зустрічі з вами, командире.


«Як бачите, ми уважно йдемо назустріч вашим проханням.


Чоловіки в обох машинах одні з моїх найкращих. Ми могли б відстежити його до


Китайський кордон без його виявлення стеження.


«Є якісь відомості про нього тут, у Гонконгу?»


«Немає принаймні під тим ім'ям, яке ви нам дали. Ми стежили за цим


Ви запропонували гольф-нитку і нічого не придумали. Також немає ні


одного у списках біженців, списках іноземців або податкових списках з


ім'ям


Іши Комуку. «


"Я не думав, що це станеться", - сказав Картер і зітхнув. "Він працює


з Японії. Я припускаю, що у нього є безпечний будинок, який він використовує тут


між роботами Напевно, під вигаданим ім'ям. «


Джарвіс кивнув головою. "Цілком можливо. Майже чверть людей


вступники до колонії і ті, що виходять з неї, так роблять це незаконно. Як відомо,


статус Гонконгу


робить практично неможливим наздогнати всіх. Цигарку? »


Картер кивнув і взяв цигарку із золотого футляра до чоловічої.


руки. «Він має невдовзі вийти. Він одягнений у спортивний костюм "біле по білому"


сорочка, коричневий літній костюм і дві сумки, одна велика та одна


ручна поклажа, а також пара сумок для гольфу. «


Щойно Картер зірвав останнє слово, як водій вийшов на


двосторонній радіозв'язок, передаючи опис першим чоловікам у


седані.


Картер задоволено посміхнувся, нахиливши голову і прийнявши курити.


від Джарвіс.


Ці хлопчики були добрими; він міг це відчути.


"Схоже, Ре хороше шоу", - сухо сказав командир. Ви можете намалювати це?


для мене?"


Картер зустрів ясну пронизливу напруженість в очах співрозмовника і


нахилив голову до передньої частини машини.


«Ніякого переляку. У них обох однаковий рівень допуску. всі


Заморська колоніальна безпека.


«Тут написано M16?»


Посмішка була як крига, але говорила про різні світи. "Звісно.


Картер дав йому короткий виклад, але це було більш ніж


достатньо, щоб розповісти йому, що сталося до цього моменту та що було


ставка з погляду безпеки


«Звучить досить велико, щоб трохи повеселитися. «


Я впевнений, що так і буде, командире. До речі, ви змогли зробити мені


бронювання отелю?"


«Як ви і просили, Шангрі-Ла, Моді-роуд, тут, на Коулуні.


бічна сторона. Це найкращий варіант, але, наскільки я розумію, у вас, хлопці,


свобода у ваших витратах.


«Тільки коли робота така велика, командире.


«Сер, він виходить! «


Машина ожила, і Картер був у захваті, коли побачив усе


зачеплення шестерень без жодної команди. Ведучий седан від'їхав


мовчки, проминув довгу чергу таксі і попрямував до


головний вихід із аеропорту Кай Так. Десь там вони чекатимуть


почати хвіст.


Комуку сів у таксі, і вони поїхали.


Протягом кількох хвилин вони перебирали всі мислимі


типу тутешнього ревущого руху, від рикш і візків до таксі та


велосипедів.


Коли вони рухалися, за таксі Комуку, Гонконг


і Коулун проплив у вікно машини, зруйнувавши Картера.


Минуло багато років відколи він був тут, і тепер усе, здавалося,


були забудовані... буквально вгору. Хмарочоси були скрізь,


досягаючи неба і поширюючись до пагорбів, що піднімаються.


Китайський кордон.


І все-таки нічого не було гаразд.


Ніч була, як і раніше, яскравою неоновою вивіскою, і здавалося, що прання


всюди висить на зовнішніх лініях, сподіваючись, що він висохне раніше


ранку у вологому повітрі. Брудна білизна, здавалося, зчіплялася з


сірими будинками, сходові вулиці та тисячами


несамовито юрмляться люди І все це пронизують запахи.


Практично скрізь, у будь-якому великому місті світу є


характерний запах.


Острів Гонконг та його сусід Коулун нічим не відрізняються.


"Щось?"


Голос Джарвіса вивів Картера із задуму. Він раптово зрозумів


що він мріяв.


"Нічого .. . Я просто думав про звуки і запахи.


вітер сповнений кольорів, а звуки, які він приносить, - це рахунки


рахуючи гроші. «


Джарвіс усміхнувся. «Я бачу, що ви провели якийсь час у Гонконгу. «


«Він виходить із таксі, сер.


Голос водія проник у думки Картера, повернувши його в


справа під рукою.


"Дивний хлопець", - сказав Джарвіс. «Він уникає свого багажу. «


«Ні, це не так, – сказав Картер. "Я припускаю, що йому дано інструкції


таксисту, де його залишити. Він спритніший, ніж я думав


Але тоді для нього це спосіб життя - стежити за своїм


анонімністю. «


Картер гаркнув пропозиції Джарвісу, який передав їх простим кивком.


його голови. Водій, у свою чергу, звернувся до іншої машини попереду.


Усі рухалися як один. Картер та інший англієць залишили


седан.


Один із двох чоловіків в іншій машині також вийшов, коли його товариш помчав.


слідувати за таксі. Джарвіс залишиться зі своїм водієм, щоб діяти як


вузол зв'язку для сталкерів.


«Звати Джайлз Гордон».


«Ти знаєш моє ім'я, – сказав Картер. «У вас є двосторонній зв'язок?


Чоловік розстебнув куртку, щоб показати Картеру двосторонній радіозв'язок, прикріплений до


на його поясі. “Ми все це маємо.


"Добре. Поїхали!"


Всі троє чергувалися за Комуку, коли він блукав по


вузьким вуличкам без очевидної мети. Але Картер мав


відчуття, що ця людина мала намір втратити хвіст, хоча


Кіллмайстер був упевнений, що маленький японець не виявив


факт, що він мав.


Це була просто частина тварини, якою вона була, яка живе за кодексом, яка


продиктував одне: виживання.


Двічі він їздив на рикшах, а після останнього застрибнув на


трамвай.


Картер дотримувався вказівок і наказів Гордона та його китайського товариша.


Вони знали територію і могли практично здогадатися про Комуку куди він


рухається.


Як і припускав Картер, люди Джарвіс були хороші. Між собою та


двоє інших чоловіків, їхній видобуток ніколи не ховався. радіо потріскувало


на поясі Гордона. Він підніс його до вуха і промимрив відповідь. "Він


прямуючи углиб старого кварталу, біля води. «Будь-який шанс


втратити його там? »


«Є шанс, – відповів Гордон, – але він невеликий. Моя черга взяти


вести. Дивись на мою спину! Картер так і зробив і помітив, що


китайський офіцер перерізав два квартали, щоб кинутися вперед і вийти усередину.


перед Комуку. Коли він пройшов, він підняв, а Гордон упустив


назад.


Ще два повороти, і вони опинилися в майже безлюдному провулку. Тільки


одна неонова вивіска пробивалася крізь темряву між облицюванням будівель


обидві його сторони.


Червона Шапочка.


«Це ресторан та бар.


Слова ледве злетіли з його рота, коли вийшов інший офіцер.


двері Червоної Шапочки і підтюпцем побігли до них.


«Він п'є у барі. Я майже впевнений, що він готовий зробити


його останній перебіг. "Добре", - кивнув Гордон. "Задній вихід?"


«Так, виходить на злодійську алею і біжить до води. Я візьму


Це. Він поспішив геть, а Гордон рушив далі провулком. Коли він був


за кілька ярдів від дверей ресторану він кинувся в


темрява дверного отвору.


Картер закурив і пройшов у нішу між будинками, щоб


Зачекайте.


Його очі були важкими. Шістнадцятигодинний політ починав позначатися на


йому.


Він зумів поспати більшу частину поїздки, але дрімав у


сидяче становище ніколи не було його сумкою для спокійного сну.


Він тільки-но затиснув сигарету підошвою, коли побачив Гордона.


повертаючись на своє місце.


«Наша людина переїхала. Лінг зараз слідує за ним. Він змінив


одяг, мабуть, у чоловічій кімнаті… Китайська піжама. Він грає


кулі, та


рухається до затоки.


«Ти думаєш, хто йому допоміг у Червоній шапочці?»


«Можливо, – сказав Гордон, – але сумнівно. У нього, напевно, був одяг


сховав десь у туалеті. Лінг сказав, що в нього був


загорнутий у папір пакунок під його мишкою. Ймовірно, це був його запасний костюм.


Радіо знову затріщало. Гордон зняв його з пояса і тримав.


між собою та Картером. "Як справи! "


«Він доплив до бараку. Він поставлений на якір ярдах у п'ятдесяти


затока. Біля сходів його зустріла жінка.


"Яке ваше становище?"


Офіцер, Лінг, прогримів, і вони рушили в дорогу.


Вони були майже біля води, коли радіо заговорило ще трохи. Гордон


слухав, перевіряв і розмовляв із Картером, поки вони рухалися.


«Ваше припущення було вірним. Таксист викинув усі свої валізи до


водієві рикші.


"І .. . ?"


«І водій рикші поїхав назад до аеропорту та уклав


їх у шафці. «


Картер посміхнувся. «Наш хлопчик дуже уважний. Очевидно, він не грає у гольф


в


Гонконгу. «


Вони вийшли на Бей-стріт, сторона Коулун, яка була не більш ніж


широка цементна плита з спорудами на одній стороні і опорами, що виступають на


інший.


Майже до кожного пірсу був прив'язаний якийсь човен. У бухті,


ярдах у п'ятдесяти було кілька десятків джонок, прив'язаних один до одного


у довгій нескінченній лінії.


Лінг зустрів їх прямо біля входу до Алеї Злодіїв. "Це "Зірка Токіо"


.


Це великий барк. Якщо належить Комуку, він людина із засобами.


Картер простежив за вказівним пальцем чоловіка. Барк був великим,


як мінімум на третину більше, ніж будь-хто з оточуючих. Ліхтарі махали з його


носа, корми та щогли, і в їхньому світлі Картер міг бачити, що це


означало.


Джонки такого розміру і в екіпіруванні, як Tokyo Star, не коштували


недорого.


«Добре, Картере, ми його зловили. Що тепер?"


Кіллмайстер провів швидку розвідку і повернувся до двох чоловіків.


«Там у цій будівлі є телефонна будка, а ще одна внизу,


там.


Чи зможеш їх прослухати?


"Протягом години. «


- І я вважаю, що це судно має радіо на борту.


«Я б сказав, що це по антенах на щоглі», - запропонував Лінг. «І


потужний. «


Гордон схопився. «Ми можемо відслідковувати це за допомогою радіопеленгатора.


Не потрібно багато часу, щоб дізнатися про його частоту. «


- Добре, - кивнув Картер. «Крім того, що цілодобово


стежити за ним звідси, із запасними, щоб стежити за кожним, хто його відвідує, я


не можу думати ні про що інше. «


«Готово, – сказав Гордон. Ти виглядаєш побитим.


"Я відчуваю це."


«Ми візьмемо це звідси.


Він знову ввімкнув радіо, і за три хвилини седан Джарвіса під'їхав.


біля пірса приблизно за сто ярдів від мене.


Картер потис обом чоловікам руки і побіг до машини.


"Відмінна робота, командир", - сказав він, сідаючи на заднє сидіння. "Ми


має дізнатися щось протягом доби. «


За десять хвилин його висадили до «Шангрі-Ла». Він блищав


на тлі вогнів гавані Вікторія та вогнів Гонконгу


за гранню, як величезний камінь із чорного граніту.


"Я буду на зв'язку", - сказав Картер, виходячи з машини.


«Право. І не хвилюйся, Картер. Мої хлопчики залишаться на стеженні за ним.


«Я ні на хвилину не маю сумніву в цьому, командире. Доброї ночі.


Вестибюль був таким же значним, як і зовнішній вигляд, з полірованим білим


мармуром, австрійські кришталеві люстри та поліровані латунні кашпо


скрізь.


«Ваш номер готовий, містере Кавендіш, ззаду, обличчям до Гавані Вікторії.


та острова. «


"Дякую. Чи не могли б ви відправити хлопчика з сумками? Я хотів би отримати


випити і щось поїсти. «


"Звичайно, сер", - сказав клерк, глянувши на годинник. "Вони


подають бутерброди у головній ложі до дванадцяти. Ви знайдете


ліфти прямо за рогом є. Іди на дах, а потім


стежте за звуком музики. «


Ліфт підняв його на дах, і він вийшов у вузьку


зал з килимовим покриттям із товстого ворсу. Звук американського року пофарбований


зі східними струнами привела його праворуч до вітальні.


Шангрі-Ла був шикарним місцем, і його лаундж із захоплюючим дух


вид на гавань та Гонконг нічим не відрізнявся.


Але тієї ночі це було схоже на суботню ніч у будь-якому великому готелі у США.


зі з'їздом до міста.


Молода дівчина, якій було надто багато, рухалася кімнатою, не дивлячись


на будь-якого чоловіка, який знайде час, щоб пристати. Старий хлопець у


яскравою


гавайська сорочка і кулі-капелюшок занадто грубо схопив її. Вона


кричала на нього, і коли він не відпускав, вона прибив його.


прямо з розвороту, ударом, яким Барні Райлі міг би пишатися.


Деякі з чоловіків, що стояли біля бару, заревіли від сміху, і


сива жінка з дуже знатним акцентом сказала щось про дуже


нижчий клас про дівчину. Зрештою, з'явився посильний та


провів дівчину.


Картер чув її крики по всьому шляху до ліфта.


Це був кінець типового вечора у Гонконгу.


Бар був тьмяно освітлений і залитий штучними рослинами, багато


бамбука та кілька маленьких пальм. Пахло джином і


п'янкий запах жіночих духів, жорсткий ритм групи і


гнітючий жар безлічі здавлених тіл.


Картер знайшов столик біля вікон із картинами та сів. А


Офіціантка зупинилася біля найближчої будки, зняла чайові та пару


порожніх склянок, потім підійшла до нього.


«Мене звуть Су. Я можу вам чим-небудь допомогти?"


Картер замовив невелику страву з димсамом та міцний подвійний скотч.


"Це все?"


Можливо, він помилявся, але йому здалося, що він бачив це в її широкій мигдальній


очах, вигин її губ і те, як вона залишила дві верхніх


гудзики її мундира розстебнутими.


"Поки що", - відповів він.


Він точно знав, коли вона повернулася з їжею та питтям, а також


як пачка Cabons, тверда турецька сигарета.


Картер їх ненавидів і мало хто цього не робив. Ось чому, коли вони були


доставлені без замовлення, вони стали чудовим засобом


ідентифікація.


Він поклав сигарети в кишеню і сьорбнув. Су перегнулася через


стіл, спорожнюючи попільничку і даючи Картеру - як і чоловікові, що напідпитку.


за сусіднім столиком - чудовий краєвид на її милю декольте.


"Подбати про щось ще?"


«Я у номері дев'ять-одинадцять.


Вона кивнула головою. «Я виходжу за півгодини.


Вона пішла. Коли Картер атакував пельмені з м'ясом, чоловік


за столом поруч із ним нахилився.


«Млинець, але ти щасливчик. Кожен хлопець у цьому місці був


намагаючись дістатися цього всю ніч! »


Картер знизав плечима. - Думаю, лише один із моїх днів. Він закінчив свій


випив, проковтнув залишки димсаму і попрямував у номер.


Рівно за півгодини пролунав легкий стукіт у двері.


Картер відкрив її, вона увійшла до кімнати, а він закрив її за


її.


Тоді, і тоді він провів губами по щоці Су.


Лі


Калпеппер, агент N 11, AX, Далекий Схід, район Гонконгу.


Сьомий розділ


Су Лі не зміг стримати хихикання, знявши перуку, щоб показати


його голену голову.


«Дзвінок Хоука сказав, що я чекаю іншого N3 з картинок, які я бачив,


але це набагато більше, ніж я мріяв! " вона сказала


і засміявся за лялькову руку.


Картер усміхнувся і прибрав вуса разом із піджаком.


сорочка і краватку. «Це був важкий тиждень. «


"Я чув. Хочете спочатку познайомити мене з останніми новинами? Це може відповідати


без різниці


Я вже викопав.


"Досить добре. "


Вона пішла за Картером у ванну і сіла на край ванни.


поки він зняв залишки макіяжу і видалив денний ріст


бороди.


Він докладно розповів про все і розповів Су Лі про вечірню


погоні, він кинув швидкі погляди на її бік.


Вони ніколи раніше не працювали разом, але, як і інші агенти


всесвітньої мережі AX, Картер знав її минуле і знав, що вона


гарна.


Її батько був англійцем, а мати китаянкою. Результат


шлюбу був прекрасний.


Коли він побачив її зараз, вона сиділа, як маленька дівчинка на ванні, з руками на


колінах, схрестивши ноги, він ліниво ворожив, чи зможе він поєднати


задоволення зі справою.


Вона замінила уніформу, яку носила у вітальні, приголомшливим


сукні з білого шовку. У неї був круглий ліф із тонкими бретелями на


плечах. Яскравість білого різко контрастувала з її глибокого.


оливкового кольору шкірою і блискучим довгим чорним волоссям.


Нижче проста ліфа спідниця зібралася у фієсті.


вузьких складок як


водоспад рідко-білий, з чистим


внизу білим поролоном мереживних спідниць.


На той час, коли він закінчив свій інструктаж, Картер відкрито дивився на


її.


"Щось не так?"


"Не зовсім", - відповів він з кривою усмішкою. "Я просто подумав


як невинно і солодко на шістнадцять років ти виглядаєш у цій сукні. «


"Це частина обкладинки", - сказала вона, посміхаючись у відповідь.


«Гарна. Він повернувся у номер і пішов прямо до


міні-бар на ніч. Це допоможе йому заснути. "Напій?


«Боже, ні. Після того, як я нюхав цю речовину останні дві ночі, я не міг


стояти та пити. «


«Є проблеми з отриманням роботи тут у такий короткий термін?»


"Ні", - сказала вона. «Менеджер – старий друг. «


"Добре." Картер упав на спину через ліжко, закурив сигарету та


підвівся на подушках. "Тепер ваша черга. «


Су Лі глибоко зітхнула, витягла кілька нотаток і те, що виглядало


як фото із сумочки і почалося.


«Лін Зіонг пішла у підпілля відразу після того, як почула про


смерті.


"Будь-яка лінія?"


«Ні, і маю вуха по всьому місту. Хоча є шанс,


і вам легше слідкувати за цим, ніж мені.


"Що це таке?"


«Її сусідка по кімнаті. Дівчинку звуть Мімі; вона француженка. Вона та Лін


Дуонг знали одне одного у Сайгоні. Мімі працює у місці під назвою


Азіатський капці.


Це бордель на алеї По, неподалік бульвару Георга V.


«Лінь там працювала?»


Ні. Очевидно, Біллі Дуонг надіслав їй достатньо грошей, щоб жити. Вона зберегла


зайнятий частково в уряді як секретар».


«Але вона залишилася дружити з повією?»


Су Лі посміхнулася. «Така дружба дуже сильна


на сході,


Нік, ти маєш це знати. "Товучи", - відповів він. "Я слухаю. Продовжуй."


«Це краще, ніж навіть гроші, що Лін та Мімі продовжують спілкуватися. Твій


хлопчик, Комуку, може навіть піти за нею, якщо він дізнається про неї


існування. «


«Я гадаю, що він цього не зробить. А як щодо Конні Чу


"Тепер вона справжній переможець", - сказала Су Лі. «У неї двадцять джонок,


і робить страшенно багато торгівлі скрізь, від Сінгапуру до


Тайвань.


Щодо неї також діє політика невтручання, то вона може


торгувати з Комуністичним материком.


"Вона займається контрабандою?"


«Для протоколу немає. Але ніхто з власників човнів звідси до Макао


не займається контрабандою. Це неписаний закон. В будь-якому випадку,


Конні Чу – дуже багата жінка, і вона стає все багатшою».


Вона вибрала фотографію зі свого стосу і передала її Картеру.


"Що це?"


Її маленька хатина на горі на вершині Коулун-роуд. Це


білий будинок ... найбільший. «


Фотографію було зроблено далеко внизу ширококутним об'єктивом. Це


показав пагорби на північ до кордону, усіяного невеликими


святині, густа зелень та кілька розкішних вілл.


Одна вілла, її стіни масивніші, черепичний і похилий дах ще


домінуючий, виділявся серед решти. Навіть його позиціонування,


чіпляючись за саму вершину майже недоступної вершини, зробило її більше


солідніше, ніж його сусіди.


Картер перевернув фотографію і тицьнув у неї пальцем. "Її?"


Су Лі кивнула. «Гарно, чи не так? І збудована як фортеця.


Між зовнішніми стінами та самою віллою дуже багато


озброєної охорони та собак.


«Отже, у жінки багато ворогів?»


Жінка голосно засміялася. «У всіх у Гонконгу з великими грошима


є вороги. Картер знав, що одна з причин, через яку Су Лі так добре працює.


Ця область була її пізнанням - і дружбою - виворотом життя


колонії.


«Що про неї говорять на вулиці та в затоці?


«Що вона багата китайська повія з Сайгона, але більше нічого.


Люди, які в неї працюють, згуртовані та мовчазні. Вона їм платить


добре. "Чи може вона все ще бути пов'язана з Чарлі Лу?"


"Вона могла б", - сказала Су Лі. «Але тоді вона могла мати зв'язок із


родина мафії Нью-Йорка. Якщо хтось знає, ніхто не говорить. "Добре.


Які дві інші фотографії? "


«Фотографія Мімі та одна з Лін Діонг.


Картер глянув на них і засунув у гаманець. "Дві


речі.


«Стріляй. «Дізнайтеся, що ви можете про джонку під назвою Tokyo Star. Не


тільки те, що M16 вигадає, справжній матеріал». "Я намагатимуся. я


«І подивіться, чи зможете ви знайти щілину


у персоналі Конні Чу. Вони не можуть


все будь відданим. «Є один капітан… Швед на ім'я Йохансон.


Це лише чутки, але я над цим попрацюю. "Роби", - сказав Картер і


придушив позіхання.


Ти виглядаєш побитим.


"Я?"


«Тоді тобі не потрібна компанія», - сказала вона, відкривши губи, щоб показати


найбіліші зуби, які Картер коли-небудь бачив.


Він думав, що бачив цей блиск у її очах, коли вона була


сидячи на краю ванни. Він знав, що це було на його погляд, коли


вона помітила, що він так пильно дивиться на неї.


Але це був довгий-довгий день.


"Так, але боюся, що це буде марна спроба", - відповів він.


відповідно до її посмішки.


"Може, ти пробудеш у Гонконгу досить надовго", - сказала вона, прикладаючи свої


губи на його і рухаючись до дверей.


«Зателефонуй мені вранці?»


"Я зателефоную. "


Двері за ними зачинилися, і Картер насилу стягнув штани.


з ніг, перш ніж він упав на ліжко в глибокому сні.


Наступного ранку Картер прокинувся о дев'ятій від дзвінка телефону та зміни часових поясів.


Похмілля. З якоїсь дивної причини він також мав нечітке зображення Су Лі.


Калпеппер, оголений, на звороті сторіччя.


То був її голос по телефону. "Ви добре виспалися?"


"Який жах. Я всю ніч мріяв про тебе голою, і що мені, напевно,


відмовлено. «


«Я знову виходжу опівночі сьогодні ввечері», - сказала вона, посміхаючись.


голос.


«Сподіватимемося, що я тут і прокинуся. Є що-небудь?


«Тільки те, що, мабуть, уже має британські хлопці. Tokyo Star - це


належить компанії Chansung Import-Export, Limited з Макао. Що цікаво


у тому, що вони, у свою чергу, належать Kulo Electronics. «


"Дуже цікаво. Що-небудь ще?"


«Капітан Йоханнсон завершить рейс із Тайваню близько трьох.


сьогодні вдень. Я збираюся бути в доках, щоб заманити його. «


"Бути обережна


"Зроблю. Картер упустив телефон і відразу заснув у


черговий раз.


Опівдні він змусив себе прокинутися. Він замовив сніданок із номера


служби, сказали, що він може тільки пообідати, і кричав, поки вони


погодився надіслати сніданок за додаткову плату.


У ванні він прийняв душ, знову поголився і знову наніс макіяж, надів перуку,


та вуса.


До другої години він відчув себе помолоділим і зателефонував за номером, який


Командир


Джарвіс дав йому напередодні увечері. Він був гаразд до кінця.


- Щось про Комука, командире?


"Поки немає. Він навіть не включав радіо, і єдині відвідувачі


у джонку були торговці… свіжі овочі, риба та деяке


таке.


Але жінка одного ранку зійшла на берег і зателефонувала.


"Ти прийняв?"


«Кожне слово на стрічці, хоч я не думаю, що це те, чим ти будеш


зацікавлене. Вона зателефонувала до медичної клініки, щоб забрати її


рецепт на жіночу проблему


ІІІ залишатися на зв'язку.


«Право. Картер убив день, орендувавши машину та розвідуючи


область навколо


Вілли Конні Чу. Він залишив її наостанок у цій маленькій грі, так що


він був дуже обережний, щоби не привертати до себе увагу.


Надвечір повернувся до готелю. Дзвонив Джарвіс.


«Ще один дзвінок і цей цікавий.


"Я буду прямо там. Штаб-квартира Джарвіса перебувала в Гонконгу на


бічній стороні. Картер взяв таксі


і пройшов кілька кварталів, що залишилися, до невеликого побіленого.


будівлі, на якій була тільки крихітна табличка поруч із дверима, щоб повідомити відвідувача


Офіційна назва.


Джайлз Гордон чекав і провів його до кабінету Джарвіса.


"Феа?" - Запитав старий командир.


«Ні, дякую, - відповів Картер. - Я щойно зробив.


– Тоді досить добре. Давай перейдемо до діла. Джайлз?


Гордон підійшов до магнітофонної консолі у стіні та почав натискати кнопки.


Картер сів на стілець і закурив.


«Це було зроблено близько години тому, – сказав Джарвіс, – по одному з дзвінків.


із ящика вздовж опор».


А потім кімнату наповнив дуже знайомий голос.


«Окамото прибуде завтра із новою партією. Він буде


доставити звичайним способом. Я не хочу, щоб він повертався до Токіо. це


очевидно, що він був скомпрометований. Картер підвівся, напружений, у своєму


стілець. «Це Чарлі Лу. Я впізнаю голос будь-де! Джарвіс


підняв руку, і з'явився Комуку.


«Про це подбають. «Крім того, я вважаю, що з метою безпеки файли мають


переїхати, про всяк випадок. Це справжня сила, яка маємо.


"Звичайно", - відповів Комуку.


Скільки часу у вас піде, щоб знайти нове місце?


Настала пауза, і коли Комуку відповів, було багато


напруга у його голосі. "Важко сказати. Ми їх перемістили


чотири рази за останні півроку. «Я знаю це, але, чорт забирай, це повинно


готове! Без них ми не маємо засобів захисту інформації, яку ми


продам нашим російським друзям. Файли не повинні наражатися на небезпеку!


«Я зроблю все, що в моїх силах. "Чудово. І, до речі, вітаю з


справа Картеру. Дуже добре зроблено!


"Дякую. «І я, можливо, вже знайшов нового новонаверненого в Куло, щоб


замінити Окамото. Наші люди зараз працюють над його компромісом. Якщо


файл зібраний, я повідомлю вас і відправлю його звичайним


засоби. «


Почувся хрускіт статики, який частково затуманив прощання


двоє чоловіків, а потім запис замовк.


"Я сподіваюся, що все це означає для вас більше, ніж для нас", - сказав Джарвіс.


«Це може… Сподіваюся, – відповів Картер. "Думаю, я вип'ю чаю


в даний час. «


Він ходив і розмірковував, поки Джайлз Гордон готував три чашки в


англійському стилі, густий від вершків, а потім повернувся на своє місце.


«Ми думаємо, що жертви шантажу обіймають керівні посади в кількох


Японські комп'ютерні та електронні фірми. Із суми


інформація, яка була передана, їх, мабуть, кілька.


«


Гордон підскочив: «Отже, файли шантажу тут, у Гонконгу?»


«Я сказав би так, судячи з того, що Чарлі Лу сказав на цьому записі. Це звучить так


хоча


Ашанті Окамото – кур'єр, а також джерело інформації. Може


ви дізнаєтеся, де він живе, до кого він приїжджає, чим він займається, поки перебуває в


Гонконгу? Думаю, відвідування часті. «


«Має бути досить просто», - сказав Джарвіс.


«Зважаючи на все, - пробурмотів Картер, - дані шантажу теж


піратська електроніка та комп'ютерна інформація збираються в Японії


Чарлі Лу.


Потім його відправляють до Гонконгу. Шантаж знаходиться в


master файлах тут, і яким чином продається інформація передається


Росіяни тут.


"То що ж наш наступний крок?"


«Для вас і ваших людей, командире, я порадив би залишатися на Іші Комуку як


приклеєними.


Здається, він більший, ніж просто найманий убивця. «


"Цілком вірно", - погодився Джарвіс. «Схоже, він іде до цього кінця. «


- Можливо, - прогарчав Картер. "Сподіватимемося, що ми зможемо обговорити ці


файли від цього. А поки я подивлюся, чи зможу знайти


Сестру Біллі Дуонга. Є хороший шанс, що Біллі страшенно багато їй розповів


більше, ніж ми думаємо. «


Картер узяв таксі до гавані бульвару Георга V і пішов пішки.


назад. Вхід на алею По був такий вузький, і знак, що позначає його


так незрозумілий, що він майже пропустив це.


Номер 12 був тихим двоповерховим будинком у секції, в якій


колись був повністю колоніальним. Він зберіг частину колишньої чарівності,


знаходився осторонь провулка і охоронявся невисоким парканом.


Він пройшов через ворота і піднявся кам'яною доріжкою. Двері хизувалися


старий дзвіночок з білим порцеляновим пером. Він витяг це і


чекав.


Він чекав на жінку. Маленький старий, що відчинив двері, подивився


як дядько Фу Маньчжу, якого приєднали до трубки з опіумом


трохи надто довго.


"Так?"


«Мені сказали, що джентльмен може провести кілька розважальних годин під


вашим дахом. «


Двері відчинилися, і Картера запросили всередину. Усередині була передпокій.


темно, як підземна печера.


«Сюди», - промимрив старий і попрямував до


світла.


Картер пішов за ним у те, що виглядало як старомодну вітальню,


хіба що там був бар та кілька столиків. Чоловіки, які сиділи на них


були і китайцями, і кавказцями. Всі вони виглядали успішними


бізнесменів на чаювання.


«Почекай тут», - сказав старий. «Випий, якщо хочеш. «


Картер замовив подвійний скотч у бармена, молодого з величезними


окуляри, який був схожий на студента. Напій розповсюджує розслаблююче тепло


через своє тіло, дивлячись на своїх колег-клієнтів. Ніхто з них


навіть глянув на нього.


«Я мадам Вонг. Чи можу я бути корисною? "


Навіть за китайськими мірками вона була матроною, з добрим круглим обличчям і


її чорне волосся було сильно зачесане назад з зморшкуватого обличчя.


«Мені сказали, що у вас


милі пані та що ваш будинок дуже


пристойний. «


"Я бачу. У вас є посвідчення особи? У нас тут дуже дивні закони


в


Гонконгу. «


Картер передав їй паспорт Сайласа Кавендіша та міжнародні


права водія під тим же псевдонімом.


Вона вивчила документи, повернула їх та мило посміхнулася. "Нам


необхідно бути обережними, особливо з новими клієнтами. «


"Я розумію. Мені порекомендували дівчину... Мімі? «


«Ах так, дуже мило та дуже популярно. Ви знаєте, вона француженка. У вас


є дорожні чеки чи готівка? "


"Готівка. «


Посмішка стала ширшою. «Мими у шостій кімнаті, прямо вгору сходами. я


скажу їй, що в неї є той, хто дзвонить. Ви можете піднятися, коли будете готові.


Просто залиште свою пожертву на підносі біля підніжжя сходів. «


Картер кивнув головою, і вона відійшла.


"Пожертвування", - подумав він. Як цікаво. Це було класне місце, ні


згадка про суму. Звичайно, якщо «пожертва» була надто маленькою, вона


був упевнений, що буде запропоновано додати ще до того, як нагорі


гуляння почалися.


Він допив свій напій і попрямував до сходів. Біля підносу він був


дуже щедрий, потім без проблем знайшов номер шість.


Двері були прочинені, тому він просто увійшов.


«О, ти мене здивував! «


Вона стояла біля туалетного столика, одягнена або роздягнена в найяскравішу


нічнушку, що Картер колись бачив. Її маленькі груди сяяли білим крізь.


матеріал, і темні соски викликали складки на тканині, де


вони відштовхнули її від решти її тіла.


«На жаль, двері були прочинені.


«Все гаразд, – сказала вона і посміхнулася. «Я Мімі. Нам буде здорово


весело разом, так? Обличчя її було зухвалим, пустотливим, з темними очима,


крихітний ніс і яскраво-червоні губи.


Так, дуже весело. Картер зачинив двері і швидко переглянув


кімнату. Вона не була порожньою, але в ній було не більше за найнеобхідніше. Він


сумнівався, чи це була помилка.


Вона підійшла до нього, посміхаючись, і взяла його руки в свої.


Вона була невисокого зросту, але стояла дуже прямо. Коли вона піднялася навшпиньки,


сукня розкрилася, оголивши її груди.


Картер подивився, а потім одвернувся.


«Ви сором'язливі, – хихикнула вона чарівним високим голосом. "Не треба


хвилюватися, Мімі подбає про це. Вона почала з його краватки, але


Картер зупинив її руки.


«Не соромся, Мімі, я хочу поговорити з тобою. "Говорити? Ах ти маєш бути


американець! Добре, спершу поговоримо. Вона сиділа на боці


ліжко і схилило голову набік, ніби вона була маленькою пташкою. Картер


присунув стілець і сів на край.


Його коліна майже торкалися її, коли він узяв її руки та тримав


їх.


«Мімі, я американець. Я працюю на уряд.


«Багато панів з уряду відвідують Мімі, - сказала вона.


«Я шукаю Лінь Діонг. Її обличчя та тіло скам'янілі.


Вона звивалася, як маленька кішка, щоб піти, але Картер тримав її за руки


у лещатах.


"Я знаю, що у Лінь можуть бути проблеми", - прошепотів він.


"Я нічого не знаю! Відпусти мене, будь ласка!"


«Я друг Біллі Дуонга, близький друг. Я той чоловік, яким був Біллі


намагаюся зв'язатися у США. Боротьба припинилася, але


очі все ще спалахували, як у переслідуваного звіра.


"Звідки я знаю, що це правда?"


«Я не можу тобі це довести, але ти мусиш мені повірити. я думаю


Біллі, можливо, багато розповідав сестрі про свої біди.


Можливо, він також згадав мене Лінь. Я маю з нею поговорити. «


"Я не знаю де вона. Відпусти мене!"


Картер ризикнув і відпустив її. На мить він подумав, що вона


кинувся до дверей, але натомість вона міцно обняла


довкола себе і почала ходити.


"Ви з американським урядом?"


"Так.


"Звідки вона могла тебе впізнати?"


«Вона не могла згадати мене особисто. Вона була дуже молода, коли ми зустрілися


в


Сайгон. Але вона знає моє справжнє ім'я.


"І яке ім'я?"


Картер вагався. Якщо це був глухий кут і Мімі знала про Комуку,


речі можуть стати липкими. Він не хотів, щоб маленький японський вбивця


знав, що він ще живий… принаймні не зараз.


"Ви обережні", - сказала вона звинувачуючим тоном, коли зупинилася.


прямо перед ним.


«Так, я згоден, – сказав Картер. «Є певні люди в


Гонконгу, які не повинні знати, що я тут. «


Здавалося, вона зважила це, знизала плечима і повернулася на ліжко. "Я


думаю, я маю тобі довіряти. Перед від'їздом Лінь сказала, що хтось може


бути родом із Америки.


"Вона не в Гонконгу?"


"Не знаю. Але є жінка, друг для нас обох, яка


знає де вона. «


Ви можете попросити цю жінку зв'язатися зі мною?


"Я можу."


«Я перебуваю в «Шангрі-Ла», апартаменти дев'ять-одинадцять. Я зареєстрований під


ім'я Сайласа Кавендіша. Ти можеш це згадати?


"Я можу", - спокійно сказала Мімі, не відриваючи погляду від Картера. "Що таке


справжнє ім'я Лінь дізнається? "


Картер подивилася їй у вічі. «Я думаю, тобі буде безпечніше, Мімі, якщо ти


не дізнаєшся. Очі звузилися, і тепер маленькі темні зіниці були


наповнений страхом.


«Я зв'яжусь із цією жінкою. Картер кивнув головою і потер її по лобі.


губами. "Ви не пошкодуєте. Він вийняв свій гаманець зсередини


у кишені піджака і дістав із нього товсту пачку банкнот.


"Для чого це? Ви заплатили знизу.


«Міс не має нічого спільного з цим місцем чи вашим бізнесом. Це гроші


для вас, щоб вибратися з Гонконгу. Як тільки ви зв'язалися з жінкою,


і ви впевнені, що вона зустріне мене, я хочу, щоб ви пішли,


Ти маєш куди піти? »


"Я роблю. "Добре. Він глянув на годинник. «Невже пройшло достатньо часу, щоб вони


не буду нічого підозрювати, якщо я піду? "


«Так, – сказала вона, змушуючи хихикати. «Деяким чоловікам потрібно лише п'ять хвилин.


Мадам Вонг зустріла його біля підніжжя сходів. "Вам сподобалось


відвідати Мімі?


«Дуже, – відповів Картер. «Я рекомендуватиму ваш будинок усім своїм в


бізнес асоціації. «Так сильно вона тебе нокаутувала, – посміхнулася вона, низько вклонившись.


коли він увійшов у двері.


На вулиці він узяв таксі і повернувся до Шангрі-Ла. там


на столі не було повідомлень, а на телефоні не горіла червона лампочка.


у його кімнаті.


Він замовив вечерю з обслуговування номерів і їв, дивлячись на телефон.


До дзвінка залишалася майже година.


"Так?"


«Це Сайлас Кавендіш?»


"Так, Мімі, це я".


«Я розмовляв із дамою. Вона відмовилася зустрітись з вами.


"Чорт.


«Але я переконана, що вам потрібно це зробити. Я назву тобі її ім'я та


адресу. У мене рейс до Сінгапуру за годину. Будь ласка, не дзвони


поки не відлетить мій рейс.


"Даю слово".


“Це місіс Бруно Фолкнер, номер 888-45 1.


«До побачення і дякую, Мімі.


«До побачення, хто б ви не були. «


Він проковтнув ще дві сигарети та ще одну чашку


кава.


Дзвінок до офісу командира Джарвіса для отримання останньої інформації про Комуку закінчився.


ще п'ятнадцять хвилин.


Вбивця Біллі Дуонга не рушив з місця, навіть не дзвонив по


телефону.


Він витратив ще двадцять хвилин на прогулянку, а потім зателефонував до аеропорту.


просто щоб переконатися, що рейс сінгапурський був у повітрі.


Це було. Він повісив слухавку та набрав номер, який дала йому Мімі.


«Доктор. Резиденція Фолкнер.


"Пані. Фолкнер? "


«Ні, я покоївка. Ви хочете поговорити з місіс Фолкнер?


"Так будь ласка."


Пройшло дві схвильовані хвилини, перш ніж пролунав холодний, ідеально модульований голос.


з легким німецьким акцентом на лінії. «Це місіс Фолкнер.


«


«Мімі дала мені твій номер. Чи не вішай трубку.


"Що ти хочеш?" Голос став крижаним.


«Щоб поговорити з вами про Лін Зіонг. «


«Я ніколи не чув про таку людину.


«У нас в Америці є приказка, місіс Фолкнер, нісенітниця собача. «


“Тепер я знаю, що не хочу з тобою розмовляти!


Картер знав, що швидко втрачає її. Він вирішив піти своїм шляхом. "Якщо


ти можеш зв'язатися з Лін Зіонг, зробити це і сказати їй, що Картер у місті.


«Я не розумію» «Може й ні, але сподіваюся, що вона зрозуміє. Я в люксі


дев'ять-одинадцять у Шангрі-Ла. Не забувай, скажи їй, що Картер зараз


в місті! Він не дав їй змоги заперечити. Він повісив слухавку. Телефон


знову зателефонував за двадцять хвилин. "Так? «Є корабельний


ресторан. Він пливе по гавані. Су Чоу. Будь-яке водне таксі буде


знати, де це.


"Коли?" "Година. Я зустрінуся з вами у вітальні. Лінія обірвалася,


і


Картер потягнувся за курткою.


8


Су Чоу справді був рестораном, переобладнаним із величезної джонки. У


Водій водного таксі пояснив, що він ходить щовечора по тому самому маршруту


навколо гавані


Вікторія


або щоб його було легко знайти.


Крім унікальності перебування на воді, ця була краща за будь-яку іншу


закусочної по всьому світу.


Картер піднявся на борт і пройшов повз їдальню у вітальню, розташовану


у носовій частині.


Був столик, будки чи столики для обслуговування офіціантів, табурети.


за невеликою стійкою біля парового столу та довгим баром, де двоє чоловіків


у білих куртках подавали змішані напої, розлите вино та пиво без кришки на


пляшку.


Картер знайшов порожню будку та замовив випивку. Перш, ніж він прибув,


Пані.


Фолкнер ковзнула в будку.


Їй було близько тридцяти, у неї було дуже світле волосся та зразкова струнка фігура.


У вузькій китайській сукні її стегна були кутасті і широко розставлені.


Сукня замість традиційного високого коміра мала овальний виріз, який


впав уперед, коли вона це зробила.


«Мене звуть Пат, а не Патріс, а ви Ніколас.


"Нік. Як ви дізналися, як я виглядаю?"


"Що ви маєте на увазі?"


Ти відразу ж попрямував до цієї будки, як тільки увійшов.


мабуть знав, як я виглядаю. В іншому випадку, чому б вам не спробувати


будку подалі? Там один чоловік. І є


ще один .


«Мімі розповіла мені. Досить?


"Досить добре. Тепер у вас є ідентифікація, яка доводить


хто ти?"


Картер не турбувався про папери Сайласа Кавендіша. Він пройшов повз


справжня річ.


Вона глянула, зітхнула і розвалилася. "Слава Богу. "Я беру це


ти задоволений? "


"Дуже. Лін сказала мені, що шукати, коли я зустрів тебе. «Вона в безпеці?


«Так, але я думаю, містере Картер, я можу сказати вам усе, що ви хочете.


знати. Чи бачите, більшість інформації, яку отримав Біллі Дуонг, була від мене.


"Я не розумію. Які у вас були стосунки з Біллі? І як ти


ставишся до Лін? "


Патріс Фахмер нервово витріщилася на свої пальці, поки вона їх терла.


разом, потім глянули вгору. «Ми з Лінь були коханками майже два


року. «


Картер зумів приховати шок і запалив. «Щось підказує


мені слід поговорити у більш відокремленому місці. "Ви маєте рацію. Ходімо


разом. Я маю приватне бунгало на пагорбах. «Це де Лінь


ховається?"


"Так.


Картер кинув на стіл кілька купюр і пішов за нею.


Пет Фолкнер.


Лін Зіонг.


Коханки.


«Ганьба, — подумав Картер, — проклята ганьба.


Пет Фолкнер вела машину. Вище Коулуна дороги звужувалися. Проїхали Фарофф


Зліва від нього Картер міг бачити велику білу віллу, що належала


Конні Чу.


"Це поворот", - подумав він, коли машина вислизнула з воріт і під'їхала до


зупинка у навісі, приховані від вулиці.


«Ось і все, – сказав Пат. «Мій чоловік помер би, якби дізнався, що я


купила його на свої нечесні доходи, і він, мабуть, уб'є мене


якби він дізнався, навіщо я його використала. «


Картер не відповів, коли вона відчинила двері, і вони увійшли до


величезну кімнату з високими стелями. Одна кімната була здебільшого бунгало, з


невеликою кухнею з одного кінця та спальнею та ванною з іншого.


Жінка підійшла до дверей спальні. Крім цього, Картер міг


чути шум душа.


«Лін…? »


«Так», - була промокла відповідь.


"Ми тут. "


"Я зараз піду.


Пет Фолкнер повернувся до Картера. "Хочете випити?"


«Скотч буде гаразд. Приблизно два пальці та один кубик. «


Звук води припинився приблизно тоді, коли Пат простягла йому віскі. А


мить через кімнату наповнив чистий запах запашного мила,


за нею пішла Лін Зіонг у довгій мандариновій сукні, що закриває її від


від шиї до щиколотки. Її вологе волосся було коротко зачесане назад за вуха.


хвиль, а її худе обличчя було позбавлене макіяжу, залишивши природний


колір її щік і губ виглядав стомленим, але молодим.


Картер подумав, що вона виглядала свіжою і чистою і жодною мірою не сексуальною.


Вона зупинилася у дверях, її очі широко розкрилися від шоку, коли вона оглянула.


обличчя Картер. Він бачила, що вік, який він зображував, не був жартівливим.


з тим, що вона його впізнала.


«Зовнішність оманлива, Лінь. Це накладне волосся та зморшки.


Вона трохи розслабилася, але очі її, як і раніше, були настороженими.


- Сядь, - вигукнув Пет Фолкнер. «Ми всі виглядаємо так, ніби стоїмо


на вечірці коктейль. «


Вони сіли, і Лінь заговорила першою. «Ви були там, коли


його вбили


містере Картер? Її голос був таким же молодим, як


решта її.


«Ні, я приїхав надто пізно.


"Але ви його бачили?"


Картер вирішив сказати. «Так, Ліне, я його бачив...


мертвим.


Видовище було не з приємних. «


Дівчина була стійкою; вона лише кивнула. Пет Фолкнер уткнулася обличчям у


її руки.


"Це я була винна!"


"Як це, місіс Фолкнер?"


«Я була тим, хто через мого чоловіка влаштувала Біллі на роботу. «


- Зрозуміло, - промимрив Картер. «Припустимо, ви починаєте із самого початку. «


Бруно Фолкнер зустрів і одружився на Патрісі, яка щойно закінчила медичну школу в


Німеччина. Він швидко, занадто швидко зайнявся приватною практикою


Мюнхені. Його побічним виглядом були заборонені наркотики, хоч вона й не знала


це на той час.


Вони емігрували до Англії раніше терміну. Але до цього часу


Фолкнер звик до грошей, і влада стежила за ним.


Справа була в Токіо та викладацькій посаді. Зрештою він отримав


невелику практику на стороні як лікар компанії до величезної електронної


Компанія.


"Це була Kulo Electronics?" - спитав Картер.


"Це було так", - відповіла жінка. «Я була його медсестрою. Саме тоді


Я дізнався справжнє джерело нашого багатства. Він ввозив опіум-сирець


з


Бангкока через Токіо в США. «


Картер кивнув головою. Про решту він міг здогадатися. Вона обдурила це, коли


вона знову почала говорити.


Хтось у Куло - вона думала, що це один із найкращих фахівців - виявив


що відбувалося. Але замість того, щоб здати Фолкнера, вони уклали угоду.


з ним.


"Шантажував?"


"Так. Ми переїхали б до Гонконгу, відкрили б тут клініку і станемо одним із них.


ланкою в ланцюгу, який переправлятиме матеріали з Японії через Гонконг.


Конг у


Бог знає, куди.


"Ви не знали, що це був за матеріал?"


"Ні, не тоді".


- Продовжуй, - наполягав Картер.


Жінка зітхнула. «Мій шлюб завжди був невдалим. І звичайно ж,


завжди була моя... тенденції. Я зустріла Лінь, і ... «


Лін Зіонг простягла руку і стиснула руку жінки. Вони


обмінялися поглядами, і молодша сестра Біллі Дуонга почала


оповідання.


Біллі Дуонг був у бігах. Йому потрібна була нова особистість та законний шлях.


Через комп'ютерний досвід Пет Фолкнер подумала, що вона


може знайти роботу у старого роботодавця її чоловіка.


Це було легко. Проблема була в тому, що Дуонг був добрим. Він виріс у компанії


доки він не був переведений до Японії і зрештою став володіти


надсекретною інформацією. Саме тоді вони накинулися, використовуючи його фальшиві


папери як важіль для шантажу. Тільки Дуонг на це не піддавався.


«Він зв'язався зі мною, - сказав Лінь, - і сказав мені, що людину, яка


найняв його, Ашанті Окамото, теж шантажували. Окамото б


робив дублікати програм всього, над чим працювала Kulo Electronics.


Також він отримав інформацію від високопоставлених роботодавців із інших країн.


Електроніка фіртрис. Коли було багато інформації


накопичивши її, Окамото вирушив у відрядження до Гонконгу. У Куло


тут багато дочірніх компаній. - Тоді, - втрутилася Пет Фолкнер, -


інформація була передана моєму чоловікові. Біллі хотів, щоб ми довідалися


куди він пішов звідти. «


"А ти зробила?"


Лін кивнула. «Одразу після кожного візиту Окамото молода жінка


приїжджала до клініки. Пет випадково помітив, що рецепти


які вона підібрала ніколи не реєструвалися в офісних книгах. «


«Я перевірила одного разу, перш ніж вони були передані жінці. Контейнери таблеток


були заповнені мікрофільмами. Лінь пішла за жінкою»


- І, - перервав Картер, тепер частини швидко лягають на свої місця,


«Вона пішла до джонки у гавані під назвою Tokyo Star. «


Лін кивнула. «Так, і невдовзі після цього я дізнався, що вона покоївка.


у будинку Конні Чу. «


Картер зітхнув і загасив цигарку. Він цілком міг здогадатися про


останньому ланці в ланцюжку поставок. Одна з джонок Конні Чу зустріла


російський траулер чи підводний човен у морі та передавали мікрофільми


для відправки до Москви.


Він ставив питання, як у Су Лі справи з капітаном Йохансоном.


«Ви вже зробили чимало, – сказав він. "Ви можете зробити більше?"


Дві жінки знову обмінялися поглядами, а потім заговорила Пет Фолкнер. "Я


змогла отримати підроблені паспорти та посвідчення особи


за


Лін і я через


канали підпільні. Ті ж, що й використовуються Біллі.


Але ми ніколи не зможемо бігти, поки людина в Японії не опиниться у в'язниці чи не помре.


«


«Ми не знаємо, хто він, - сказала Лінь, - але він дуже сильний і має


багатьма друзями. Доктор Фолкнер одного разу спробував утекти, і ця людина знайшла


його протягом кількох днів. Він ледве врятував своє життя. «


«Я знаю, хто ця людина, – прогарчав Картер, – і я думаю, що зможу


йому допомогти померти.


Але, перш ніж я переїду, мені потрібно розібратися з двома речами. «


"Так?


«Мені потрібні особи людей, яких шантажують, та досьє на


них. «


«Я маю сумнів, що мій чоловік знає, де вони», - сказала Пат. "Я не


гадаю, він навіть не знає, куди йде мікрофільм після того, як він потрапляє


у його клініку. «


"Можливо ні. Але тоді він може знати, навіть не усвідомлюючи, що він


знає. У вас є ключі від клініки? Пет Фолкнер кивнув. "Добре.


Ось що я хочу, щоби ти зробила. «


Наступні двадцять хвилин Картер перебирав, що шукати в


файли клініки. Коли він закінчив, він підвівся і потягнувся.


«Я підтримуватиму зв'язок з Лін тут. Чи є телефон? »


Лін кивнула та набрала номер. Картер повторив це двічі


а потім рушив до дверей. «Я спущусь з пагорба і зловлю


таксі.


Думаю, з цього моменту буде розумно більше не помічати мене у твоєму


автомобілі. «


Вони провели його до дверей. Незадовго до того, як він вийшов у


вночі вони поцілували його в щоки.


Коли він спускався з пагорба, у нього виникло дивне почуття.


Повернувшись до готелю, він перевірив хол на даху. Су Лі Калпеппер


того вечора не прийшла на роботу.


У своїй кімнаті він виявив, що на телефоні блимає червоне світло.


«Це Кавендіш, дев'ятеро одинадцята. Я маю повідомлення? »


"Так сер. Я надішлю його прямо зараз. «


Картер замовив легку вечерю, щоб врятувати коридорного від двох поїздок та


роздягся для душу.


Коли він вийшов, на нього чекали запечатаний конверт і тацю з їжею. У


повідомлення було від Су Лі.


Схоже на вихід. Капітан Дж. Не проти тіньової роботи, але ненавидить


тих людей за завісою. Постараюся влаштувати побачення в


водночас сьогодні ввечері. SL


Він їв перед високим вікном, що виходило на гавань, і переосмислив


наступний перебіг.


Якби Йоханнсона можна було переконати, це полегшило б справу. Якщо ні,


потрібно більше лобових атак, і це тільки якщо Патріс


Фолкнер могла надати правильну інформацію.


І, незалежно від того, як і коли файли були захищені, Картер знав, що


врешті-решт йому доведеться зіткнутися з Конні Чу. Він не знав напевно,


але він припустив, що єдиний спосіб дістатися Чарлі Лу і забрати в нього - це


можливо через неї.


Він зв'язався з Джарвіс і знайшов Джайлза Гордона. Був лише один


репортаж про двох відвідувачів Tokyo Star на водному таксі. Один


Капітан Су Лі. «Інший був відомим персонажем злочинного світу в


Гонконгу


на ім'я Кім Сі Лонг.


«Ми приставили хвіст до них обох, але я маю сумнів, що щось вийде.


цього. Картер розповів Гордону про зв'язок із клінікою та Бруно Фолкнером.


«Сумніваюся, що ми зможемо дуже швидко прослухати телефони, друже, але


ми можемо спостерігати за хорошим лікарем. «Ні, – відповів Картер. "З цієї точки зору


це може бути надто небезпечно. Просто відправте когось у клініку. "Той


має зробити це зараз. Гордон подзвонив, і Картер позіхнув, роздягаючись.


його шорти. Кинувши останній погляд на миготливі вогні Гонконгу, він


розтягнувся на ліжку, щоб відпочити годину до обнадійливого прибуття


Су Лі.


Коли в двері постукали, він миттєво прокинувся і зісковзнув


ліжко майже прямо у штанах


"Так .. .


"Це я. "


Він прочинив двері і зачинив її, як тільки вона вислизнула з неї. Він


по збудженому блиску її очей можна було сказати, що їй потрібно багато чого


сказати йому.


Ти кипиш. "Я знаю", - сказала вона. «Я познайомився з Йохансоном у матроському


бар у старому кварталі. Близько години ми огородилися, а потім я


вирішив вивалити все на стіл. Ви б бачили його


особа! «


«Гадаю, я можу здогадатися. Контрабанда – це одне; Комуністична змова


це інше. «Вірно, і я думаю, що він може дати нам джекпот!


"Як же так?"


«Він отримав виклик сьогодні ввечері від Комуку. Я зустріла Йохансона


відразу після. -І .. . ? »


«А завтра вранці він вирушає на «Токіо Стар» до Макао. Вони


збирали ящики, які були


доставлені туди близько трьох тижнів


тому назад,


"Файли! - прошипів Картер.


"Схоже на те. Він переносив ці ящики кілька разів у минулому,


завжди на борту Tokyo Star. Він знає, що вони цінні, бо


Комуку завжди приводить на борт кількох найманих охоронців, коли ті переміщують їх.


І є ймовірність, що Комуку планує повернути їх сюди, щоб


Hong


Конг для зберігання.


«Так вважає Йохансон. «Як ми з цим упораємося? Йоханнсон


хоче грошей? »


Голова Су Лі тремтіла з боку в бік, і її багряні губи


широка посмішка. «У нього є гроші. Він хоче продовжити свій міжнародний білет.


Він втратив його чотири роки тому через контрабанду. Картер зітхнув. "Це може бути


жорстко. Немає гарантій, що він більше не провезе контрабанду. «Абсолютно ніякого.


Фактично він сказав мені, що, ймовірно, буде. Але він сказав, що не буде


зроби це знову для Конні Чу. «Добре, я подивлюся, що я можу зробити. І якщо я


може, що тоді? - Ви поїдете на ранковому судні на підводних крилах до Макао. Це


близько півтори години їзди. Заїзд до Ешторіла. Завтра


Увечері йдемо у казино.


Йоханнсон зв'яжеться з вами там. Якщо ти маєш його квиток, а інший


документи по порядку, він розповість, як забрати мотлох.


"Ми?"


Су Лі кивнула. «Я буду на борту. Я приєднуюсь до його команди на борту


Токіо


Вранці зірка вирушить до Макао.


"Ти з глузду з'їхав. "


"Чому?" – спитала вона різким голосом, а на обличчі – маска рішучості.


Картер не могла придумати гарної та швидкої відповіді, і вона його побачила.


-Як би ви не збиралися брати мотлох, буде набагато краще, якщо ви


є союзник на борту. «


«Але ж жінка? Як Комуку прийме…?


"Нік, будь ласка", - перервала вона. «Більше половини екіпажів кожної джонки в


Hong


Kong Harbour – жінки. В Азії ми працюємо разом із чоловіками.


всі працюють, незалежно від завдання. «


Він знав, що вона має рацію, і так сказав. "Добре, домовилися. Дайте подумати


які


Я можу вигадати. «


Він підійшов до телефону та набрав номер офісу Джарвіса. Гордон вийшов


знову, і після невеликої суперечки він дав Картеру командирський


номер приватного будинку.


Сам Джарвіс відповів і це не дуже сподобалося. Він звучав як


якби він прокинувся від міцного сну.


«Вибач, командире, неминуче зло», - сказав Картер.


«Зло, друже, це саме те слово. Ну що це так біса


важливий?


Картер сказав йому жваво і у справі, опустивши подробиці


справжнього нальоту на джонку. Були певні речі про


метод


Картер планував використати це, що могло б спонукати Джарвіса подумати, що


Американець планував створити значний міжнародний інцидент.


Було б краще, якби людина M16 дізналася про це постфактум,


особливо якщо це сталося.


«Боже мій, чуваку, це дуже липко!


«Я це розумію, коммандер, – відповів Картер найрівнішим голосом.


міг зібрати. «Але я думаю, що нагороди – як нашій країні, так і…


дуже добре затьмарюють можливі наслідки того, що може зробити Йохансон


пізніше.


«Але, чорт забирай, мужику, якщо у його господаря відкликали квиток - і менше


ніж п'ять років тому, при цьому була б потрібна Рада моряків Королеви, оскільки


а також представники Lloyds, щоб відновити його! «


«Було б так, командире? ... Якщо було застосовано правильний тиск? «


«Ну, були випадки – дуже рідкісні, зауважте, – але вони були


відомо, що ми порушуємо закон, коли були залучені наші люди. Що робити


Ви готуєтеся до виграшу, чи можу я запитати? «


«Якщо мені пощастить файли, які Чарлі Лу розповів Комуку. Цей


може бути перерва, яка нам потрібна. «


Потрібно було ще десять хвилин спокійних умовлянь, але Картер нарешті


є


Запевнення Джарвіса, що він зрушить небо, землю та мореплавців


Порада Гонконгу зробити це.


«Ви не пошкодуєте, командире.


«Господи, сподіваюся, що ні. «


«І, до речі, мені знадобиться португальська віза до Макао. Я заберу їх


вранці у вашому офісі. «


Було набагато більше бризок, але Картер втомив його. Менше


чим через хвилину він зміг вибратися з


розмова.


У піднесеному настрої він повернувся до порожньої кімнати. Тільки тоді він почув що душ


працює.


Він усміхнувся. "Dijd vu", - подумав він, згадуючи сцену з "Пета".


Бунгало Фалмера, коли Лін Зионг вийшла з душу.


Він запалив


сигарету і чекав. Він почув, як припинився душ і двері


відкритий. Він повільно загасив сигарету, почувши шурхіт


рушником по голій шкірі Су Лі.


А потім вона вийшла, його халат вільно обернувся довкола неї. Вона зупинилася


всього на секунду у дверному отворі, потім увійшов у вигин


руки.


"Добре?"


"Чудово. "


На близькій відстані колір її свіжовимитого обличчя здавався


рідкісною та милою річчю. Її овальне обличчя з темними мигдалеподібними очима просто


випромінювало справжню красу, але вона була захоплюючою і яскравою.


Що тобі знадобиться, щоб взяти джонку? - хрипко спитала вона.


голос. - Я маю на увазі зброю.


«Ми можемо поговорити про це згодом? «


«Ти маєш рацію», - пробурмотіла вона. "Я краще почекала б."


Його пальці піднялися, щоб обрамити її обличчя, і його очі відзначили її довгі темні


вії та невимушене відкидання чорного волосся


лоб. Це було блискуче волосся, хвилясте, але не кучеряве, з невеликою кількістю


розпущені пасма в'ються і лоскочуть її плечі.


Коли він притулився до її губ, її язик ковзнув між його губами, і


чомусь халат розсунувся. Поцілунок був збуджуючим, але не таким.


так само, як гаряча м'якість її грудей, що нетерпляче притискаються до нього


груди.


Його руки ковзнули під мантію, зняли її з її плечей і


потім пішов до неї назад.


Нарешті, неохоче, він відірвав своє обличчя від її обличчя. Вона стояла на


навшпиньки, її груди все ще упиралися в нього, її голова нахилена


злегка убік, відкривши губи в усмішці чистої


чуттєвість.


"Постіль?" він прошепотів.


"Постіль. "


Вони рухалися як одне ціле, і Картер якимось чином зумів позбутися


його штанів та шортів.


Він не знав чому, але замість того, щоб грубо обійняти її


і насилуючи її, як він думав, що він хотів, він ніжно штовхнув її


тому, поки вони не лягли поряд.


Су Лі подивилася на нього ясними очима. Тонкі лінії її обличчя


здавалося, стрибнули на нього. Запах її тіла заповнив його ніздрі


з п'янким парфумом, парфумами її статі. Від цього йому захотілося ніжно


обійняти жінку перед ним і поринути в неї


тіло.


Їхні губи зустрілися, лише злегка відкрившись у поцілунку, що говорить про ніжність.


і туга, а не невгамовна пристрасть. Це був довгий ніжний поцілунок


і коли все закінчилося, їхні руки ковзнули одна до одної, і вони


обійнялися.


"Чому?" - просто спитав він.


«З кимось у бізнесі простіше та безпечніше.


«Так, я розумію, що ти маєш на увазі. «


"І крім того", - посміхнулася вона, проводячи кінчиком язика по його


юшку, «ти легенда. Яка повнокровна дівчина не хотіла б цього робити


хоч раз із легендою? »


"Заткнися!


Він затиснув їй рота рукою і почав обережно рухати стегнами.


туди і назад, коли їхні тіла трапляються. Він глянув на неї. Її волосся


був виділений там, де він каскадом струмував назовні від її обличчя хвилями на


подушка. Її очі були заплющені.


Її руки бродили її власним тілом, час від часу зупиняючись, щоб місити і


викликати збуджений рум'янець на її шкірі. Вона обхопила груди, стискаючи її.


назовні до його грудей і ще більше наголошує на її твердості.


Одна її нога була трохи перекинута через іншу, наче вона


захистила себе. Її сяючі оливкові стегна злилися воєдино, обрамляючи


трикутник між ними і розпалювання його хтивості ще більше.


"Я хочу тебе", - прохрипів він. "Зараз!


"Так .. . так, зітхнула вона.


Встромивши нігтями в його напружену спину, вона підняла його.


її звивається форма. Картер влаштувався між її стегон і з низьким


застогнав, увійшов до неї.


Це було схоже на прогулянку повітрям, горіння та розтяжку після


хороший сон і народження і смерть і багато іншого, що він не міг


думаю зараз.


Все, про що він міг думати, було про м'яку подушку її грудей під ним.


море її тіла підкидає його, підганяючи його,


оточуючи його. Вона не сказала жодного слова, але своїм тілом сказала йому


всі. І він відповів.


«Скоро так скоро! - вона раптово скрикнула, її тіло вигнулося,


під ним.


Картер голосно застогнав від відчуття, яке послідувало за її голосом.


попередженням.


Він заплющив очі і дозволив своїм рукам блукати її власним тілом.


згода, коли хвилі захоплення прокотилися ним. Вона здригнулася


люто, коли її голова каталася з боку на подушці.


Чарівне мистецтво кохання


зруйнувала його дотик до реальності,


і він почував захоплений вир явних відчуттів.


Він напружився, ясність повернулася на одну миттєву мить. Він прохрипів її


ім'я та його руки благали її. Вибух стався


швидко, і це було жорстоко та нищівно. Він почував себе тремтячим


коли він спускався з висоти, і він почув її заспокійливий шепіт, як


вона відмовилася від нього. Він поринув у невчасну інерцію і поплив


у невагомості.


"Нік?"


Він ворухнувся, піднявши вії, не в силах визначити, скільки часу


він спав. Вона стояла біля підніжжя ліжка, її тіло повністю


в одязі, з акуратно причесаним волоссям, з нещодавно нафарбованим обличчям,


Він потягнувся і виявив, що вона прикрила його тіло


«Соні я заснув.


Су Лі посміхнулася. «Ви заслужили відпочинок. Ти це заслужив. «


Потім вона знову зайнялася бізнесом, перебираючи доступні руки.


Картер сказав їй, що йому знадобиться.


«Вони чекатимуть на тебе на підводних крилах зі скарбником. «


"Ти йдеш зараз?"


«Я винна», - кивнула вона і ще більше розширила свою посмішку, - «хоча я


справді не хочу. До ранку доведеться багато зробити. «


Вона підійшла до дверей, відчинила її та перевірила хол. Незадовго до


закривши його за собою, вона стиснула губи у поцілунку. "Бачила тебе в


Макао.


Картер посміхнувся. "У Макао".


Дев'ятий розділ.


Картер вийшов із проходу, мовчки подякувавши за винахід


підводного крила. Це було швидке та приємне ковзання по спокійній воді.


від Вікторії до найстарішого європейського поселення на Далекому Сході,


Макао.


Він потрапив у довгу чергу людей і курив, поки не досяг


самотнього митника біля воріт. Опинившись там, він підняв валізу


він відніс до прилавка і відчинив його, не питаючи.


Чоловік із сонними очима, густими висячими вусами та рваном


мундирі ледь кинув погляд на строкатий одяг чемодан


міститься.


«Passaporte, por Favor.


Картер простяг йому папери Кавендіша і закурив ще одну цигарку.


- Tem alcodlicas, сеньйоре?


«Одна пляшка, - відповів Картер португальською.


«Цигарки?


"Усього дві пачки".


«Причина вашого візиту до Макао, сеньйора, ее… Кавендіш?


«Азартні ігри та жінка… якщо її можна знайти.


Посмішка була усмішкою. "У Макао, сеньйоре, це буде нескладно".


Кавендіш явно був європейцем – офіцер вирішив бути чемним.


та люб'язним. Він закрив валізу і підняв її назад


в очікування руки Картер.


Він так туди не прибув.


На обличчі чоловіка було написано: простий вузлик одягу


не відповідав вазі цієї валізи.


Причиною такої ваги була кількість сталі, за хибним


дном сумки. Крім його 9-мм Люгера, Вільгельміна та чотирьох додаткових


обойми, там був британський пістолет-кулемет Mark V Sten, спеціально


ствол з патронником для 9-мм кулі парабеллуму, чотири повністю заряджених


коробчатих магазинів на тридцять два патрони, п'ять світлових гранат та фунт


пластичних вибухових речовин


«Еммм моменто, сеньйоре.


Співробітник митниці поставив валізу на прилавок, відстебнув її та


почав копатися в одязі. Під ними він знайшов десять кварт


дорогий скотч дьюті фрі.


«Одна пляшка, сеньйоре…? »


"Шматок спогадів", - відповів Картер, взявшись за руки.


чоловіки на чемодан і розкочували пальці.


У кожній руці був туго згорнутий і перев'язаний гумою рулон Гонконгу.


доларів, лише десятками.


Руки вусатого чоловіка рухалися, як дві голодні гусаки. Гроші


ледве ~ зникли в кишенях, як штамп був наліплений на


сумка.


«Доброго дня в Макао, сеньйор»


Картер зі свистом підійшов до стоянки таксі.


В Ешторіалі він пройшов через величезний, багато прикрашений вестибюль, доки не знайшов


громадські туалети.


У замкненій кабінці, перед дзеркалом на колінах, він змінив зовнішність


Сайлас Кавендіш. Через десять хвилин він вийшов, його голена голова


була вкрита тонким пухом короткої стрижки, що зароджується, і чорними звисаючими


вусами на верхній губі.


«Підійде будь-яка кімната; Я не маю бронювання. Тільки зійшов із судна, мені


тільки на одну ніч, випробувати мій успіх у казино. «


Клерк усміхнувся, ледь глянув на його паспорт і показав.


ключ. «Звичайно, містере Кавендіш. Готель переповнений, але номер


Завжди можна знайти. «


Гонконзькі п'ятдесят доларів зникли з паспорта, коли його вручив.


Картер вклав у руку посильного ще одну записку та схопив


сама валіза. «Я впораюся, дякую.


«О, сеньйоре Кавендіш…! «


Це був клерк, що розмахував білим конвертом.


"Так?"


«Це було залишено для вас сьогодні вранці.


"Дякую. "


По усмішці на обличчі чоловіка, що супроводжує конверт, Картер здогадався, що дуже велика чайові.


.


Цей майже лисий чоловік із холодними очима та безглуздими вусами був


саме такий тип, який любили співробітники цього готелю.


У своїй кімнаті Картер жбурнув ключ і сумку на ліжко і розірвав її.


конверт. У ньому була записка, написана від руки і явно зроблена


жінка.


Мене звуть Урсула. У нас є спільний друг, капітане. Капітан


зв'язався зі мною, що його перший план зустрічі неможливий.


Однак я маю необхідну вам інформацію.


Виїжджайте з Макао Лісабонським шосе. Дойдіть до кінця і поверніть праворуч. там


є невелика безіменна дорога, що веде до Пенья Точка.


Ви побачите це далеко. За три кілометри від неї


ліворуч від вас буде вузька дорога, що веде до пляжу. Мій


бунгало прямо на воді, останній із п'яти.


Ви можете прийти сьогодні вдень у будь-який час.


Картер двічі перечитав листа. Це може бути прийом, або пастка, або це


могло бути по-справжньому.


Він дійсно не мав вибору.


Повернувшись до спальні, він зняв краватку, сорочку та піджак. У


їхнє місце, він одягнув пишну спортивну сорочку квадратного крою,


можна було носити без штанів.


З хибного дна валізи він узяв Вільгельміну. Після


перевіряючи її магазин, він засунув Люгер за пояс


і рушив до дверей.


За два квартали від Ешторіла він зупинився біля невеликої крамниці і зняв


мотоцикл. Документи та заставу зайняли майже півгодини.


Була година ночі, сонце високо над Макао та китайським


материком, коли він виїхав на Лісабонське шосе.


Хто б ви не були, Урсуло, я йду!


Море було спокійне. Воно розтягувалося без хвиль і руху до смуги


упертого туману, що лежить на далекому горизонті. Плило кілька невеликих човнів


згорнуті мініатюрні білі капелюшки, що ламаються і хрусткі по краю


берег.


Картер сповільнив крок, проїжджаючи повз будинок, уважно оглядаючись. An


двері верхнього гаража були підняті, і він побачив кабріолет Мерседес


Ким би не була Урсула, вона мала солідний банківський рахунок.


Він проїхав пару сотень ярдів до місця, де міг


розвернутися, потім він поїхав назад і припаркувався навпроти. Вимкнувши


двигун, він сів і довго дивився на невисокий будинок з його


гальковий дах і повитий плющем, на галявину, закриту від


піску. За тишею бурмотів повільний сплеск і гомін прибою.


Він зліз із мотоцикла і пішов через галявину до будинку.


Вікна були задерті шторами. Коли він натиснув кнопку, він


почув дверний дзвінок у глибині будинку, і хоч він зателефонував


вдруге двері залишалися зачиненими. Він повернувся і пішов по


позначеної доріжці, яка огинала будинок і вела в патіо з низькими стінами


тил. Коли він підійшов до воріт, до нього долинула музика. І


коли він підняв клямку і штовхнув ворота, побачив її.


Вона розтяглася на шезлонгу на сонечку, уткнувшись головою в


відтінок пляжної парасольки. Він побачив гладку оголену руку, розслаблену


через край шезлонгу і витягнувши перед нею довгі ноги, одна


тонка коричнева щиколотка перетнула іншу. На кутому столі


поряд з нею, поряд з купою журналів та газет, транзисторний радіоприймач


виливав глибокий ритмічний ритм... досить пояснення чому


вона не чула дзвінка у двері. І вона не повернулася до


звук закриття воріт.


Картер пройшов уперед і, обійшовши парасольку, побачив, що


музика та сильний жар уклали її спати. Вона засмагала в


нічим, крім червоного шовкового купальника ~ - або, швидше, у його частині.


Задихаючись, він зупинився на півдорозі. Що можна було назвати верхньою половиною


просто клаптик яскравого матеріалу_


-було скинуто і лежало поряд з


радіо.


У нього перехопило подих, коли він стояв, дивлячись на неї, на


її золота краса. Очевидно, вона так засмагала


якийсь час, тому що не було лінії ременя, щоб зіпсувати рудувато-коричневий


груди. Він міг бачити найтоншу лінію білої плоті там, де


Низ бікіні стосувався її округлого живота нижче за пупок.


Він зробив ще два кроки, перш ніж зрозумів, що очі не заплющені,


тільки примружені. Вона не спала. Навпаки, вона була дуже


дуже напоготові і стежила за кожним його рухом.


Він був за п'ять футів від шезлонгу, коли її рука прослизнула під подушку


під її головою і повернувся з «Уеблі» 45 калібру. Подивився


як гармату в її маленькому кулаку, але вона тримала його непохитно,


морда була направлена прямо йому в живіт.


"Цього достатньо.


"Ви Урсула?"


"Я міг би бути. Хто ти?"


«Кавендіш… Сайлас Кавендіш».


«Якщо ви Кавендіш, у вас є лист.


«Якщо ви Урсула, то ви написали це. Хто наш спільний друг? «


Капітан. Покажи мені листа.


Він віддав його. Вона дуже обережно взяла його за ріг, тому Картер


не було можливості схопити її за зап'ястя та відкинути пістолет.


"Вона була гарна", - подумав він, дивлячись, як вона швидко переглядає листа.


одним оком, а інший не спускає з нього.


Тепер він знав, чому це було написано від руки. Що може бути краще за ідентифікацію, ніж


лист власноруч? Дуже складно скопіювати за короткий термін.


Вона кивнула, посміхнулася, і Веблі знову зник під подушкою.


«Ваша жінка описала вас інакше, ніж Ларс. старше, з сивими


волоссям та вусами.


Хто Ларс? - спитав Картер.


Йохансон. «


Задоволений, Картер сів у крісло поруч із шезлонгом. "У


бізнес де


я знаходжуся, зміна зовнішності часто супроводжується зміною спідньої білизни.


«


"І який це буде бізнес?"


«Тобі справді не потрібно знати… вам?»


"Ні не зовсім. "


"У тебе приголомшливі груди", - недбало сказав Картер. вона


опустила очі, потім потяглася до тонкої вершини на бетоні. "Як


трапилося так, що капітан Йохансон не зміг зустріти мене у казино?


- Запитав він, коли вона була зайнята.


Вона не куксилась і швидко повернула собі холоднокровність та лідерство.


розмова. "Давай зайдемо всередину. "


Жінка встала і впевненим кроком пройшла повз Картера. Він


пішов. Вони обігнули край басейну, відображення


її ніг танцюють у блакитній воді. Короткий сходовий проліт та


за світлими дерев'яними дверима вони увійшли до вітальні, обробленої


безжально і сучасно, все в хромі та білому.


"Влаштовуйтесь зручніше. Напій?"


Просто Perrier і лайм, якщо він у вас є. Схоже, це може бути


довгий день та ще довга ніч».


Вона пригостила його, потім налила собі горілку на кригу. На зворотньому шляху


із напоями вона взяла в барі блокнот для малювання.


«Зазвичай, коли капітан спливає, Ре це з Хонг.


Конг – особливо на борту Tokyo Star і до Макао – це ніч.


подорож. Ось чому він подумав, що зустріне вас у


готель-казино. Він часто ходить туди. «


«Але цього разу треба забрати товар та повернутися до Вікторії.


"Так.


Вона притягла пуф до його стільця і відірвала кілька сторінок від


Блокнот для малювання, перш ніж потягувати напій. Картер подивився на тінь


вії на щоці, як гладка лінія руки піднімає


склянку, рух її горла, коли вона пила.


Вона не відповідала тому, що він знав про Йохансона. Він сказав їй про це і


спитав,


"Який зв'язок?"


"Він мій батько .. . і мій діловий партнер. Так само, як мені не потрібно знати


нічого про вашу конкретну справу, вам не потрібно нічого знати про нашу.


Досить сказати, що його господарський квиток дуже важливий для нашої


прибутку. «


Картер кивнув головою, посміхнувся і нічого не сказав. Їхня контрабанда була


проблема колоніальної влади. Йому треба було смажити рибу більше


"Я припускаю, що у вас є документи мого батька про відновлення в


Раді Моряків, інакше тебе б тут не було. «


«Це хороше припущення, – сказав Картер. Він підняв штанину,


розгорнув хустку, притискаючи конверт до щиколотки, і передав


це їй.


Урсула Йоханнсон уважно, але швидко їх переглянула. Це


було очевидно


що вона точно знала, що шукати.


"Чудово. Ми виконаємо свою частину угоди. Вона встановила


конверт убік і почав розкладати листи із блокнота.


«Це малюнок внутрішньої гавані. Ось причал, де


Tokyo Star пристикується. «


«У капітана є розрахунковий час прибуття? «Так, сьогодні близько десятої години. Вони


мабуть, буде там не довше за годину. Коли ящики були


привезені з Гонконгу востаннє, мій батько сказав, що були


два з них. У нього немає підстав вважати, що це число зміниться.


«


"Звідки мені знати, що вони там будуть?"


«Я підходжу до цього. Тут на верхньому поверсі цього будинку є бар.


будинок приблизно за три квартали від пристані. У тебе є польовий бінокль?


окуляри?


"Я... не приніс його".


«Купіть сьогодні вдень. З восьми залишайтеся у своєму готельному номері. я


Я бачу точку входу в бухту з ганку. Коли я побачу Tokyo Star


біля точки входу, я зателефоную вам до готелю.


«І я йду до бару.


"Точно. Він називається "Моряк". Посидіть за столиком біля


вікна.


Коли побачите, що товар завантажений, одразу повертайтеся сюди.


"Сюди?"


"Так. Вона обрала інший ескіз. «Ось план бухти.


шлях до Пенья-Пойнт. Правильно, пане, відразу після цього,


як марина будувалася. Це далеко не закінчено, але є


кілька опор дома. Це останній шанс між Макао та Хонгом.


Конг за барахло, яке можна покласти на ремонт без сварок на свіжому повітрі


море з китайських канонерських човнів. «


"Щось трапиться з Tokyo Star?"


«Мій батько вже послабив пір'я керма. Вони будуть


знову напружені, заходячи до бухти. Мій батько добрий моряк.


Кермо напряму стане практично марним відразу за Пенья-Пойнт. Картер


переглянув ескіз кілька разів. «Я можу дістатися до пристані по суші?


звідси .. . чи тут? »


«Так, можливо, вдень, але вночі це було б дуже ризиковано.


Китайські патрулі після настання темряви не звертають уваги на кордони. Вони


часто перетинають їх уночі у пошуках контрабандистів. Якби ви були китайцем,


вони просто попросили символічний хабар і дозволили б вам продовжити свій шлях.


Але. "Я розумію. Ось чому ви хочете, щоб я повернувся сюди".


"Цілком вірно", - відповіла жінка. «У мене є невеликий рибальський човен, дванадцять


футів довжини, одна щогла. Ти вмієш плавати? »


Картер кивнув головою.


«Добре, але в будь-якому випадку у нього є підвісний двигун на дві з половиною кінські сили.


Човен доставить вас до пристані. Що ви робите та як ви це робите


тобі відомо.


Мій батько просив лише про одне. "І це ... ? »


«У його команді четверо, окрім твоєї жінки. Ці чотири особи будуть


у воді працювати на кермі. Коли починається ваша дія, вони


попливуть сюди, де я їх заберу. "А твій батько?"


«У нього буде пістолет, заряджений холостими патронами, і він допоможе Кім Сі Лонгу та


Лучану охоронятиме товар. Він, звичайно, припускає, що ви не будете


вбивати його."


«Я буду дуже вибірковим. Кім Сі Лонг – місцевий найманець?


"Так. Четверо його людей охоронятимуть на борту Токіо Стар".


Не варто недооцінювати його чи його людей. Вони добрі солдати, всі перебіжчики з


Китайська армія. Лучан часто ними користується. «Ви колись зустрічалися з Лучаном?


«Я бачив його одного разу. - Р


«Опишіть його мені. Урсула чудово описала Іші Комуку.


Тепер Картер знав, що цей маленький убивця був китайцем.


Ну, подумав він, сподіваюся, після сьогоднішньої ночі вони більше не використовуватимуть його


для цього.


«Я не могла вигадати кращого плану, щоб потрапити всередину корабля, Картер.


прокоментував. «Щодо отримання товарів після того, як я сяду, це залежить від мене.


Є пропозиції, як мені вибратися?


"Це залежить від вас. Вона відкинулася назад, спираючись на лікоть та вивчаючи Картера.


через край склянки, доки вона потягувала напій.


"На що?"


«Ви можете занурити товар у човен і повернутись сюди. Якщо


ніхто з людей Кім Сі Лонга не залишився слідувати за тобою, я дозволю тобі пристикуватися. Якщо


вони залишаться будь-де, я застрелю тебе, перш ніж ти причалиш.


Картер усміхнувся і відповідно кивнув головою. "Справедливо. І я вважаю,


за певну плату ви знали б, як отримати жінку, мене і


товар і благополучно повернувся до Гонконгу. Настала її черга посміхнутися. "Я


припустив би, що ваше припущення приблизно повністю правильно.


"Одне питання.


Так?"


«Чи знає Лучан чи хтось із його людей про вас, ваші відносини з


капітаном, чи навіть про ваше існування? "


«Ні, зовсім ні, – твердо сказала вона. «Я його захист та страховка. «


"Добре. Насправді чудово. Можу я взяти це?" Він взяв


ескізи.


"Звичайно. «Ви можете почати готуватися до поїздки назад у


Гонконг. Урсула встала і рушила до дверей. "Ви


дуже високої думки про себе. «Дуже високого, – відповів він. "Я побачу


тебе сьогодні ввечері двічі.


Перейшовши через дорогу він увімкнув мотоцикл і поїхав назад у


центр Макао.


Після передачі машини одному з обслуговуючого персоналу готелю,


він знову вийшов надвір і йшов, доки знайшов старий квартал.


У різних магазинах купив мішкувату чорну сорочку, пару чорних,


мішкуватих штанів і темні парусинові туфлі. Остання зупинка була


за конічною солом'яний капелюх, схожий на той, який носять усі люди плаваючі на джонках і


рибалки в бухті та компактну водонепроникну сумку.


Повернувшись до готелю, він об'їхав доки. Він


Достатньо було лише один раз проконсультуватися з ескізом Урсули, щоб визначити причал, де


Tokyo Star зв'яжеться тієї ночі.


Через будівлю складу за причалом висіла велика вивіска.


Португальська, англійська та китайська: CHANSLNG IMPORT-EXPORT LTD. З


MACAO.


Чансону належала Tokyo Star, а вони, своєю чергою, належали Куло.


Електроніки Японії.


Повертаючись до Ешторила, Картер обмірковував це у своїй голові.


Тепер він був майже впевнений, що коли він нарешті вдарив Японії і


Чарлі


Лу, він знайде людину через Куло.


Десята глава


Було рівно 9:10 через тридцять хвилин після дзвінка Урсули Йоханнсон, коли


то


Кіллмайстер увійшов до бару «Марінер».


Він вніс передоплату в готелі, тому не було потреби виїжджати.


Валізи та випадковий одяг були викинуті у сміттєпровід. Все але


чотири пляшки віскі залишились у кімнаті.


Дві з цих чотирьох пляшок були тепер у руках маленького мудрого


хлопчисько на вулиці, ціною свого життя охороняв мотоцикл. Вони


становили половину оплати хлопчика. Інша половина була у водонепроникній сумці


Картер ніс разом із обладнанням із хибного дна


валізу. «Бар, сеньйор чи стіл?»


"Стіл напевно".


"Звичайно. Метрдотель попрямував до надр кімнати.


«Ах, столик біля вікна, якщо не заперечуєте.


«Перепрошую, сеньйоре, але в цей час вечора.


"Я люблю дивитися на затоку", - сказав Картер, вставляючи велику банкноту в


чоловічої руки.


Я розумію. Прошу за мною.


З одного погляду Картер міг сказати, що Mariner був переоцінений і


завищений у ціні. Була спроба створити атмосферу Південних морів


з барною стійкою з червоного дерева корабля і покритими лаком бамбуковими циновками на


стіни.


Нічого з цього не спрацювало, але за столом було видно частину


бухта та вся набережна.


Він замовив пляшку найдорожчого вина в меню разом із


однією склянку. Це відверне їх від його обіду. Коли це


прийшло, він зняв бінокль, який купив у торгаш


біля входу до готелю. Усього за кілька гонконгських доларів він


міг би взяти із собою камеру.


Вони були не найкращими, але досить сильними для його цілей.


Він відпив першу склянку, доки він не став порожнім, знову наповнив його і запалив


сигарету.


Було близько десятої, коли в полі зору з'явилася "Токійська зірка". Вони були


ярдах за двісті від причалу, але вітрила вже були


спущені, і Картер міг сказати, що дизель джонки працював тихо.


Йохансон був добрий. Він попрямував прямо до пірсу і, нарешті


по-друге, поставив велику джонку боком. Він уперся в причал


гумовим бампером, і три члени екіпажу перестрибнули через борт


прив'язати її.


Картер уважно оглянув їх та інших, що йшли по палубі. Він


побачив


Як Лучан, він же Комуку, наказує Йохансону та ще одній людині, щоб


виглядати крутим.


Він не міг знайти Су Лі, але тоді він знав, що вона, мабуть,


отримала незліченну кількість справ усередині.


Не було змішування екіпажу з найманцями. Останні,


крім їхнього лідера, всі були одягнені в чорні штани, вузькі та темні, об'ємні


куртки


Куртки були надто важкими для погоди, але ідеально підходили для


приховування під собою зброї.


Як тільки джонку прив'язали і трап спустили,


дві чорні куртки вийшли на пірс. Вони загнали команду назад


на борт і зайняли позиції з обох боків від трапу.


Комуку був наступним. Досягши пірса, він зупинився і обернувся. Йохансон


та начальник шкіряних курток, одягнений у літній костюм з


червоною сорочкою та чорною краваткою - біля перил.


Вони обмінялися словами, і Комуку пішов. Картер зміг стежити за ним,


він піднявся сходами на портову вулицю і сів у таксі.


"Чорт забирай, - подумав він, - я міг би прибити товар до головного джерела".


Але ні, саме тоді під час передачі вони будуть насторожішими.


Це був найкращий спосіб. Тобто, якби Урсула та Йохансон були на підйомі


та вгору.


Знову дивиться на джонку. Тихо. Дим від куріння.


Він поставив бінокль на стіл і потер очі.


«Ще вина, сеньйоре? «


„Що?… О ні, все гаразд».


Половина пачки цигарок після всього лише три залишилося всередині.


на дні винної пляшки пробилися вогні чорного седана Ягуар


він вийшов із провулка і повернув до пірсу Чансон.


Було о 11:30.


Це було швидко – ні розмови, ні марного руху.


Водій залишився у «Ягуарі». Комуку вийшов і відчинив багажник.


Двоє охоронців вийшли вперед. Один узяв ящик, вони попрямували назад у


джонку.


Вони ледве були на борту, Комуку був прямо за ними, коли екіпаж


піднімався трапом і вирушав.


Картер швидко сплатив рахунок і подався на вулицю.


Хмари мчали по місяці, утворюючи шалену мозаїку,


дорога неоднорідна, світлий-темний, світлий-темний ефект.


Картер дістався вузької дороги, що веде до пляжу.


та бунгало Урсули Йоханнсон. На повороті він вимкнув фари мотоцикла


і на півдорозі вниз пагорбом він клацнув вимикачем запалювання,


заглушивши маленький двигун.


Щойно він зупинився на навісі поруч із «мерседесом», як


вона матеріалізувалась у дверному отворі, що веде у внутрішній дворик.


"Ви добре провели час.


"Коли я випливу на головну дорогу, руху не буде", - відповів він, хапаючи сумку.


та рухаючись до неї.


«Вони приблизно посередині бухти, і вже кермо


виглядає трохи нестійко. «


"Звідки ти це знаєш?"


"Я це бачу", - відповіла вона з легкою зневагою в голосі. ««


дальній приціл у вікні моєї спальні - Exed з альтернативними лінзами,


ніч телеоб'єктив. Підписуйтесь на мене."


«Все більше й більше,— подумав Картер,— дивуючись маленькою Урсулою та її татом».


Вони були далекі від аматорів у цій справі.


Він пішов за нею вузькою звивистою стежкою до пляжу. Вона носила


обтягуючий чорний гідрокостюм, який обіймав кожну її вигин та западину


довге гнучке тіло. Час від часу, коли місяць заходив за


хмара


Картер мало не втрачав її серед листя.


Нарешті черевики намацали пісок. Він повернувся і пошукав


хата.


Темрява. Пляж перед ними лежав порожнім сірим килимом.


"Сюди!


Маленький дерев'яний сарай знаходився всього за тридцять ярдів від нього, але Картер не помітив


його. Урсула відчинила двері, і вони обоє прослизнули всередину.


"Є світло?"


"Так.


Він загорівся миттєво, маленька ватна лампочка пофарбована в червоний колір,


Урсула не втратила жодного трюку.


По обидва боки від вузького пірса стояли два човни. він риболовля


Човен, який мав використовувати Картер, був низьким і широким. Іншим був


шістнадцятифутовий потужний катер, низький та гладкий. Картер припустив, що


дуже потужний Chrysler marine під бортовим навісом.


Не кажучи ні слова, вони приступили до роботи. Урсула стрибнула в катер


як кішка, і Картер атакував вміст сумки.


Він дуже обережно роздягнувся, залишивши лише шорти. Він потягнув


чорну піжаму і зав'язав зав'язки навколо його талії, навколо нього


груди, а потім прив'язав їх собі на шиї. До краваток він прикріпив


гранати та пластик. Він одягнув блузку і наповнив її великою


кишені з додатковим магазином для Стіна та Вільгельміни.


"Будьте обережні, щоб не впасти за борт", - посміюючись, сказала Урсула.


«Ти втопишся, як камінь. «


Він глянув угору. Вона якраз закінчувала прикріплення


великокаліберного кулемета 7,62


до штатива на носі катера.


невеликі дверцята відчинилися в полірованому дереві, і з них вирвалися


стрічкова подача. Натягуючи пояс, вона глянула і побачила що


Картер спостерігає її.


«Досить потужний. «


«Я не ризикую… цим.


Вона перевернула клямку кришки над затвором і налаштувала кулемет на


стрілянину. Вона прив'язувала Уеблі, якого він бачив раніше того дня


довкола її талії, коли Картер повернувся до своїх справ. '


Він перевірив пружинний фіксатор Хьюго - гострий як бритва стилет, що він носив.


прикріпив до його правого передпліччя в замшевих піхвах, а потім прикріпив


кобуру до пояса піжами на попереку. коли


Глушник Вільгельміни був на місці, він перевірив навантаження та зрушив


Люгер у кобуру.


Йому знадобилося менше тридцяти секунд, щоб зняти приклад зі Стіна.


і прикріпіть один із магазинів на тридцять два патрони. Потім він зрушив пістолет-кулемет


під блузкою та за допомогою стандартних затискачів закріпив його на стрічках.


навколо його грудей.


Він перевірив рух зброї під блузкою, підійшовши


з пірсу кілька разів. Коли він переконався, що цього не може бути


виявлено, що стовбур був повністю прихований


низом блузки, він відчепив її і обережно вставив униз


човни.


"Готово", - сказав він.


"Добре. Ти перший. Використовуйте двигун до упору. Звідти


Поблизу, вам краще встановити вітрила. Жоден рибалка не вартий солі


тут якщо витрачатиме газ при постійному вітрі, як


сьогодні вночі. «


Картер лише кивнув. Він ковзнув за боулін і підвівся на борт. Повільно


він вручну вивів човен з-під укриття.


"Ще дещо .


"Так?


- У вас є план, щоб підтримати вдавання мого батька?


"Так", - сказав Картер. «Один магазин для Люгера заповнений холостими патронами


Він знатиме, що робити, коли настане час. «


«Дякую», - прошепотіла вона.


- Дякую, - відповів Картер і потяг за пусковий шнур двигуна.


Він ожив, і миттєво він рушив зі швидкістю п'ять вузлів


вздовж узбережжя.


З пристані виходило більше човнів, ніж заходило,


але


Картер зміг змішатися і зісковзнути на пірс за п'ять місць від


пришвартовані Tokyo Star.


Її було легко помітити з того моменту, як він повернув човен і


підняв вітрило. Допоміжні вогні на кормі самої джонки, та


на пірсі світили у воду навколо великого керма.


Чим ближче він підходив, тим легше було розрізнити голови, що похитувалися в


воді, де робили ремонт. Одна постать у чорній піжамі була нагорі на


кормі, виконуючи спуск та підйом матеріалів та інструментів у відрі для


членів екіпажу внизу.


Картер припустив, що це буде Су Лі. Він також міг чути стійкий


пульс переносного газового генератора, і він сподівався, що його господар


буде досить близько до його руки, щоб убити його, коли настане час.


Він прослизнув у середину черги човнів такого ж розміру і прив'язався


до стрінгера.


Три човни внизу, старий рибалка, схрестивши ноги, сидів перед горщиком.


горів вогонь посеред його човна. Картер відчував запах їжі старий


готував і ледь кивнув, коли була піднята рука на знак привітання.


Пропозиція була зроблена, але була відхилена. Навіть не


знизавши плечима, старий повернувся до свого вогню.


Картер перевірив, а потім знову перевірив свої руки. Коли він був повністю


задоволеним, що він може дістатися до всього за частки секунди, він підняв


рулон сітки до його лівого плеча і вирушив.


Він ворухнувся повільною ходою людини, яка довго перекочується.


годин балансує вертикально в човні, що рухається. Чим ближче він підходив до


джонці, тим більше він плів, висвічуючи тіні.


Він рухався обличчям до носа з яскравими вогнями на кормі.


з іншого боку двох вартових біля трапа.


Не змінюючи темпу, Кіллмайстер підняв праву руку і


під мішкуватою кофтиною його пальці зімкнулися на прикладі


Вільгельміни, а потім вона вийшла, рухаючись у невідомості під


сіткою на плечі.


Місяць вибрав цей момент - коли він знаходився ярдах за сорок від


борту джонки – вийшла з хмар. Жоден з охоронців не звернув на нього


уваги, але все-таки він трохи зменшив темп.


Чим ближче він підходив, тим більше його очі бігали вгору, оглядаючи джонку.


Він вичікував момент. Тепер, якби він просто протримався ще одну повну


хвилину ..


Світло лилося через штори в кормовій каюті.


Тьмяний ліхтар, що висить на носі, висвітлював третього вартового.


його увага була прикута до моря. Крім його силуету проти


місяця, на палубі не було жодної душі.


Обидва вартових курили. Вони були близько п'яти ярдів


нарізно, і обидва дивилися на людей у воді.


Картер був за десять кроків від мене, його палець стискав спусковий гачок.


Люгер мовчав, взявши слабину і приготувавшись вистрілити.


Один із чоловіків повернувся. Його обличчя було м'яким, але, як здалося Кіллмайстру,


ближче, його риси набули підозрілого вигляду.


Він підняв руки, ніби хотів зупинити Картера, і коли Кіллмайстер продовжив


підозра на обличчі змінилася відкритою ворожістю, та її


права рука зникла під темною курткою, яку він носив.


Його рука, тримаючи кольт армії США Colt .45, саме виходила на


світло, коли Картер вистрілив. Дві 9-міліметрові кулі зіпсували обличчя чоловікові.


Він ледь ударився об палубу, коли його приятель упіймав


кулі, які відправили туди його партнера.


Він теж витяг пістолет з-під куртки, але на той час


куля влучила йому в голову. Він видав один звук, спотворене бурчання, коли


Вільгельміна спустила його вниз


Він хитнувся, все ще стоячи на ногах, і похитнувся вперед. Картер тримає


мережу в його лівій руці, використовуючи власний імпульс, щоб хитнути його


довкола.


При цьому підняв дуло глушника до упору.


до кирпатого коміра куртки.


Цей отримав лише одну кулю, зверху від хребта та праворуч.


у центр його мозку.


Він хитнувся вперед, і Картер опустив тіло у воду за допомогою


мережі. Коли він випустив його, обличчя з'явилося поряд із води


"Іти!" - видихнув Картер.


Вузькі мигдалеподібні очі раптово округлилися.


Через кілька секунд Картер побачив ті, що звиваються, пливуть,


у темряві за межами вогнів.


Він глянув на носовий поручень. Су Лі викинула свій солом'яний капелюх.


Її обличчя блищало у світлі.


Вони провели десять секунд язика жестів, а потім Картер звернув


Перший вартовий підійшов до краю джонки.


Він знову глянув угору.


Су Лі кивнула.


Картер стрибнув.


Світло згасло в той момент, коли тіло впало у воду.


Картер насилу піднімався трапом. Охоронець уже прийшов


з правого борту. Він рухався на корму в хорошому темпі, з


старим Енфілдом на грудях і спантеличеним поглядом.


Карф врізався в трап через три секунди і шість кроків після того, як


чоловік пройшов. Він навмисне вдарив прикладом Вільгельміни про поручень.


Чоловік розвернувся, вилаявшись і опустивши дуло «Енфілда».


Сто вісім крупинок свинцю потрапили прямо в.


праву брову. Куля розплющилася, коли потрапила у тверду кістку


череп, що збільшився більш ніж удвічі порівняно з первісним розміром. Кістка


зламався і подався, фрагменти розлетілися по мозку у всіх


напрямки, спотворюючи його до невпізнання, тоді як сама куля


ухилилася, зламала череп ззаду і нарешті вийшла.


Чоловік був мертвий з мікросекунди, коли свинець врізався йому в голову,


але він продовжив півкроку вперед, перш ніж перекинувся вперед і вдарився


про палубу.


Кілінстер стрибнув уперед і вбік, щоб не потрапити на


труп. У той же час він подумки рахував і присів, щоб перевірити як розміщується


екіпаж нижньої палуби через відкритий ілюмінатор.


- Чорт, - прошипів він.


Стався прорахунок. Прямо зараз було троє вбитих.


«Мав залишитися ще один, крім Комуку та гангстерів,


Але там, у каюті екіпажу, грали в китайські кістки. Три темні куртки.


Побіжний погляд на корму сказав Картеру, що Су Лі на місці.


Він вклав Вільгельміну в кобуру та відстебнув гранати. Розв'язуючи їх з


його праве передпліччя на грудях, він витяг чекії і кинув їх


за секунду


На той час, як спрацювала перша, він звільнив Стен і був у


місці для їхнього виходу.


Вони вибігли


розвернувшись і з порожніми руками, усі вони були у вогні.


Картер, поставивши одне коліно на деку, пошив їх по черзі, а потім


закрутилася, почали відчинятися двері кормової каюти.


Він побачив, як клямка опустилася, а потім двері прочинилися. Він


підняв Стен, направивши його саме на те місце, де з'являлася голова.


Двері прочинилися, простягла руку, з Уеблі,


рука була поміщена в темний матеріал із яскраво-червоною манжетою.


Кім Сі Лонг.


"Я тут", - прошипів Картер.


Двері відчинилися, і «Уеблі» сплюнув помаранчевим. Три кулі задзижчали


нешкідливо над головою Картера.


Кіллмайстер видавив одну чергу, яка поширила по синьому костюму,


кров та кістки по всій зовнішній переборці. Чоловік ковзав


у своїй запеклій крові, коли Картер знову пришив його поперек грудей


- Гарний захід.


Перебір?


Так, мабуть, подумав Картер. Але це було краще, ніж недогубство.


Він підійшов до люка і зазирнув у щілину.


Комуку сидів за дерев'яним столом із рушницею 357-го калібру в руці та важким


Кольтом до іншого. Він балансував на ліктях та колінах,


зброя цілилася у відкритий люк.


«Це я, Комуко. Картер. Маленький японець почав стріляти


під час звуку голосу Картера. Дерев'яні тріски літали всюди,


півдюжини кулі пробили люк.


Картер відступив на півдюжини кроків.


«Су Лі!»


Щойно ім'я дами злетіло з губ Картера, як


вікно в кормовій частині каюти було вибите. Кулі з її Стіна розірвали


палубу, за дюйми від того місця, де сів Комуку.


Він вирівнювався, повертався, намагаючись знайти мету за межами


розбитого скла, коли Картер вистрілив у двері. Су Лі відкрилася


знову в той же час.


Перехресний вогонь згас, і Комуку це знав. Він упустив зброю


та затих.


Картер провів швидку розвідку. Двері в голову були зачинені, але там


під нею було світло.


"Хто там?" - гаркнув він.


Комуку навіть не глянув. Картер обернувся і бризнув на двері поруч


у самий верх.


"Я виходжу .. . Я виходжу!


Двері відчинилися, і з нього вийшов капітан Ларс Йоханнсон з руками вгору.


його голови.


"Залишайся там! - гаркнув Картер і повернувся до Комука. "Вставай!"


Він усміхнувся. «Я припускаю, що повідомлення про вашу смерть з


поліцейським та жінкою були перебільшені. Він був дуже крутий, і дуже


спокійний. Все, що Картер міг зробити, це стиснути


Стін і подивитися, як виглядатиме ця людина.


Натомість Кіллмайстер відповідав його посмішці. "Це був цікава


гра. Я вивчав вас всю дорогу зі Штатів


брови вбивці піднялися на цьому. «Ми були в одному літаку. ? »


Потім Картер коротко виклав йому кожен рух Комуку з того часу.


посадка в Коулун.


„Я бачу. Тоді я бачу, що моя корисність тут закінчилася».


«Все, – відповів Картер. Він видихнув інформацію, яка в них була.


медична клініка, Конні Чу і, нарешті, файли. «Отже, ви бачите,


Комуку, у нас є все… все, окрім Чарлі Лу.


Комуку посміхнувся ще ширше. Чарлі Лу, я ніколи не чув цього імені».


"Хіба ти не помреш зараз?" - сказав Картер. "Ми побачимо це, коли я тебе


уб'ю в тихому місці, ми зовсім одні, тільки ми двоє.


"Чи є вони у вас?"


Це був голос Су Лі звідкись із темряви за межами


кабіна.


- Ага, - крикнув Картер. «Спустіться на головну палубу та накрийте їх


"Правильно. Він почув тупіт її ніг і поплив очима


по салону.


Де ящики?


"Які ящики?" Комуку відповів, його мертві очі нічого не говорили і ніколи


не переходили з рук Картера на Стіні.


«Будь ласка, кажіть, - прошипів Картер. «Ящики, які я бачив, як ви завантажували


у Макао. Коли японець нічого не сказав, Картер обернувся до Йохансона.


"Хто ти?"


Йохансон. Я капітан і керманич.


Де ящики, які ви взяли на борт у Макао?


Йоханнсон не моргнув. Він також мовчав. Картер вистрілив


у шести дюймах над його головою.


Йохансон, як і раніше, не моргав і не говорив.


«Досить цього», — подумав Картер і позадкував.


«Зовніш, ви обидва!» - гаркнув він. «Су Лі?»


"Так.


«Вони виходять.


«Комуку, ти перший.


Чоловік трохи рушив, і Йоханнсон пішов за ним. Незадовго до


він підійшов до люка, капітан схилив голову і моргнув.


очі на ліжка в дальньому кінці хатини.


Картер моргнув у відповідь.


«Су Лі, вони в тебе на прицілі.


«Я можу вразити їх обох одним пострілом», - була впевнена відповідь.


Картер підійшов до двох багатоярусних ліжок і обережно пересунув їх.


Він обережно провів рукою дошками палуби. Маленькі


секції - одна дошка довжиною близько восьми дюймів - трохи поступалася довжиною


Використовуючи Вільгельміну, він підняв його та посміхнувся.


Під ним була залізна каблучка люка. І під люком він


знайшов дві скриньки. Один за одним він їх витягав. На їхнє місце


він вийняв з-під блузки два заряди пластику, їх


таймер-детонатор встановлено на 20 хвилин.


"Як справи?" Су Лі подзвонила.


«Зрозуміло! «


Картер перекинув Стен через плече і потяг ящики до


люку. Жоден з них не був надто важким, але, як він міркував,


оригінали фрагментів шантажу та, ймовірно, мікрофільми


щось на п'ять чи шість чоловік не багато важитиме.


Він упустив один Йохансону, інший Комуку, і витяг Люгер.


з-під блузки. На цій відстані пістолет був кращим.


«Хвати їх! «


Йоханнсон підняв одну з ящиків. Комуку не рушив з місця,


на його обличчі з'явилася загадкова усмішка.


Кіллмайстер побачив Вільгельміну обома руками і повторив


команда.


Коли вбивця ще не рухався, Картер вистрілив.


Комуку закричав, коли куля пройшла крізь долоню його лівої руки.


Потім він упав навколішки, лаючись і простягаючи поранену руку.


перед ним, ніби він міг позбутися жахливого болю.


Картер рушив уперед і ривком поставив чоловіка на ноги за спину.


куртка на шиї. Заодно заклав дуло Люгера.


вздовж промежини Комуку.


«А тепер тобі знесуть яйця.


"Моя рука .. . "


«У тебе є ще одна здорова. Піднімай ящик.


Піт струмував у повних ненависті очах маленького японця, коли він нахилився.


до ящика. Він підняв його здоровою рукою,


і всі вони рушили до трапу, а Комуку залишив стійкий слід


крові з його рани.


Су Лі пішла першою, Картер ззаду і двоє несучих ящики.


у середині. Коли вони спустилися трапом, Картер катапультувався.


Затиск Вільгельміни і вставив той, який він завантажив болванками.


Щойно Йохансон поставив свій ящик на самому краю пірсу,


коли він зробив свій перебіг.


Шляхетний капітан підняв штанину, піднімаючись нагору, і розвернувся.


Картер з автоматом у руці. Він зробив один постріл, поки


Кіллмайстер вистрілив три.


Йохансон був добрим актором. Він випустив крик, що булькав, і впав


з причалу у воду. Картер побіг уперед і для ефекту


кинув ще одну кулю в тіло, що нібито опирається.


Йоханнсон зробив «0» із двох пальців і вже пірнав.


під водою і сплив


"Нік ... "


Картер повернувся, піднімаючи Люгер, але потім зрозумів, що це марно.


Комуку був швидкий, як разюча кобра. На той час, як Картер


розігнавши Стіна, інша людина накрила Су Лі, як ковдру,


використовуючи її тіло, щоб захистити себе.


Він обійняв її за плечі і щосили намагався позбавити її від


Марк Н. у неї був.


На долю секунди вона вирвала підводний човен з його рук і зробила єдиний


рішення, яке може ухвалити досвідчений агент.


Вона направила пістолет у бік Картера.


Подумки Корнуку був таким самим швидким.


Його руки піднялися і вміло обвилися довкола шиї Су Лі. Вона закричала


від болю при натисканні на горло.


- Ти знаєш трюм, Картер?


"Я знаю це. "


«Тоді ти знаєш, що це глухий кут, ублюдок.


Він уже відступав до довгої пристані маленького рибальського човна.


Рухаючись він продовжував тримати тіло жінки перед собою.


своя.


"Кіллмайстер" не міг відірватися від пострілу.


Він зробив два кроки вперед. Все, що було зроблено, було ще одним


пронизливий крик болю Су Лі.


Комуку був


неймовірно сильний для свого розміру і так само маневрений. Якось


йому вдалося відчепити один з човнів і маніпулювати собою і Су


Чи на корму, не ризикуючи жодним місцем на своєму тілі, яке могло б дати


Картер вбивчий постріл.


Картер знав, що Комуку вистачить, щоб убити


постріл.


Щось ще, і Комуку зламає їй шию.


Він відчував себе ослом, зовсім некорисним з могутнім Стіном у його.


руками, коли Комуку розгорнув човен навколо Tokyo Star.


Комуку щойно зник з поля зору джонки, коли


пластикові бомби


Картери вибухнули. Дошки, жорстка обшивка та полум'я вибухнули


у нічному небі.


Картер був у снукері, і він це знав. Він нічого не міг


робити. Якщо він спробує піти за ним, Комуку вб'є Су Лі, як тільки він підійде


занадто близько.


Була альтернатива… угода, угода.


Але це має статися пізніше.


Прямо зараз вибух і пекло Токійської зірки


все в межах милі до пристані.


Картер рушив. Він підняв ящики і попрямував на своєму човні до берега.


Він просто відштовхувався, коли він підняв очі і побачив старого за кілька


човнів, що повільно встромляли їжу з рисової миски в рот.


паличками для їжі.


Очевидно, старий бачив усе, що відбувалося


і в цей момент він купався у світлі полум'я


пожирає "Токійську зірку".


Він навіть не підвів очі на Картера.


Одиннадцятий розділ


За допомогою Урсули Йоханнсон та її батька Картер повернувся до


Гонконг до п'ятої ранку.


Урсула підібрала команду джонки та Ларса Йохансона.


Під час плавання капітан запідозрив, що щось недобре


За годину Картер прибув у бунгало і розповів їм, що


з'ясувалося. Він також сказав їм, що хоче підтримувати


зв'язок із ними. Чому? Тому що йому, швидше за все, знадобиться ще


допомога від них.


-Тут запротестувала Урсула. «Ми виконали свою частину угоди. Ми можемо


більше нічого не робити. «


Картер сухо пояснив, що поки що Чарлі Лу буде


в живих,


Капітан Йохансон повинен молитися, щоб урятувати свою шкуру.


То справді був козир Картера. Після поспішної, дуже особистої


консультації на терасі, батько та дочка домовилися про співпрацю.


за платню.


Картер не заперечував. Найманці часто стають найкращими солдатами.


Він ледве встиг заїхати в готель у Гонконгу, як він зателефонував, щоб


Командир Джарвіс знову прокинувся від міцного сну.


У англійця практично стався апоплексичний удар, коли Картер


розповів йому про нічні події.


«Все добре, командере, але у нас є джерело інформації Чарлі Лу.


ящики із файлами.


"А жінка?"


«У мене є підозра, що Комуку не чіпатиме її, принаймні поки що. Вона


Головний козир. «


Джарвіс зітхнув, тепер уже змирившись із підходом Дикого Заходу, який використовував Картер


для залагодження справ. "Що ж тоді далі?"


«Я хочу, щоб кожен аркуш паперу, кожен шматочок мікрофільму, кожен шматочок змісту


тих ящиків скопіювали. Чи зможете ви швидко дістатися Макао? ... а


гвинтокрил?"


"Звісно.


"Добре. "


Картер сказав йому, де забрати ящики і що з ними робити.


«Крім того, я хочу, щоб це просочилося до кожної злочинної спільноти


Гонконгу, що Нік


Картер тут,


і я готовий до справи. Капітан та його дочка зроблять


те саме в Макао».


"Ви змінюєте готелі?"


"Звичайно. З того часу вони мене помітять і прикриють.


"Хто вони'?"


«Я б представив Конні Чу, наприклад. Прямо зараз, коли Комуку пішов у


підпілля, він шукає зв'язок з Чарлі Лу. Якщо я знаю Чарлі, ніхто не зробить нічого


без його згоди. «


Картер повісив трубку, потім набрав номер телефону бунгало, який місіс Бруно Фолкнер


ділила з Лін Діонг.


"Так?"


«Лін, це Картер. Що від Патріса в клініці?


"Нічого. Вона перевірила зняття коштів з банків, депозити та


квитанції міжміського телефонного зв'язку. Немає зв'язку


між її чоловіком та Японією. «


«Схоже, Комуку - єдина сполучна ланка між лікарем і


Чарлі Лу.


«Це було б напевно так...


"Щільно триматися. Подзвони мені, якщо щось отримаєш. Сьогодні вранці я


переїду до Regent під своїм ім'ям.


"Думаєш, це розумно?"


"Тепер я знаю. Пізніше. «


Щойно зв'язок був перерваний, як Картер повернувся на


в офіс Джарвіса та дуже втомленого Джайлза Гордона.


«Боже мій, Боже мій, Боже мій», - був єдиний коментар Гордона, коли


Картер приніс усі останні новини.


«Командир передзвонить вам за кілька хвилин, я впевнений,


у вас остання інформація про все це. Тим часом у вас є? "


«Ми приставили хвіст до Аша Окамото в ту хвилину, коли він вийшов з літака.


Він оселився в готелі, зробив кілька покупок – все нормально.


а потім, незадовго до закінчення робочого дня, він вирушив до клініки.


"І .. . ?"


«І він доставив останню партію. Приїхала жінка від Комуку


відразу після того, як він пішов. Ми простежили за нею до воріт Конні Чу, і


потім, як ви сказали, ми її забрали. У неї було чотири рулони


мікрофільмів ... дуже цікавий матеріал. «


"Допит?"


Нічого. Вона мовчить як молюск і тверда, як цвях.


Картер подивився на годинник. Було майже сім ранку.


«Заарештуй його, коли він спуститься до сніданку. Якщо він замовить із номера


служби, підійди з тацею і візьми його тоді. «


«Право. За яким звинуваченням? »


«Захисний висновок. Якщо він закричить надто голосно, нагадайте йому


Комуку-Чарлі Лу


І мікрофільми. Це має його переконати.


"А ти?"


«Кілька годин сну. Мій розум – як овоч. Але подзвони мені, якщо


щось спливає.


"Зроблю. "


Картер повісив трубку, перевірив ланцюг на дверях і впав у ліжко


ліжко.


Намацуючи однією рукою, він увімкнув сигналізацію і заснув.


Було 10:10, коли Картер прокинувся. Він був поглинений одним


непереборним бажання: кинути цей гидкий годинник-будильник у


гонконзька затока.


Він замовив сніданок із обслуговування номерів, а за півгодини


прийняв душ, одягнувся, наївся і поїхав до "Регента".


Готель «Регент» був першокласним, розкішним та дорогим. Лобі


біля дверей було багатолюдно, біля конторки мало людей: кілька виїздів,


похмура жінка за стійкою реєстрації раннього прибуття і гладка фігура на


шезлонгу з темними вусами, який був надто поглинений своєю


газети.


«Картер… Ніколас Картер, – сказав він столу надто голосно.


клерку. «Я дзвонив, щоб забронювати столик сьогодні вранці із Шангрі-Ла.


«


"Та сер. Тривалість вашого перебування?"


«Напевно довго, поки що займаюся своїм бізнесом.


Папір скуйовдив у руках вусатого чоловіка.


“Та сер. Все, що у нас є, – це люкс».


"Все в порядку. "


"Паспорт, будь ласка?"


Картер пройшов всі формальності під час реєстрації, потім


супроводжуваний хлопчиком пішов до величезної низки ліфтів. Незадовго до того, як увійти до


кабіну ліфта, він озирнувся на одиночне крісло біля столу.


Воно було порожнім.


Товстун підійшов до столу і уважно вивчав


реєстраційну картку, підписану Картером. Він кивнув клерку, посміхнувся,


і поплентався своєю тушею до ряду телефонів.


«Я вірю, – подумав Картер, – що мене незабаром оголосять мадам.


Конні Чу.


Телефон задзвонив, коли за посильним зачинилися двері.


Картер тут.


"Гордон. Ми підібрали Ашамі Окамото. Він дуже нервовий джентльмен.


Ти програв касету?


"Ми зробили. Він говорить так само швидко, як працює наш магнітофон.


Я думаю. Kulo Electronics - це підставна особа, створена Чарлі Лу для брокера


та збирати інформацію від людей з інших фірм, які він шантажує.


"У тебе вийшло. Окамото стверджує, що він невинна жертва


шантажу, але він також зізнається, що став мільйонером у


останні два роки. «Примусьте його говорити і тримайте його у себе. Що про


дівчину, яку ви підібрали у Конні Чу?


«Вона важка. Ми кинули в неї все, що змогли, і вона не зрушила з місця.


Думки Картера клацнули. «Наскільки вона близька до Комуки?»


«Не так вже й близько, якщо ти збираєшся обміняти її на Су Лі.


Виразно не в стилі Комуку: невисока, товста, некрасива, але вірна.


За аеньги. А ще вона розумна. Каже, що не знала, чим була


доставка


Вона, мабуть, вийде, якщо ми не зможемо втримати її на чомусь ще.


Місцеві жителі вже бурчать про наше втручання у


Поліцейське управління Вікторії. «Тримайся за неї якнайдовше. Що-небудь


з вулиць? Ми сказали, що ви хочете поговорити.


Поки нічого немає. Картер посміхнувся. «Я, напевно, почую раніше за тебе.


«Командир уже усередині.


"Гаразд, дуже жарко. Думає, ти повинен був впустити нас у Токіо


Зірковий бізнес. "Що ви думаєте?"


Гордон посміхнувся. «Я сам часом скоріше самотній вовк, друже.


Бюрократія може зробити так багато, що іноді хлопець має


взяти справу у свої руки. «


"Хороша людина", - зітхнув Картер. «Зберігайте його спокій, якщо можете. Я зателефоную


тобі.


«Право. я чекаю.


Картер замовив величезний обід і наївся. Він знав, що буде


йому потрібна вся енергія, яку міг отримати на найближчі двадцять чотири години.


Так чи інакше, він збирався дізнатися, де тримав Комуку.


Су Лі.


Останнім засобом буде сама Конні Чу, але, сподіваюся,


спочатку окупиться щось інше.


Телефон задзвонив знову, коли він наливав третю чашку кави.


"Так?


«Нік, я так рада чути, що твоя смерть була плодом чийогось


уява!


Конні Чу.


Він дізнався б цей низький, спекотний голос без акценту де завгодно, від


на дно колодязя або поруч із ним у ліжку.


«Привіт, Конні. Я чув, що роки тут добре ставилися до тебе. «Фінансово,


так. Решта? ... Декілька рядків тут і там, провисання чи два. Справді,


Я не можу скаржитися. «


"Я здивований, що ти повернулася до співпраці з Чарлі", - сказав Картер.


«Я маю на увазі з огляду на те, що це ви допомогли його заарештувати.


во


В'єтнам.


"Цей телефон прослуховується?"


Ні.


"Я вірю тобі .. . Ваше слово завжди було добрим. Ось чому Чарлі


досі довіряє мені. Ви ніколи не даєте нікому знати, що це я дала вам


необхідну інформацію. "


«Щоб урятувати свою шкуру.


«Дівчина має виживати. Це важкий світ, Нік.


Картер глибоко зітхнув. То була авантюра. «Хочеш зробити це знову


Конні?


Вона сміялася. Насправді це був низький хрипкий смішок, і в ньому говорилося:


ні Killmaster. Її слова підкріпили це.


«Боюсь, що не цього разу. Чарлі, як і раніше, тримає всі карти.


«А ти, Конні, завжди граєш із виграшною рукою.


«Звичайно, це ви знаєте. У нас є жінка, маєте файли.


Якщо я скопіюю файли, я дістануся до чоловіків, які


шантажували. Це робить файли марними для вас. «


"Абсолютно вірно. Тому перед пересиланням ми маємо оглянути ящики.


вони зроблені із секретом. «


Думки Картера закружляли. "Вони спеціально запечатані?"


"Так .. . запечатані лазером. Якщо контакт порушено, весь матеріал йде в


високе небо – Стокове зображення Я вважаю, оскільки ви живі, щоб говорити, ви не зламали


пломби поки що немає. Не треба! Якщо ви це зробите, ви втратите обидва шляхи. «


«Я мушу порадитися, ти це знаєш.


«Я цього очікував. Що, якщо ти подзвониш мені о п'ятій?


“П'ять. «


"Добре. Як здорово знову чути твій голос, Нік. Я не


забула добрі моменти, повірте мені. «


Телефон вимкнувся. Картер швидко обірвав зв'язок


і, як дика людина, набрав номер офісу Джарвіса.


Секретар відповів.


«Джайлз Гордон… швидкий!


"Так сер. "


Картер затяг цілу сигарету за три хриплячі вдихи, секунди


кричати, поки він чекав.


«Гордон тут. «


«Гордон, Картер! Ви ще щось зробили з ящиками? «


«Запущено, але вони якось запечатані. Ми запросили експерта. «


«Стій, зупини його прямо зараз! «)ШВИДКО!!!»


«Швидко дістанься до нього і зупини його!


Телефонна трубка з шумом упала на стіл. Гордон був гарною людиною.


Хтось на кшталт Ніка Картера кричав не дарма, і він знав це.


"Готово. Що відбувається?" - Сказав він, повертаючись до лінії.


«Ящики були запечатані лазером та заміновані. Чарлі Лу


не ризикує. Не чіпай їх, доки не почуєш від мене


черговий раз! «


«Насправді вони охолоджені у льоду, – відповів Гордон.


тремтіння в його голосі. «Крім того, у нас є звіт від нашої людини у


клініці.


На роботу сьогодні ніхто не прийшов. «


- Чорт, - промимрив Картер, бажаючи тепер погодитися на


хвіст на Бруно Фолкнер. "Ви перевірили його будинок?"


«Ні, тримався подалі. То були твої інструкції.


"Так, я знаю. Надягніть кого-небудь на нього зараз.


"Зроблю. "


Наступні дві години Картер ходив і курив. Якщо не було жодного слова


з вулиці або з будь-якого іншого джерела, йому доведеться мати справу з


Конні


Чу.


Він знав, як він із цим впорається. блеф, який насправді не був блефом "Я


хочу дівчину, а мені потрібні файли Конні. Але файли більше


важливі. Су Лі – агент. Їй платять за те, що вона ризикує своїм життям. «


Ти хочеш сказати, Нік, що дозволиш дівчинці померти?


«Ось що я говорю. Звичайно, натомість я тебе вб'ю...


але так і є. «


Він сподівався, що до цього не дійде, бо якби чистий прибуток був


досягнуто, Картер знав, що Су Лі буде принесена в жертву.


Таким був спосіб гри.


О 16:10 задзвонив телефон і Картер накинувся на нього.


Це була Лін Зіонг, і вона була в істериці, на межі божевільного.


«Заспокойся, Ліне, заспокойся. Патріс дзвонив?


"Так, і я можу сказати, що щось дуже не так!"


«Неправильно. Добре, що вона сказала?


«Вона дала мені перелік покупок! "Список покупок.


Тут дівчина знову зламалася. Картер спробував розібрати слова


між риданнями, але виявив, що це неможливо.


«Тс, тс. Слухай, Ліне, не рухайся. Залишайся там, де стоїш.


«Ой, як я боюсь, як я боюсь!»


«Так, так, я знаю, Лін. Я буду прямо там. Ради бога, не роби


будь-що, і залишайся біля телефону! За кілька хвилин Картер був у таксі, потім пересів у трамвай.


Трамвай буде набагато швидше, ніж таксі


намагаючись проїхати половину вершин через пробки.


Він тільки сподівався, що коли дістанеться туди, він зможе розібратися в


тому, що


Патріс Фолкнер сказав Лін Зіонг.


Він вийшов з трамвая біля Альберт-роуд і пройшов навколо піку до


анклав будинків, у яких було бунгало Патріса Фолкнера.


Лінь зустріла його біля дверей. Вона була менш істеричною, але її очі були


повний страху.


Потрібно було майже п'ять хвилин і кілька ковтків із келиха для бренді.


перш ніж Картер заспокоїв дівчину достатньо, щоб виразно розповісти про


дзвінок від Пат.


«Я ледве привіталася, а вона сказала, – засміялася вона. я


не знала, чи це жарт чи що.


У голові Картера вже дзвеніли дзвіночки. "Продовжуй. Що зробила


вона тоді казала? І постарайся запам'ятати все кожне слово. "Я не


пам'ятаю більшу частину цього. Вона сказала мені це записати. Вона сказала


востаннє, коли вона замовляла, на ринку не було кількох товарів,


і вона не хотіла, щоби це повторилося. Вона майже кричала на мене!


"Де запис?"


"От. "


Картер узяв блокнот і дивився на сторінку.


"В'єтнамська. Пишу швидше англійської.


Картер був терплячий. «Добре, перекладіть та заповніть те, що не написано


вниз. «


Лін відкинула голову, на мить сконцентрувалася, а потім почала.


«Вона сказала, що в неї та лікаря були несподівані гості. Їм буде потрібний


замовлення потрібне дуже швидко. Потім вона дала мені список продуктів.


«


Картер вислухав довгий список, і він відчув втому.


виснаження тіла та розслаблення м'язів.


Патріс Фолкнер була справжньою леді, дуже проникливою.


Комуку, очевидно, відвіз Су Лі до резиденції лікаря, та


якось


Патріс зміг поговорити з нею.


Хоча список був довгим, кількість кожної позиції була однаковою.


по лінії: одинадцять курчат, п'ять фунтів сирого рису, одинадцять голів


капусти, п'ять пучків спаржі, одинадцять маленьких мішків волоських горіхів,


п'ять листів нарізаної кубиками свинини... і таке інше.


Картер міг тільки здогадуватися, але він викладе навіть гроші, він мав рацію.


11 .. . НДІ ... Су Лі Калпеппер.


"П'ять, тільки п'ять, не більше", - сказала Патріс.


П'ятеро можуть бути всі в будинку, або це можуть бути Комуку та четверо


з


Людей Конні Чу, яких він найняв у останню хвилину.


Картер здогадався про останнє.


"Добре, Лін, що ще?" «Тричі вона сказала мені, до яких воріт


використовувати, щоб увійти до землі.


І тричі просила мене підійти до входу в кухню, а не в


вхід слуги. Вона справді підкреслила це. "Не приходь у


вхід для слуг, - сказала вона, - слуг відправили додому. "Вона


готуватиме сама, і вона хотіла, щоб їжу принесли


просто на кухню. «


«Добре, Ліне, просто приголомшливо. Тепер тут


це те, що я хочу, щоб ви зробили.


Ти маєш номер Патріса?


"Так.


Картер потягнувся до телефону, доки пояснив.


Лін Діонг набрала номер пальцем, що тремтить, потім злегка потримав трубку.


подалі від її вуха, щоб усе, що з іншого кінця було чутно


Картер.


«Фолкнерська резиденція. «


Лін важко проковтнула, і Картер обійняв її тендітну


плечі.


Помилки не було. Голос у телефоні належав Іші


Комуку.


«Міссі Фалькенер, будь ласка.


"Хто дзвонить?"


«Цей ринок Вонг Чоу. Нфіссі Фалькенер, вона раніше закликала до ладу.


«


"Так, що щодо цього?"


«Всі вантажівки зараз виїхали. Не можу доставити до восьмої години цього дня


вечір. Все гаразд з Міссі Фалькенер?


"Та все буде добре.


"Велике спасибі. Прощавай.


Рука дівчини так сильно тремтіла, що Картерові довелося самому покласти.


трубку.


"Чудово?"


"Чудово", - заявив він, вже набираючи номер. «Випийте ще бренді. добре


візьми звідси, і Патріс буде гаразд. Командир Джарвіс,


будь ласка,


Картер дзвонить. «


«Джарвіс тут. «Це не зайняло десять секунд. «У нас немає жодного слова про


дівчина. «


"Так, і я маю спосіб увійти. Я хочу, щоб ви зателефонували в місце, яке називається


Вонг


Chow Market і прикладіть трохи сильних поліцейських. Поговоріть тільки з власником, та


ось як ти впораєшся... «


На цей раз Джарвіс не став сперечатися. Він погодився з усім планом та отримав


ідеальні чоловіки, які могли зображати з себе водіїв.


«Ще дещо, командире. Враховуючи час, скільки часу це займе у


ваші люди, щоб зламати ці ящики безпечно, не руйнуючи те, що


всередині? »


«Двадцять чотири години плюс-мінус.


"І чи можна їх знову запечатати?"


"Важко сказати. Для цього ми маємо обладнання. Це просто залежить від того, як


потрібно багато пошкоджень, щоб відкрити їх.


«Ми скористаємося цим шансом. Іди попрацюй над ними! »


"Зроблю."


Потім Картер зробив, як сподівався, останній дзвінок дня. А


чоловік відповів.


«Резиденція Чу. Хто дзвонить? »


«Міс Чу чекає на мій дзвінок.


Коли вона відповіла, її голос був схожий на сироп.


«Ніко, ти на п'ять хвилин раніше.


«Моя стара звичка.


"Добре?"


«Це угода… на моїх умовах.


"Я послухаю", - відповіла вона.


«Командний центр у вас удома. Я там опівночі. Ми зробимо


торгівлю о першій ночі, ви розмовляєте по телефону зі своїми людьми, я на


інший з моїми.


«Поки що звучить добре. «


«Я поставлю ящики у фургоні на Голлівуд-роуд перед чоловіком біля Храму.


Де мені взяти жінку? »


"Залишайтесь на лінії .. . "


Це було просто клацання, і він зупинився.


"Ти ще там?"


«Звичайно, я все ще тут, затамувавши подих.


Він посміхнувся. «Ти така чарівна. Шкода, що це має бути схоже на


це,


Нік, але ... «


«Я знаю, дівчина має заробляти на життя. Збережи це. Де!


«Репалс Бей. Вона буде прив'язана до одного з рибальських човнів, що стоять на якорі.


у бухті. Надішліть своїх людей до хатини Pie How's на китайському ринку.


Наша людина там підкаже, на якому човні. «


«Розумно, – подумав Картер, – дуже розумно. Місце, де, якщо все


не піде, вони можуть вивезти її до китайського


Море для поховання.


"Узгоджено? «Згоден, - відповів Картер. "Побачимося вночі.


«Чівас, чи не так? ... Один куб? »


"Це правильно. «Я зачекаю.


Картер кинув телефон на підставку, закурив сигарету та


повернувся з подихом.


"Г-н. Картер...?"


Він звів очі. Тепер вона була досить спокійна,


"Так?


"Дякую.


«Поки не дякуй мені, люба», - відповів він. "Це буде довга


ніч.


- Дванадцятий розділ.


Будинок знаходився в елітному житловому районі на Шанхайській дорозі,


право перед тим, як вислизнути з себе Коулуна до Нового


Територія.


Особняк залишився з часів колоніальної доби. Це було велике,


вражаючий, абсолютно білий, з високим кованим парканом,


по всьому периметру.


Картер із Джайлсом Гордоном за кермом проїхали три рази на


немаркованого седана.


«Схоже, гараж був старою стайнею, що стоїть далеко від головного будинку.


як це.


Картер кивнув, його очі наповнилися думками про фотографії, які треба було розібрати.


Пройшовши через передні ворота, коло розділилося; одна дорога привела до


величезній передній веранді будинку, інша по всьому периметру


позаду.


Опинившись там, вона повернула і знову розвернулася навколо гаража.


і попрямувала назад до головних воріт.


По обидва боки під'їзду будинку та гаража гібіскус та олеандр


росли густо, як бур'яни, і в цю пору року вони були


цвітіння.


«Швидше за все, вхід для слуг знаходиться з того боку будинку, просто


крім тилу. «


Гордон погодився. «Це відповідало б плануванню більшості цих старих.


особняків. Раніше кінному візку було легше пересуватися.


розвантажитися там, і це також дало б слуг легкий доступ до


стайні та зовнішньої кухні »


«Я накажу хлопцям відвезти назад та розвантажитися. Тоді я скажу


до побачення, коли вони зроблять поворот навколо гаража. Десять до одного


Люди Комуку стежать лише за воротами та проїжджою частиною. «


«Я б сказав, що ти маєш рацію.


«Добре, повернемося до фургона.


Це був перероблений білий лендровер, припаркований приблизно за милю від


дороги


Картер виклав план двом китайським агентам N116, а потім переглянув


в застряглий задню частину фургона.


Коробки з продуктами стояли під стелею із замовленням Фолкнера.


біля задніх дверей. Решту було влаштовано так, щоб вони


забезпечила закуток у центрі, щоб сховати велике тіло Картера.


"Все готово, містере Картер?"


«Готово!»


Потім вони поїхали.


Картер перевірив подвійні заряди в спиляному дробовику Webley та


перекинув смертоносну частину через плече.


Не було необхідності перевіряти "Люгер", розташований у нього під лівою пахвою. Він


почистив його і зарядив свіжим магазином, перш ніж залишити


бунгало Патріс Фолкнер того дня.


Лін Зіонг був запакований і вже в аеропорту. Якщо все пройшло добре, один із


людей Джарвіса змусили б Пет Фолкнер приєднатися до неї менш ніж


дві години.


Це було менше, що Картер міг зробити для жінки, і, крім того, він хотів


всі союзники з країни до справжньої великої справи з Чарлі Лу


пішли


Фургон почав уповільнювати хід. Картер витягнув шию з отвору.


Крізь шматок лобового скла він побачив ворота та вражаючий


кам'яний особняк за межами.


"Так?" пролунав приглушений голос із домофону, який підключав ворота


до дому.


"Доставка .. . Ринок Вонг Чоу.


Відповіді не було, але останнє, що побачив Картер перед тим, як


голову назад були дві великі стулки воріт, що ліниво і тихо йшли


всередину.


Він відчув поворот, коли фургон в'їхав з-за рогу будинку в


задній двір біля входу до кухні.


«Прямо там добре! «


То був грубий чоловічий голос. Картер цього не впізнав. Але потім він


не очікував; Іші Комуку не опускався так низько, щоб спостерігати за


розвантаження продуктів.


Він швидше почув, ніж побачив, як чоловіки M16 у білих халатах вислизнули з


вантажотаксі.


За кілька секунд задні двері фургона широко відчинилися, і


розвантаження розпочалося.


Через крихітну щілину між коробками Картер міг бачити їх у


яскраве світло суворих нічних паводків у дворі.


Минуло хвилин п'ятнадцять, а потім двері знову зачинилися. Один з


чоловіків забралися до пасажирської частини фургона. Інший залишився


у задній частині автомобіля.


"Ви підпишіть, будь ласка?"


«Так», - була відповідь, і голос з кудахтанню додав: «Я


підпишу. «


Рука простяглася до картонної коробки з довгим лісом. Картер взяв


Це.


Він прошепотів. "Бачите когось із них?"


«Так», - була відповідь. Двоє китайців допомогли розвантажити продукти.


На задній веранді сиділо двоє людей, схожих на індійців. Ні


обладнання показує. Вони несли під пальто, без сумніву,


Це.


"Досить добре. Побачимося.


"Хай щастить!"


Картер відсунув коробки і попрямував до задньої частини фургона.


коли водій сів у машину.


Він швидко прикріпив шнур до внутрішньої ручки одного з


двері.


Коли настане час, лінія служитиме двом цілям. По-перше, це було для


подання йому сигналу до виходу. По-друге, це дало б людині N116


спосіб закрити задні двері після виходу Картера під час від'їзду.


Фургон рушив уперед, і Картер, напружившись, сів навпочіпки.


подушечки його стоп, коліна біля грудей.


Вага трохи змінилася, коли фургон почав розвертатися навколо


гараж, і світло згасло за тріщинами навколо фургона.


двері.


Тримаючись однією рукою за мотузку, Картер відчепив Webley і взяв його.


під його правою пахвою.


Лісочка напружилася, ослабла і знову напружилася. Все одним рухом, Картер


повернув ручку, штовхнув і катапультувався у вологе нічне повітря


Він утримався на ногах, притулився і клубком покотився праворуч під


високу, товсту живоплоту з олеандру та карликових фруктових дерев


за межами.


Коли він підійшов, присівши, приклад Webley загрібав


від передньої до задньої частини гаража.


Нічого.


Він виліз із-за дерев, пригнувшись, і дістався до рогу.


гаража перед зупинкою.


Із задньої частини будинку, мабуть, через відчинене вікно, він почув


уривки розмови та чоловічого сміху.


Але нікого не було видно.


Просто навпроти того місця, де він присів, за двадцять ярдів від нього знаходилася


прості, морені дерев'яні двері входу для слуг.


Він обережно визирнув з-за рогу гаража і оглянув його.


доглянуті сади за заднім двором. Нічого та нікого, що


він міг бачити попереду.


Він зробив глибокий вдих і буквально кинувся вперед, його тіло, що біжить


сильно розігналося. Він ледве зупинився біля дверей.


Виривав її і штовхав дуло Веблі першим.


Це був невеликий коридор, освітлений самотньою маленькою ватною лампочкою вгорі.


його голова. Було три двері: ліві, праві та в центрі


перед ним.


Тріщина в лівій відкривала порожню вітальню з високою стелею. Він


підкрався вперед і заглянув у центральні двері. Це призвело до їдальні


кімнату та до кухні за її межами.


Як він і припускав, двері, що залишилися, відчиняли вузькі сходи.


.


Він був упевнений, що вони приведуть прямо до сплячих слуг.


четвертого поверху, ймовірно, на горищах четвертого поверху,


вулиці.


Підйом був швидким, і через палубне взуття з м'якою підошвою, яку він носив,


Нагорі він обережно відчинив другі двері.


Майданчик добре освітлював стельовий світильник, а з


поруччя він міг бачити всю дорогу вниз сходами до землі


Він завмер, наче статуя, його вуха були уважні до кожного звуку.


з кухні все ще долинав гул - принаймні, з


першого поверху. Він не міг знайти жодного звуку ні на секунду,


та з третього поверху.


Позаду нього були відчинені двері до коридору для слуг. Він міг бачити


вузькі смуги світла під двома дверима далеко внизу, ближче до кінця.


Він думав. Чи краще спочатку перевірити ці кімнати? Якщо хтось у засідці


за цими дверима, він міг бути обстріляний, коли все пекло розірвалося


унизу.


Він вирішив ризикнути і рушив до сходів. Крок за кроком він


беззвучно спустився на майданчик третього поверху.


У коридорі було п'ять дверей. Дві поряд, дві поряд із самим


переднім кінцем величезного еркера з видом на Шанхайську дорогу. П'ята


двері були набагато менш багато прикрашені, ніж чотири інших. Він здогадався про корисність


стінні шафи. Світло просочувалося з далеких правих дверей.


Коли Картер рушив уперед, він напружив м'яз на правому передпліччі,


вистрілив теплою рукояттю Х'юго в долоню. Як тільки він тягнувся до


ручку, він почув приглушений злив унітазу.


швидко було те, що звучало як тук-тук-тук різких жіночих


підборів.


Він не ризикнув і підійшов до дверей, розплющуючи


спиною до стіни.


Патріс Фолкнер відкрила рота, щоб закричати, коли побачила тонкий олівець.


лезо стилета стирчало прямо під її правою ніздрею.


Тієї ж миті вона подивилася за стилет і побачила усміхнене обличчя Картера


Її коліна підкосилися, і вона нахилилася вперед.


Картер швидко відсунув стилет убік і впіймав її на вигині.


його правої руки.


"Боже мій, - простогнала вона, - ти до смерті налякав мене!"


«Шшш! - прошипів він. "Ви мене чекали. «


"Насправді, ні. Я тільки сподівалася. Лінь так зніяковіла на


телефоні. «


«Що ж, це спрацювало. Ви дуже винахідлива леді. Де вона? «


"Другий поверх", - відповіла вона. «У тому ж місці, що й ці. «


Вона схилила голову назад у кімнату, з якої щойно вийшла, і


Картер кивнув головою. "Чудово. Чи є ванна біля задніх дверей?"


Вона кивнула головою. «Прямо з кухні.


"Добре. Спускайся туди швидко і заприся. Не виходь ні за


що завгодно, скільки б пекельного шуму ви не чули. Якщо це


спрацює,


Я за тобою прийду. Не відчиняй двері, поки не почуєш мій


голос.


Тепер рухайся! «


Її ноги все ще тремтіли, але їй вдалося дістатися сходової клітки і


потім Картер простежив за нею очима.


Він почекав, доки не переконається, що вона потрапила на перший поверх.


потім він почав рухатися сам. Неподалік від сходів він почув


стукіт у двері в кімнаті слуг над ним.


«Сукін син», - прогарчав він собі під ніс, знаючи, що


припустився помилки, не перевіривши світло під цими дверима. Поспішно,


він знайшов вимикач світла і вимкнув його, залишивши майданчик у


темряві. Єдине світло виходило від поверху нижче.


Коли Картер повернувся до коридору, він почув кроки.


спуску сходами. Перше, що він побачив, була потворна дуло


пістолета-кулемета. Незабаром за ним пішов невисокий товстий китаєць,


повністю одягнений у чорне з голови до п'ят.


Він швидко проаналізував свої варіанти: дозволити чоловікові продовжити або вбити одного з


причаїтися.


Рішення було ухвалено за нього.


Коли чоловік досяг майданчика, замість того, щоб спуститися до


на другому поверсі, він звернув у коридор і зіткнувся віч-на-віч з


Картер.


Щойно його очі розширилися, Картер клацнув яскравим світлом над головою.


світло, що тимчасово засліплює його. У той же час він вдарив


стволом


Уеблі по зап'ястю чоловіка. Так само, як пістолет-кулемет видав


приглушений глухий удар по товстому килиму, Картер перевернув Х'юго і


плавно встромив смертоносний меч між ребрами чоловіка.


Не було жодного звуку, коли тіло зісковзнуло на підлогу.


Кіллмайстер перекинув Веблі через плече і схопив людину.


за пояс однією рукою, а фурнітуру з килима


інший. За п'ять швидких ривків він відступив до


кімнаті з відчиненими дверима і засунув тіло всередину. Сховав пістолет-кулемет


і вирушив на другий поверх.


Він рушив через майданчик, погасивши світло, проходячи повз. на


двері він зупинився, його вуха напружилися, щоб почути будь-який звук з іншого боку.


Їх не було, але він був певен, що дівчину не залишать без нагляду.


Він стиснув кулак і трохи постукав у двері.


Настала хрипка відповідь, і Картер відповів тим же, приглушивши його


голос його рукою. «Чай для тебе. «


Він не чув звуку зсередини кімнати, але через кілька секунд


почулися м'які кроки, і засув відсунувся. Повільно двері


почав відкриватися.


Картер відступив на крок, і в ту секунду, коли спалахнуло світло


через нього він кинувся вперед. Його плече вдарилося об двері


міцно, грюкнувши їм по охоронці і розгорнувши його. У


людина впала, спіткнувшись, і Картер був на ньому в


миттєвий.


Він ударив чоловіка плечем по живіт і впав на


йому.


Він якраз переносив стовбур Веблі через


голова, коли дві міцні руки схопили його за зап'ястя.


Як і жертва Хьюго, ця була невисокою, присадкуватою та сильною, як


бик.


За мікросекунду він оговтався від несподіванки атаки та


крутив Webley, поки стовбур не попрямував у бік плеча Картера.


У той же час він схопив пальці Картера за


спусковий гачок і чинив тиск.


Невблаганно повертали пістолет, щоб навести на нього, і Картер знав, що


що за секунду чи дві на нього почнуть


стріляти. Х'юго все ще був у правій руці.


Картер зробив єдине можливе. Він знову клацнув ножем, спрямував його


вниз, і впав на руків'я грудьми. Лезо опустилося по ручку


в горлі чоловіка, що бореться, і тут же ринув потік крові.


із рани.


Але на останньому зітханні чоловік притиснув палець Картера до


Курок Веблі. Ревіння дробовика, що встрелив, був схожий на постріл міномета.


у тихій кімнаті.


Миттю у вухах Картера задзвенів цей звук, тож він не міг чути


тріск найближчої лампи. Але він бачив як багато прикрашений п'єдестал і


абажур вибухнули. Він відкотився від людини під ним і струснув


голову, щоб очистити це. Він уже чув стукіт ніг по килиму.


сходи.


Робити було нічого. Він швидко розблокував Webley, штовхнув


два свіжі патрони в камері, швидше відчув, ніж почув клацання, як


він замкнув його і чекав.


Першим, хто увійшов у двері, був один із індійців.


Він був елегантний, одягнений у темний шовковий піджак з темно-червоною краваткою на


шия. Його очі за окулярами у формі півмісяця були широко розплющені і дивилися


скрізь, коли він врізався у двері.


Вони стали ще ширшими, коли Картер вистрілив одну партію картечі в крапку.


у його грудях. Він підняв його на фут від підлоги і врізав у


другу фігуру у коридорі. Тіла переплуталися, коли вони


впав на підлогу, і Картер підвівся на ноги. Незадовго до того, як ляснути


Двері, він вистрілив з другого ствола Уеблі, сподіваючись вразити обох. .


Коли двері зачинилися і надійно зачинилися, він повернувся і нахилився.


проти нього, оглядаючи кімнату.


Су Лі лежала на ліжку, наполовину в зім'ятому та розірваному


Плаття, Сукня. Її волосся і обличчя були безладні, і було вільне місце,


невидячий погляд у її широко розкритих очах.


- Чорт, - прошипів Картер, надто добре впізнавши цей погляд.


Вона була під наркотиками і сильно.


"Так багато, - подумав він, - про її нерухомість".


На тумбочці стояв телефон. Він підняв слухавку і


зітхнув з полегшенням.


Лінія була мертва.


Хлопчики Джарвіса робили свою справу.


Тяжкі двері і збуджені голоси повернули його до справи.


під рукою.


Комуку, лікар і охоронці, що залишилися, не змогли вибратися.


Тепер у Гордона та Джарвіса будуть чоловіки всюди.


Так само Картер не міг розлучитися з Су Лі, особливо


у тому стані, в якому вона була.


Побіжний погляд у вікно сказав йому, що в цьому напрямі немає виходу.


Це мав бути зал.


Він обережно відсунув засув і прочинив двері на дюйм.


Обидва тіла були в крові та нерухомі. Другий ствол Веблі


виконав свій обов'язок.


Граючи в азартні ігри, Картер засунув руку та Веблі в хол.


Нічого.


Швидкий погляд підтвердив це.


Комуку та інші чекали на першому майданчику. Чому?


Це було б набагато простіше, ніж піднятися сходами та отримати


на ту ж долю, що Картер уже відміряв двом


лежачи в коридорі.


Але може бути інший вихід.


Він відмовився від Webley, вичистив і знову прибрав Х'юго. Потім він


взяв у праву руку пістолет люгер і підійшов до ліжка.


Обійнявши Су Лі, він увійшов до коридору. Її плоть


був липким, без будь-якого живого тепла. Її очі були


відкриті, дивлячись прямо йому в обличчя, але він знав, що вона нічого не бачить. вона


була накачана такою кількістю наркотиків, що вона не могла зрозуміти, що


відбувалося.


Можливо, подумав він, то було краще.


Вона була не більше ніж пір'їною в його руках, коли він рухався по


коридор у бік майданчика.


Внизу була смертельна тиша, коли Картер напружив своє тіло


Він залишався далеко в тіні, чекаючи на постріли.


загальні принципи, якщо не що інше.


На повороті він притулився спиною до стіни і схопився.


Був добрий шанс, що вони відправили людину на третій поверх,


або навіть приміщення для слуг, але йому доведеться ризикнути.


Трохи нижче за рівень майданчика третього поверху він поставив Су Лі.


і обережно підняв голову.


Порожньо.


Все йде нормально.


Він схопив її і кинувся на майданчик в один із тилових


номери. Як тільки він зачиняв двері, він почув крик


нижче.


«Його тут немає, а жінки немає!


Був ще один шлях до кімнати, де тримали Су Лі,


і


Картер не помітив. Ось чому вони не спромоглися почати


лобову атаку з коридору; вони вважали, що можуть здивувати


його.


Він безцеремонно кинув Су Лі на ліжко і відкрив одне з


задніх вікон


настільки далеко, наскільки це можливо. Заблокований виступом даху


вікно з двору, і величезний старовинний дах


кондиціонер заступав велику його частину з вулиці.


Він швидко розірвав простирадла на ліжку і ще кілька


комори поряд. Коли смуги були разом, він натягнув петлю.


в одному кінці й сунув під руки нечутній жінці.


Переконавшись, що вона досить надійна, щоб утримувати її вагу, він прив'язав


другий кінець до ринви і почав її спускати. Коли в нього скінчився


довжини він сильно висунувся у вікно, щоб перевірити.


Вона м'яко погойдувалася туди-сюди приблизно за двадцять п'ять футів від землі.


у затемненій западині між виступаючими стінами фасаду та


задні спальні.


Картер посміхнувся. Навіть якщо вони його зловлять, у них буде страшенно мало


часу знайти її.


Він знав, що може окликнути людей Джарвіса, але якщо вони з'являться з шумом,


Конні Чу не могла не почути про це. І це було


останнє, чого хотів Картер.


Крім того, на екрані все ще миготіли видіння понівеченого тіла Фенсі Адамс.


задня його століття.


Він хотів Іші Комуку для помсти.


Як тільки засув на дверях відчинився, він повернувся до вікна. Він


ковзнув ногами вперед через отвір і почав досліджувати, доки не знайшов


міцну опору. Як тільки це було зроблено, він зачинив вікно і похитав


обидві сторони, поки фіксатор витягу не став на місце.


Потім він поліз.


На півдорозі по даху до фасаду будинку він міг чути


звуки знизу. Вони ходили по кімнатах, намагаючись знайти та вбити


його.


Рухаючись він проводив підрахунок убитих. Залишилось троє. Патріс


сказала п'ять. Це означало Корнука, одного охоронця і, можливо, лікаря.


Картер сумнівався, що доктор Фолкнер був тим, хто небезпечний.


Він минув вежі на горищі житлових приміщень для прислуги і


досяг передньої частини даху, коли за ним відчинилося вікно і


праворуч від нього.


Він не чув звуку, але краєм ока він бачив помаранчеве полум'я


розкололо пітьму так само, як куля врізалася в м'яку смолу даху


біля його ніг.


Він обернувся, піднімаючи Вільгельміну.


Чоловік сильно висунувся з вікна, і Картер міг бачити блиск.


місячного світла на пістолеті, який він тримав.


Він зробив ще один постріл, коли Картер вистрілив.


Фігура у вікні судорожно сіпнулася, перекинулася вперед і впала.


з нудотним стукотом по твердому цементу двору


унизу.


Картер не зупинився. Його початковий план полягав у тому, щоб спуститися, використовуючи


одну з ринв у передній частині будинку. Але Комуку зараз


знав, що його остання людина впала. Якщо Картер правильно здогадався про


маленькому вбивці, тому не подобалися рівні шанси.


Він побіг до задньої частини будинку та перевірив. Басейн був


на задньому краї двору недалеко від


вдома.


Він позадкував до середини даху, встав і побіг. Він відірвався від плоского


краю даху. У повітрі він згорнувся в клубок і


викотився з нього ногами вперед.


На півдорозі він знав, що зробить це з п'яти футів до


води.


Незадовго до удару він обережно кинув Вільгельміну до трави.


біля краю басейну.


Він ударився, пішов під воду і за секунди виштовхнув назад на поверхню. ,


Ледве його голова відійшла від води, як він почув крик ззаду


вдома. Він просто дерся до краю басейну, коли


Комуку грюкнув у задні двері. У нього був здивований погляд


обличчя, коли він побачив Картера. Потім пролунав ще один крик, і Комуку


закрутився.


Саме тоді Картер побачив причину такого погляду і впізнав приголомшливий


спосіб пересування людини.


Рукоятка десятидюймового хлібного ножа стирчала високо в спині Комуку.


чоловік розвернувся.


Картер знайшов Вільгельміну, але йому не знадобилася вогнева сила.


Патріс Фолкнер вийшла через задні двері, тримаючи «Уеблі» 45 калібру в руках.


Вона розрядила повний семизарядний магазин загалом


напрям Комуку, коли вона йшла.


Не всі кулі знайшли свою мету, але достатньо, щоб перекинути


японець спиною до басейну.


Він плив обличчям вниз, темна пляма, що постійно розширювалася, згущувала воду.


навколо нього.


Картер за кілька секунд був поруч із Патрісою, забравши в неї пістолет.


"Доктор?"


Вона кивнула, і Картер помчав перевірити.


Він міг здогадатися, що сталося.


Патріс не витримала. Вона вийшла із ванної. Світло було увімкнено


все ще тривало, і двері були відчинені.


Бруно Фолкнер сидів за кухонним столом. У процесі вбивства


перерізавши горло лікареві, Комуку, мабуть, залишив Уеблі на


стіл.


Патріс бачила, що він робив чи вже зробив. Дерев'яна стійка


а решта ножів була розкидана по підлозі.


Але хлібний ніж у спині не вбив Комуку, тож вона


схопив Webley.


Тепер поспіхом не було. Картер закурив цигарку, виходячи з


вхідні двері та вниз під'їзною доріжкою, щоб викликати командира Джарвіса.


Він сподівався, що у командира дуже гарна сміттєва бригада. Це було б


довга нічна робота з прибирання цього безладу.


Він глянув на годинник. Було одинадцята година.


Побачимося за годину, Конні Чу.


ТРИНАДЦЯТИЙ РОЗДІЛ


Будинок був сучасним, але поєднував у собі колір та архітектурні елементи.


деталі на дверях і вздовж лінії даху, він мав стиль


Старий Китай.


Як і будинок нещодавно померлого доктора Бруно Фолкнера,


довкола був високий паркан.


Двоє чоловіків у воротах були твердими типами, але вони стали надзвичайно


ввічливо, коли Картер представився.


Він залишив машину прямо перед дверима


Картер був спокійний, майже втихомирений, як ніч навколо нього.


"Яка зміна, - подумав він, - порівняно з годиною раніше".


Джарвіс урочисто прийняв командування. Су Лі опустили на


землю і одразу ж доправили до лікарні. Після короткого


допиту


Патріс Фолкнер відвезли до аеропорту Кай Так.


А потім смітник приступив до роботи.


Як не дивно, і на це Картер усміхнувся, не було жодного звіту.


до поліції з приводу порушень.


Емпіричне правило в Гонконгу: живи та дай жити іншим.


Вхідні двері були масивними, з латунною фурнітурою і десятьма шарами.


глянсовий червоний шеллак. Він натиснув кнопку дзвінка, і звідкись


по той бік дверей кілька приглушених китайських гонгів оголосили його


аффіва


Вона одразу відкрилася.


11C


Пізній вечір, містере Картер. Мадам Чу чекає на вас ззаду


тераса.


Ви підете за мною, будь ласка?


У нього були чудові манери та точна мова хорошого камердинера або


дворецького, але мав житлову грацію і легку ходу бойових мистецтв


майстер.


Він також мав дуже розумні очі. Вони просканували тіло Картера і в


секунди помітили опуклість плечового ременя Вільгельміни під його лівим


пахва.


Вони пройшли через вітальню, все простирадло оточене


підвісні гобелени та товсті східні пледи. Відкриті балки та


інше дерево на стелі заввишки вісімнадцять футів було вкрите лаком, як


двері.


Будинок досі витікав жар і холод, але все ж таки особистий


особу його власника.


Її чоловік відчинив високі французькі двері, і Картер вийшов на


тераса.


«Доброго вечора, Ніколас.


Вона сиділа за столом далеко від світла. Піднос з напоями був у


її лікоть, і два телефони лежали на низькому круглому столі перед


її.


Картер придушив подих полегшення. Не було вільних кінців, нікого


зателефонував і повідомив їй, що тепер він грає зі складеною колодою


і вона тримала мертву руку.


Поки він ішов уперед, вона взяла з підносу напій, підвелася і


протікала до нього.


«Чівас, один кубик. «Ваша пам'ять збереглася так само добре, як і решта.


ти. Він зробив ковток, вивчаючи порцеляну Конні Чу.


особливості краю скла.


Її сміх був хрипким. Це можна було назвати лише змученим, як її темна,


задумливі очі та жорстокі тонкі губи. Ти теж не змінився,


Микола… крім цієї жахливої стрижки. «


«Раніше це було гоління. Можна сісти? У мене був довгий вечір. «


"Звісно."


Він дивився, як вона пересунула граціозну кішку з джунглів назад на стілець. Вона була


у чистому білому кольорі, без аксесуарів, що псують суворий образ. У


шовкова сукня чіпляла вологу марлю за кожен пагорб і западину її нерухомого


чудове тіло.


Її високі пружні груди підштовхнули себе до стримуючої


матеріал, якби це було їх особиста образа. Її рух був


чиста хвилястість, дослідження жіночих рухів, коли вона сіла на стілець.


«Я думала, ти можеш бодай поцілувати мене», - буркнула вона, схрестивши ноги.


так що дві половинки чонсама розійшлися.


"Пізніше .. . можливо. Він ковзнув у крісло навпроти і показав


портсигар. "Ваші люди на місці?"


"Звичайно. І ваші?"


Картер кивнув головою. «Скільки у вас тут рушниць, окрім дворецької?


і двоє біля воріт?


Вона знизала плечима. "Це все. Більше цих трьох мені не потрібне.


Усі вони експерти. «


«Я впевнений, що так. Відпустіть двох біля воріт». "Що? "


«Я сказав, надішліть двох до воріт вниз з пагорба. Скажіть їм отримати


пиво чи поспати, мені байдуже. Я хочу, щоб шанси були більш рівними


після того, як наша угода буде завершена. «


І так вузькі очі примружилися, і Картер майже чув


тумблери клацають у її відточеному мозку.


Нарешті вона знизала плечима і підняла палець зі склянки.


"Так мадам?"


Картер напружився. Дворецький з'явився і вийшов назовні


Він повинен пам'ятати про це, коли настане час.


Конні Чу гаркнула довгу фразу на кантонському діалекті, і чоловік


зник.


Картер озирнувся. «Останнім часом справи йдуть добре.


"Це ніколи не було погано", - заперечила вона. «Занадто багато жадібних людей


у світі, що так і тримається. -Чому не Чарлі Лу? »


"Чому б і ні? Це була ідеальна установка і підходила до решти моїх


операцій. Все, що мені потрібно було зробити, це передати невеликий пакет та позичити


кілька рук Іши, коли вони були потрібні.


"Отже, Комуку тут головний?"


Вона кивнула головою. «Він і Чарлі дуже близькі ... ви могли б сказати пов'язані,


певною мірою. Сестра Іші – коханка Чарлі. «


«Все одна, велика, щаслива родина. Картер допив свою склянку.


"Інше? "


Він похитав головою. «Одна моя межа, коли я працюю. Твій дворецький


так само гарний, як Комуку?


- Можливо, краще. Чому? «


Картер посміхнувся. «Просто цікаво, скільки зусиль мені доведеться докласти


вбиваючи його. «


Це її дістало. Майже рідка сутулість зникла з її тіла. то


ноги не схрещені, і коли вона нахилилася вперед, суглоби довкола неї


скло різко контрастували з малиновим кольором її довгих нігтів.


«Сподіваюся, ви не плануєте сьогодні дурних ігор, Ніколасе. Ти


дуже небезпечна людина, але я повинен вам сказати, я боюся Чарлі Лу набагато більше


чим


я боюся тебе. «


«Тобі не доведеться довго чекати. Я планую усунути Чарлі Лу.


з вашою допомогою. «


Не було гумору в тому, як вона відкинула свою гарну голову і дозволила


Довгий стовпчик її горла вагався від сміху.


«Щоб убити Чарлі Лу, Ніколасе, вам доведеться його знайти. Повір мені,


це неможливо. «


Картер нарешті закурив цигарку, яку катав у


пальці. Він зробив надто глибоку затяжку і дозволив диму спалити далекі глибини.


його легень перед видихом.


«Я вірю вам, коли ви кажете, що у Чарлі Лу дуже глибока дірка. Він


надто розумний, враховуючи, що він розшукується приблизно у п'яти країнах.


Комуку був, ймовірно, єдиною людиною, яка знала місцезнаходження Чарлі і як


дістатися до нього. Але я думаю, Конні Чу, ти знаєш, як потрапити всередину


торкнутися


Чарлі.


Її гладкий лоб насупився. Вона розтинала його


кожне слово.


А потім вона її одержала. Картер бачив, як у


ці вугільно-чорні зіниці.


«Ви сказали «було», коли говорили про Ішу.


"Він помер. Приблизно годину тому у будинку Фолкнерів. Бруно Фолкнер


теж купив його разом із усіма своїми людьми. Все скінчено, мадам


Чу «Це неможливо! «


"Це? Йохансон живий. Він дасть свідчення в обмін на недоторканність. Я


є ящики, і ми їх відчинимо. Все скінчено, принаймні, для тебе,


Конні.


Я можу сумувати за Чарлі ... цього разу .. . але я тебе дістану. «


Рух був таким легким, цього разу лише мізинцем, що


мав


Картер на секунду відвів погляд, він би пропустив


Це.


Як би там не було, палець майже не піднімався, коли Картер викотився з


стільця. Пружина спуску вдарила Х'юго в долоню, немов разючий.


змія.


Дворецький знаходився за п'ять футів від крісла Картера, тримаючи приглушений револьвер 38 калібру.


Краєм ока Кіллмайстер побачив


що подушка, на якій нещодавно відпочивала його спина, вибухнула


Все це було зроблено одним плавним плавним рухом. Його коліно вдарилося об колоду


терасі, його рука піднялася по плавній дузі, зап'ястя відпустило


стилет у найкращий момент.


Він хотів шию, якщо можливо, трахею, але схибив на чотири дюйми.


Лезо увійшло під ліву ключицю, далеко не для вбивства, але


більш ніж достатньо, щоб змусити людину закричати від болю та порушити її


концентрацію.


Картер був стрибаючим плямою прямо за Хьюго. Перш ніж його жертва могла


Розгорнути .38 для ще одного пострілу, Картер був на півдорозі до нього.


Дворецький спробував повернутись і піти за ним, але Картер зробив пірует і підійшов до нього


на кінчиках пальців ніг і опустив мозолисту руку вниз


на шию чоловіка. Кіллмайстер почув і відчув дещо


хребці піддаються та ламаються.


Він міг би залишити все як є, але він знав, що треба сказати дещо. А


Похилий погляд на Конні Чу підтвердив це. Вона відчайдушно намагалася


викопати крихітний пістолет-кулемет 22 калібру з-під подушок дивана.


Картер підняв частково несвідомого, але все ще виючого від болю чоловіка.


і почекала, доки вона не підняла пістолет обома руками.


Їхні погляди зустрілися, і потім Кіллмайстер рушив майже в уповільненому темпі.


Він обвів правою рукою шию іншого, поки кінчик


підборіддя упиралося йому в лікоть. Потім, використовуючи свій лівий лікоть як


опори на його праву руку, Картер виставив ліву долоню вперед


потилиця чоловіка.


Картер знав Конні Чу. Вона була зла до глибини своєї прекрасної


тіло.


У неї не було абсолютно ніяких докорів совісті з приводу того, щоб наказати вбити одного чи


десять людей.


Але в її випадку ключовим словом було наказ. Вона ненавиділа щоб


її власні руки були брудними, і в самій її суті була делікатність, породжена


страх, що в розпал насильства їй самій може бути завдано шкоди.


Картер упер коліном у поперек чоловіка. Був


швидкий підйом, крутий поворот, і хрускіт хребта був як приглушений


постріл гвинтівки через терасу.


Очі Конні Чу розширилися, і її тіло почало тремтіти.


приціл у її руках здригнувся, але їй все ж таки вдалося вичавити


один, а потім другий постріл у міру просування Картера.


Обидві кулі нешкідливо потрапили в зовсім мертве тіло.


Картер безцеремонно накинув труп на кричущу Конні Чу.


Двома пальцями він узяв пістолет у неї з рук і недбало кинув


це через бік тераси. Він просунув праву руку під


куртку, оголив Люгер і відступив, щоб подивитися на жінку.


що звивається під закривавленим тілом її слуги.


Коли вона це зробила, Картер знову ступив уперед і торкнувся її кінчика.


носа потворним дулом Люгера.


"Лежи спокійно і слухай!"


Вона не видала жодного звуку, і її темні очі були майже схрещені, дивлячись на


Люгер.


"Ти слухаєш?" Він зняв запобіжник і трохи штовхнув.


Вона кивнула головою.


"Я тебе не чую!


«Я… Я тебе слухаю!


"Добре. Готово, мадам Чу. Але я хочу Чарлі Лу. я через тебе хочу


Зв'язатися з ним. Почуй мене?"


Я чую тебе. Я даю тобі другий шанс врятувати твою прекрасну,


бідну шкуру.


Я хочу, щоб ти сказала Чарлі, що в тебе є товар, обидва ящики. Розкажи


його купили Комуку та Фолкнер, але ваші люди змогли


здійснити угоду. У завтрашньому Гонконзі будуть запасні історії


документів, недостатньо, щоб сказати все, але достатньо, щоб переконати Чарлі


що він може повернути свою золоту жилу. Тепер, що ти думаєш, він буде


робити?"


Їй не довелося довго думати. Він сам прийде за ними.


«Це правильно, тому що тут нікого немає, він може


довіряти. Тепер, коли він потрапить на вудку, ось як ми зможемо пастку


закрити. Коли дуло Люгера ще лоскотала її ніс, Картер


докладно пояснив, що він хотів, щоб вона сказала і як


вона має відреагувати на те, що скаже Чарлі Лу.


На це пішло близько десяти хвилин, і до кінця вона багато зрозуміла


і сказала.


«Не могли б ви забрати цю штуку з мого обличчя? Це очевидно


ти не збираєшся стріляти у мене.


"Звісно.


Картер прибрав люгер і недбало налив собі ще випити.


"Що це означає для мене?" - спитала вона, підводячись на ноги.


Картер усміхнувся через край своєї склянки. Вона була зачеплена


«Якщо я отримаю Чарлі Лу, мені на тебе начхати. У тебе


все ще є твої гроші та інше. Днями ти поїдеш,


і місцеві жителі тебе не зловлять. З носа немає шкіри.


Раптове сяйво в її очах і усмішка, що розпливлася по її худий


губи передали йому її думки краще ніж слова: шанси на це!


"Я зроблю це."


"Я знав би ти. Тепер тобі краще піти прийняти душ і переодягтися, перш ніж


ми робимо дзвінок. На тобі криваве місиво… його кров».


Вона подивилася вниз, ахнула і поспішила геть, прикривши рота рукою.


та однією рукою на животі.


Картер знову посміхнувся.


Все, що Конні Чу їла на обід, було втрачено.


Чотирнадцятий розділ


Deep Water та Repulse фактично становили одну бухту з півостровами.


з


Стенлі з одного боку та Оушен-парк з іншого. Було кілька


невеликих островів у центрі, що розділяли затоки.


Це було б проблемою, але Картер розраховував на


пристрій звукової сигналізації, який він підклав у косметичку Конні Чу, щоб повідомляти їх


де вона була за всіх часів.


Сподіваюся, найближчими кількома годинами Конні буде в тому ж місці.


та вигляді


Щоб додзвонитися, знадобилося три телефонні дзвінки до Японії з її вілли.


Через жадібність і знову набутий страх перед Картером Конні зіграло її


бажання розлучитися добре.


Комуку та четверо її людей були мертві, але ящики були в неї. чого


він хотів, щоб вона зробила?


Ящики все ще запечатані?


Так.


Він передзвонив їй: «Мені здавалося, що двадцять чотири години очікування


нескінченні. На той час Картер щільно притисся до


Командувачу Джарвісу та Джайлзу Гордону. Якщо Чарлі


Лу заковтнув наживку і вийшов зі своєї нори, щоб упоратися з цією хитрістю.


ситуації особисто неможливо було дізнатися, як він приїде.


Їм доводилося планувати всі непередбачені обставини на морі, по повітрю і навіть суходолом.


Картер був майже впевнений, що Чарлі Лу мав контакти, щоб негайно зв'язатися з ним.


з материкового Китаю, якщо він того забажає.


Су Лі Калпеппер виписали з лікарні з добрим


здоров'ям.


Вона хотіла вбити. Через те, що вона пережила,


Картер не наважився їй відмовити.


Нарешті пролунав другий дзвінок.


Чи була Конні Чу впевнена, що Картер та британська розвідка не


пов'язали її?


Вона була певна. І їй було відкрито, що Комуку вбив доктора Фолкнера ще до встановлення зв'язку.


Телефоном Чарлі Лу здавався переконаним, але він сказав Конні


чекайте на ще одне повідомлення.


Більше темпів, більше цигарок та більше випивки, щоб пом'якшити агонію


очікування. Су Лі провела ніч із Картером, але вони обидва


були такі напружені, що навіть не торкалися один одного.


З таким самим успіхом вони могли покласти в ліжко пакувальну дошку.


"Пізніше, коли це закінчиться", - сказав Картер.


"Я згодна. Візьмемо човен напрокат. У мене є цей будиночок на цьому маленькому


острові ... «


Вони майже не спали.


Потім, о десятій годині попереднього вечора, Чарлі Лу знову зателефонував.


звідкись із району Гонконгу.


«Господи Ісусе, – пробурчав Картер Джайлзу Гордону, – він уже тут! Як


чорт забирай, він це зробив? "


«Один із п'ятисот способів», - зітхнув Гордон. «Слон міг послизнути


у Гонконг чи Нові території непоміченими, якби вони мали право


з'єднання. «


Вказівки Чарлі Лу були конкретними. Конні Чу мала вести машину


відразу на південь острова і зайти в затоку Репалс.


Готель. Наступного ранку рівно о дев'ятій вона мала виїхати з дому.


- З усім багажем і йти на причал.


Ось вона й мала чекати.


Це був добрий план. У цей ранковий час затока буде


забиті човнами, а широкі піщані пляжі будуть густо набиті загоряючими.


До того ж Чарлі Лу міг приховати машину десь поблизу.


по. Бульвар Репалс-Бей буде забитий рухом до нитки.


Він міг передати справи і пуститись у поїздку по землі.


«Я так не думаю, – запропонував Джайлз. "Якщо у нього є справжній швидкісний човен,


він міг зробити будь-який із дюжини островів. Крім того, він міг піднятися сюди,


в Абердін і загубився серед човнярів. Є цілий


місто там на воді, і якщо ми спробуємо взяти його, це не


говорячи, скільки людей він візьме із собою.


Вони прийшли скласти максимально повний план, використовуючи все


доступне людині, а потім накрити її з самими ящиками.


"Вони готові?" - спитав Картер.


"Так. Нам вдалося скопіювати достатньо, щоб переконати бізнесменів у Японії


вийти з бізнесу, і ми помістимо ваші пакети-сюрпризи в обидва


з них, перш ніж ми їх знову запечатали. «


Тут Гордон зупинився, дивлячись на обличчя Картера із сумнівом


у його очах.


«А що щодо жінки Чу?»


"Те, що про неї?"


“Вона нам допомагає. Я маю на увазі, якщо вам потрібно використовувати останній засіб.


Картер знизав плечима. «Вона накаже нас вбити набагато


швидше, ніж я натисну її кнопку. "Ти щось знаєш,


Картер?


"Що? "Я просто зрозумів, що ми їй не дуже подобаємося.


Тепер Картер сів за кермо моторного катера. Він був на


неодруженому ходу біля одного з островів у центрі бухти.


Гордон був у іншому катері біля причалу готелю.


На березі по бульвару Репалс-Бей стояли переодягнуті поліцейські, і шість


чоловіків було розкидано територією готелю, зокрема біля пірсу.


Їм наказали дотримуватись політики невтручання, поки не


став зрозумілим план втечі Чарлі Лу.


Ідея полягала в тому, щоб вивести Чарлі Лу на відкритий простір до того, як буде зроблено будь-яку спробу взяти його


Як підстрахування до всього, командор Джарвіс був напоготові


вертоліт за кілька сотень ярдів від моря.


У всіх сенсах і цілях Картер знав, що це перекрито.


Але він також знав Чарлі Лу.


Ця людина була схожа на хитрого вугра. Він міг прослизнути через будь-що, і якщо


він був загнаний у кут без виходу, він був би як лютий щур.


Все було готове. Але як і де?


Картер до ладу не знав. Насправді він не мав чіткого плану, крім


наступного


Чарлі Лу, як тільки у неї були ящики, і він сподівався, що там є чиста


можливість взяти його.


Картер відрегулював гучність радіо та натиснув кнопку на мікрофоні.


у руці.


«Джайлз… Джайлз, ти тут? Над.


«Ось, старий. Навколо океану спускається великий


Вкажіть, але все ще занадто далеко, щоб розглянути будь-які позначки. Переїзд


хоча швидко.


Над.


"Тримай мене в курсі. Над.


"Зроблю. З. «


Картер збирався повісити мікрофон, коли командир Джарвіс


голос прорвався крізь перешкоди.


«Картер…? »


«Тут, командире. Як справи.


"Міс Чу знаходиться на пірсі з багажем і ящиками".


"Добре. Тримайте своїх людей досить близько. Якщо він почувається в безпеці, він може зробити крок.


з човна для спостереження за навантаженням. Тоді це лише питання


скільки людей довкола нього.


«Право. Картер. Це був інший човен. «Давай, Гордон.


«Цей великий катер йде навколо Оушен-Хед і швидко входить до затоки! Один


чувак, я не бачу екіпажу. Це краса ... здвоєні дизелі і ні


вантажу, що їде високо у воді.


Ви можете розрізнити будь-які позначки?


"Почекай хвилину .. . так, це "Майстер Драконів" з Макао. Це повинно


бути Лу ... він прямує до затоки, що межує з


готелем!


«Я спіймав його, – сказав Картер. «Повідомте мене, коли він дістанеться до


пірсу!


"Зроблю". .


Долоні Картера за кермом спітніли. Але це було не через


страху; це було очікування. Він хотів Чарлі Лу. Він сумував за ним


одного разу, і чи то пекло чи повінь, він більше не збирався за ним нудьгувати.


Настало довге очікування, а потім статичніший голос Гордона.


«Нік ...? »


"От. Відмінно!"


«Ублюдок справді грає в це.


"Як же так?"


«Він стоїть приблизно за п'ятдесят ярдів від пірсу і гукнув


таксі.


Таксі їде за Чу!


«Симпатично,— подумав Картер,— отже, морем.


«Скажи своїм хлопчикам на пляжі, щоб вони лягли спати. Тепер це наша гра... ти,


я та командир. «Право. Вона у водному таксі, і вони


9ре поверталися. – Ви все це читали, командире?


«Ствердно. Готові та чекаємо. Вдалого полювання.


"Ось так! - сказав Картер. "З. - Р


Він поклав мікрофон і увімкнув переносний радар. Набір


гудів, екран спалахнув білим, а потім


нормального зеленого кольору з жовтою паличкою, що кружляє. Звуковий сигнал та


маленька біла кулька ставала ясна щоразу, коли кругова лінія перетинала


місце де була.


Конні Чу


Картер посміхнувся. Він правильно вгадав. Конні справді несла її


косметичку, куди б вона не пішла. Крихітний транзисторний біпер


всередині тюбика з помадою було настроєно канал на екран переносного радара


поряд з ним.


Коли він спостерігав, як маленька біла точка рухається екраном,


під ним ожив потужний морський двигун Крайслер.


Чарлі Лу тримав потужні двигуни Dragon Master на холостому ході.


він дивився, як Конні Чу піднімається на борт яхти з води


таксі.


Це був невисокий компактний чоловік з потужними плечима, тонкою талією та


вузькими стегнами. Його обличчя, як завжди, не виражало жодного виразу. Тільки блиск


у його мармурових очах видавав те, що він живий.


Тепер ці очі вивчали тіло Конні Чу в шовковому одязі. це було


привабливим, але він вже випробував це повною мірою, так що він має


не було потягу.


Його погляд пройшов повз жінку на двох чоловіків у водному таксі.


На борт потрапили дорогі сумки та невелика валізка. вони були швидко


Вивантажені і за ними дві скриньки.


Тоді й тільки тоді його тонкі губи розпливлися подібно до посмішки.


«Водій водного таксі ледь заплатили», коли Чарлі Лу дав


подвійний дросель вперед і носом великого човна убік


центр бухти.


Позаду нього Він міг чути стукіт, стукіт, стукіт високих підборів Конні Чу


на палубі.


«Дурний переможець», - подумав він, чуючи каблуки на борту човна, що рухається!


Потім вона опинилася в рубці і рушила вперед, щоб стати поруч.


з ним.


«Це було давно, Чарлі. Я маю на увазі, оскільки ми дійсно бачили


один одного особисто. «


"Соромлива сука", - подумав він. Чи може вона справді думати, що я хочу її для будь-кого


крім того, щоб служити лакеєм?


«Сайгон був давним-давно, – категорично відповів він. "Ви надіслали


сміття, як я тобі сказав?


"Я зробила. "


І вона це зробила. Звичайно, вона не сказала Картеру, що посилає всі свої


джонки в морі за точними схемами та за конкретними напрямками були частиною


з


наказу Чарлі Лу.


Це був би її запобіжний клапан, якби Картер не вбив Лу.


«Це те, що ми збираємося робити… сісти на одну з моїх джонок у морі?


"Можливо", - відповів він, його голос нічого не сказав. "Я не можу допустити щоб


мене заарештували у міжнародних водах, якщо ви скомпрометували мене?


Чарлі, я зробила все, що ти сказав.


Вона здригнулася, коли він обернувся до неї. Його очі, подумала вона, могли


убити поглядом.


«А поки ми вирушаємо в неспішний круїз, то чому б не


ти спустишся вниз і переодягнешся у щось більш підходяще для круїзу? »


«Звичайно, Чарлі.


Вона спробувала поцілувати його в щоку, але він одвернувся.


Вона вискочила з кермової рубки і, один за одним, потягла свої сумки.


нижче.


Чарлі Лу увімкнув автопілот і пішов на корму, щоб перевірити


ящики.


Переконавшись, що вони не були підроблені, він повернувся до


рульовій рубці і підніс до очей потужний бінокль.


очі.


Двічі він зробив 360-градусну дугу навколо бухти, не дивлячись


нічого.


Він не бачив нічого незвичайного, ні частини затоки, ні


пляжу, який був евакуйований.


Але все ж таки щось було не так. Він відчував це, відчував це.


І Чарлі Лу завжди дотримувався вказівок свого внутрішнього


почуття.


Воно багато разів рятувало його від лиха.


Картер зупинив катер на мілководді вздовж краю острова.


У свій бінокль він спостерігав, як Конні Чу тягає свої сумки.


нижче.


Це було добре. Нема екіпажу.


Потім він зітхнув із полегшенням, коли побачив, як Чарлі Лу оглядає


ящики і, мабуть задоволений, повертаються в рубку.


Якщо щось і могло переконати його, що він у безпеці, то це непошкоджене


стан лазерних замків на ящиках Він не знав, що Картер


і компанії потрібно було вміст цих ящиків, щоб перекинути його маленький


картковий будиночок.


Їх не можна було б передати так легко, якби у них не стріляли. І


так ретельно перевіривши ящики, він, очевидно, був упевнений, що


не було зроблено.


Коли він побачив, як Чарлі Лу дивиться в бінокль, Картер пустив у хід катер.


Це була гра очікування. Досі Чарлі Лу не приймав


напрямки. Досягши середини бухти, велика яхта


вигнулась і тепер повільно працювала на неодруженому ходу в двох-або трьохсотфутовому


коло.


Навколо нього були менші човни. Було б неможливо


вчинити чисте вбивство, не поранивши щонайменше два десятки інших людей.


Життя на Сході було не дорогим, але не таким дешевим. Командир Джарвіс


вже попередив Картера, що він не зазнає іншого епізоду на кшталт


то


Tokyo Star, хоча в цьому випадку не було ні в чому не винних вечірок.


бере участь.


"Картер?"


«Так, командире?»


"У тебе є він?"


«Зрозуміло, як дзвін. Я думаю, Гордон з іншого боку.


"Добре. Мені доведеться трохи переїхати вглиб країни. Якщо ми залишимося тут у


гелікоптері занадто довго, він обов'язково щось відчує. «


«Добре, командире. Джайлз?


"От.


"У тебе є його напрямок?"


Я це роблю. Я ковзаю по пляжу метрів за двісті від нього.


"Добре. Не напружуйся, я спробую подивитись ближче


до верхівки острова! «


Підозри Чарлі Лу посилилися на два пункти, коли побачив гелікоптер.


скрутив углиб суші, але залишався над пляжем.


Патрулювання пляжу починалося лише опівдні. Ще не було одинадцятої. потім


він бачив перероблений китайський патрульний катер, що неухильно рухається вздовж берега


надто близько для риболовлі. Наявність другого човна тієї ж марки,


від того ж розміру, коли він виїжджав із одного з островів, у нього мурашки по шкірі.


Думаючи, він відкрив панель радара і почав пошук за допомогою


частотний сканер.


Йому знадобилося майже десять хвилин, але знайшов це. стійкий сплеск.


Ще десять хвилин, і він знайшов це ... там, де він був.


Він був злий, але не вражений. Він мав це підозрювати. Конні


Чу була вірна лише собі.


Маленька леді увійшла на борт із ВЧ-пеленгатором.


Картер його потішив. Людина хотіла його вбити, Чарлі Лу, більше


чим він хотів ящики.


Або, можливо, американський агент думав, що він досить добрий, щоб отримати і те, й інше.


Про всяк випадок перевірив ще раз.


Він знову увімкнув керування на панелі HF-DF і повернув ручку на


"Пошук. «


На цей раз на те, щоб прицілитися, знадобилося трохи менше двох хвилин.


звуковий сигнал, і цього разу йому не потрібно було йти до мережі, щоб знайти


джерело.


Картер мріяв підійти досить близько, щоб вистрілити з


потужної снайперської гвинтівки на сидінні біля нього. Навіть краще, якщо


Чарлі


Лу була заколисана почуттям безпеки, Картер міг стрибнути


на перила і вона побачить людину з Вільгельмін.


Картер був за двадцять ярдів від великого корабля, коли почув звук як


два дизелі з наддувом набирають обертів.


Майстер Драконів прорізав велику гарну смугу і потім попрямував прямо


на нього. У рульовій рубці Картер побачив обличчя усміхненого Чарлі Лу.


По радіо пролунав голос Гордона, що кричав крізь перешкоди: «Картер


. Боже мій, він тебе протаранить! «


"Хіба ти думаєш, що я це не знаю", - заревів Картер, коли він крутив


дросель вперед, одночасно крутячи кермо.


Він ледве уникнув носа великого човна, але спіймав удар у


борт. Його шлунок погрожував заповнити горло, коли пішов


вгору, потім далі вгору. Все, що він міг бачити, здавалося,


вічність було небо.


Потім він звалився з нудотним тріском, і пролунало дзижке ревіння.


з корми, коли опора піднімалася із води.


Подвійний обертальний рух відкинув Картера вгору та на лобове скло.


верхня смуга хрому над лобовим склом, боляче вдарила його


над його тазом. Нудота і біль уразили одночасно, але він


вдалося втриматися і знову впасти до кабіни.


Він похитав головою з боку на бік, щоб прочистити її, і відчайдушно схопився за


солона вода з його очей. Коли він нарешті зміг побачити, він зрозумів


човен робить божевільний зигзагоподібний поворот і прямує до скелястого


узбережжя на повній швидкості.


Його рука знайшла запалювання, але вже було пізно. Удар взяв його


над однією виступаючою мілиною, і як тільки катер врізався в іншу,


мотор зашипів і помер.


Позаду нього він міг бачити величезний слід Владики Драконів, що звивається


за п'ять сотень ярдів від затоки й огинаючи Оушен-Пойнт.


Чарлі Лу обігнув Оушен-Пойнт і зупинився. Він послабив дракона


Пройшовши через вузький канал у крихітну приватну пристань для яхт.


Два човни стояли на якорі біля причалу, але не було ні душі


Дерева захищали пристань від вілли за сотню ярдів від берега. Він


буде в безпеці, якщо тільки хтось із вілли не зважиться вирушити у плавання. Але


навіть це було незначною проблемою.


Він буде у пристані лише кілька хвилин.


Він залишив дизелі на холостому ходу і заліз на дах.


кермової рубки.


Спритними руками він приступив до роботи над полотновою обрлочкою. За кілька хвилин це було


вимкнено, складено та впало на нижню палубу


Він майже повернувся на основну палубу, коли Конні Чу вийшла з


люка.


«Боже мій, Чарлі, що це, чорт забирай?»


Він простежив за її поглядом до даху кермової рубки, а потім обернувся.


дивитись їй в обличчя. «Це, моя люба, набір армії США п'ятдесятого калібру.


чотиривірні станкові кулемети.


"Авто ... ? »


«Конні, не могла б ти роздягтися, будь ласка? Всі вони. «


«Я, звичайно, не буду… принаймні, не тут, – відповіла вона.


сором'язливо.


Лу погладив її сукню і одним потужним


смикнула, зірвала його і бюстгальтер із її тіла.


«Чарлі… Боже мій.. . ! «


"Туфлі теж, Конні", - прошипів він, спочатку рвонувши бюстгальтер і,


нічого не знаходячи, переходимо до сукні. Тупо вона простягла йому свою


взуття, коли він кинув зламаний одяг у воду. Він розірвав


туфлі і змусив її ахнути, коли він розколов їх навпіл голим


Руки.


«Гаманець, Конні… у тебе був гаманець, коли ти піднявся на борт. Де


Це?


«Внизу, - слабо сказала вона, знаючи, що щось жахливо


неправильно. Все йшло зовсім не так, як планував Картер.


Він уже пройшов повз неї і спускався сходами. Він помітив


гаманець на ліжку. Викинувши його, він подрібнив сумку.


«Господи Ісусе, Чарлі, це Гуччі.


"Заткнися! - Сплюнув він, методично переглядаючи його вміст,


рвучі та розбиваючі компакти, гаманець і, нарешті, помаду. Він


витягнув крихітну капсулу і підніс до світла, що тече через


ілюмінатор.


"Що це за фігня?"


"Це, моя люба, крихітний передавач", - відповів він, кладучи його під


п'яту і розтираючи до кашки. «Тебе прослуховували. «Помилка ... але


він мені не сказав.


«Хто тобі не сказав… Картер?


«Ні, Чарлі… ні, я не…


Потім він обернувся до неї обличчям. Мабуть, це було в його очах, бо


раптом вона напружилася. Її пальці стиснулися в пазурі. Тоді начебто вона


знала, що вона не має шансів, вона налетіла на нього, дряпаючи йому очі.


її пазурами схожими на цвяхи.


Чарлі схопив її за зап'ястя однією рукою та розвів руками.


від його обличчя, коли один з її нігтів залишив довгу глибоку подряпину


його щока. Він сильно вдарив її по роті задньою частиною


його руки.


Її плоть зламалася під його кісточками, коли кров ринула з її губ і


ніс.


Вона задихнулася від болю, і її очі сповнилися сльозами, коли кров


ринула по її обличчі. Лу стиснув злісну хватку лівої руки


над обома її зап'ястями і ковзнув прямо між її грудей і над


її горло.


«Чархе… що з тобою? ... що це?


стиснув, і її голос став пригніченим. "Я потребував Тебе,


Коні, щоб потрапити до бухти ... щоб отримати ящики на відкритому повітрі. В даний час


що вони в мене є, ти мені не потрібна. "Я не ...


Розумію, прохрипіла вона. «Чарлі… Будь ласка. які .. . ти .. .


роблю ...? »


«Це дуже просто, моя люба, – відповів він. «Я вбиваю тебе. Я я


На це пішло майже п'ять дорогоцінних хвилин із потужним бортовим морським вітром.


щоб відбити ніс катера від піщаної коси.


Серце Картера шалено калатало, коли він відступив і чекав. Був


корпус із склопластику розколовся? Він приймав морську воду?


Він поступово перемістив човен на велику глибину. Рульове управління було


нестійкий, ймовірно, через прірву нижче ватерлінії, але катер був


на плаву та мобільним.


Його очі швидко оглянули затоку, від Стенлі до виступу.


острів Оушен-Пойнт. Джонки, кілька водяних таксі, але без задоволення


човни. особливо жодного класу та розміру Майстра Дракона.


Картер додав обертів і попрямував до гирла бухти. В теж


час він потягнувся до мікрофона.


"Гордон?"


"Ось! Я бачив. Ти гаразд?"


"Я думаю так. Де він?"


«Я втратив його біля Оушен-Пойнта. Картер.


"Та вже?" Я втратив позначку.


Картер перевірив свій радар і вилаявся. Його щелепи стиснулися, а губи


поставлений у тугу тонку лінію. «Я постараюся позбутися його. «


Приблизно на півдорозі до півострова, ближче до суші,


Берегова лінія вигнута усередину. Було близько двадцяти вузьких каналів


веде до приватних доків та пристаней для яхт через дерева та міцні


гірські породи.


Чарлі Лу чекав на одному з них.


Картер знову увімкнув радар і знову перевірив.


Не було звуку, крім гулу, і не було крихітної зеленої кульки.


порушуючи плавний рух жезла на екрані.


«Вибач, Конні Чу, - пробурмотів він собі під ніс, - але це груба


гра. «


«Чорт забирай, платити зараз», - прошипів він сам собі. Якщо Чарлі відмовиться від


ящиків і побіжить у пошуках укриття, він може бути втрачений назавжди.


Звичайно, поки що він не придумає ще одну маленьку схему!


Картер запустив катер на повну потужність і повернув штурвал, посилаючи


човен у перший вхід.


До причалу пришвартовано прогулянкове судно середнього розміру, катамаран.


став на якір у центрі бухти.


Немає володаря драконів.


Човен розвернувся, і Картер знову опинився у відкритому морі. Вдвічі більше він


виконав ту ж вправу з тим самим результатом.


Він наближався до гирла четвертого каналу, коли над


ревіння борту катера, він почув ревіння більш потужної установки


двигунів.


Картер повернув голову вліво якраз вчасно, щоб побачити велику


гострий ніс човна мчить до нього у вузькій протоці.


Замість того, щоб повернути у канал, він крутив колесо у протилежному напрямку.


напрямок.


Інерції запуску було достатньо, щоб зрушити його убік та убік.


від Повелителя Драконів.


Великий човен з ревом пролетів, залишивши катер стрибати, як кролик.


за його слідом.


Картер міг розрізнити фігуру Чарлі Лу у рульовій рубці. Але це


Це обладнання на даху кермової рубки привернуло його увагу.


На секунду Майстер Кілл затамував подих, його розум змусив Чарлі


Лу, щоб ніс великого човна тримав курс у відкритому морі.


Якщо він поверне на північ, у бік переповненого Абердіна, погоня продовжуватиметься.


і це марно.


Потім Картер зітхнув. Майстер Драконів вривався прямо в


то


Китайське море. - Ти мертвий, Чарлі Лу, - пробурмотів Картер, закликаючи


кожну унцію швидкості, яку він міг із запуску.


Коли він їхав, він простяг руку і відкрив маленьку чорну скриньку під


радіолокаційною системою. Провід тягнувся від коробки до потужного пускового.


генератору. Але навіть такий потужний детонатор у


коробці тільки підірвала б пластикову вибухівку в ящиках від


відстань менше ста ярдів.


Картеру доведеться залишатися так близько, поки вони не будуть далеко від моря.


Вони мчали все далі і далі, і що дивно Картер не відставав.


І тут він отримав це: катер на горизонті, кулемети в


рульовій рубці.


Конні обдурила його одночасно.


Чарлі Лу попрямував до джонки. В останню хвилину він простоював


вниз, поставити яхту на авто і піднятися на дах кермової рубки.


Потім, з 50-м калібром, він забере будь-яку погоню з води.


Але недостатньо гостро.


Картер був за п'ятдесят ярдів від яхти, коли він торкнувся пальцями


маленький чорний ящик.


Він переключив перемикач на "Увімк." І червону кнопку зі словом «Пожежа» в


його центр спалахнув.


«До побачення, Чарлі Лу. «


Картер різко повернув катер вліво, натискаючи червону


кнопки.


Король Драконів розділився навпіл і став частиною піднесеного


воронки води, що виникла внаслідок вибуху.


"Просто ще одна аварія в морі", - подумав Картер, навіть не озираючись назад.


попрямував до затоки Репалс.


Розквіт просочувався за обрій, поки вони лежали, забившись у шезлонг, оголені.


під ковдрою на ранковому підборідді.


«Мені подобається твій острів. «


«Дякую», - сказала вона, ковзнувши однією ногою між його стегнами і


глибоко дихаючи.


Її груди розширилися в його долоні, і Картер задоволено зітхнув.


Його задумливість була недовгою, перерваною телефоном.


"Чи ти маєш?" - Простогнав він.


Ти робиш це. Скажи їм, що ти слуга, а нас тут немає.


Картер вислизнув з-під ковдри, підійшов до найближчого столу.


підняв телефон.


"Ви


Пролунав тріск статики, а потім знайомий голос Девіда


Яструба.


«Молодець, Нік, молодець! Було задіяно семеро керівників.


Вони переконалися, що відставка – найкращий вихід.


«Добре, сер. «


"Жахливий зв'язок. Ви мене добре чуєте? "


Картер на мить завагався. «Чи навряд, сер. »-Куло Електронікс


був захоплений нашими людьми. Якщо пощастить, ми можемо посадити людину в


там, щоб передати якийсь фальшивий матеріал, можливо, звести нанівець вже завдані збитки.


«Гарна ідея, сер. Він має працювати. «


"Так. Ну, N3, добре, що ти там, де є. Я хочу, щоб ти спустився"


до


Сінгапур. Коли ви приїдете, вас проінформують. Безладна ситуація.


Просто удача, що ти вже в цьому районі...


Картер глянув на розкішне оголене тіло Су Лі Калпеппер. У


ранковий вітерець віяв по його тілу.


Це була чудова ситуація.


Я що це, сер?


«Я сказав, що хочу, щоб ви поїхали до Сінгапуру.


«Жахливий зв'язок, сер. Я тобі передзвоню, коли буде


очищено. «Ніко, ти чуєш?


Картер обережно поклав телефон на місце і повернувся назад під ковдру.


"Сезон тайфунів", - сказала Су Лі. "Я знаю. Лінії можуть бути нечіткими протягом кількох днів.


Картер Нік


Біла смерть


Нік Картер


Killmaster


Біла смерть


Присвячується співробітникам таємних служб Сполучених Штатів Америки.


Перша глава


Кров густо і яскраво-червоного кольору розтеклася по жилету рибалки. Це була акуратна калюжа крові, що повільно стікала по грудях мерця. Він зручно влаштувався, притулившись до сосны, з вудкою в руці, чекаючи на укус.


Далекий гірський струмок мчав і співав серед папоротей і покритих мохом валунів. Повітря Нової Зеландії було свіжим і чистим, іскрилося пульсуючим криком птахів. Нік Картер безшумно рушив уперед і поставив ящик для снастей та вудку на пологий берег. Він сів навпочіпки перед мертвою людиною.


Зброя смерті була дуже складною отруйною дротиком, випущеним з гвинтівки з великої відстані. Цю зброю найчастіше використовували міжнародні агенти. Вбивство було майстерно тихим, сталося десь за останні п'ятнадцять хвилин. Кров була свіжою, теплою. Вбивця знав, де знайти свою мету. На цей час він би зник.


Картер намацав кишені мерця і вийняв гаманець. Джером Маккензі, згідно з водійськими правами, сорок два роки, зріст п'ять одинадцять, вага вісімдесят, адреса у Веллінгтоні. У ліцензії не йшлося, що ця людина також була головою цивільної авіації Нової Зеландії.


Картер перевірив інші кишені та виявив у срібному футлярі готівку, монети, складаний ніж та зубочистку. Він переглянув мішок з обідом і ящик для снастей, заповнений мухами та вантажами. Нічого не корисного.


Він відкинувся назад, потираючи нову бороду об підборіддя. Він був у відпустці. Деяка відпустка. Він узяв своє спорядження та й пішов назад на дорогу.


* * *


Гірська поліцейська ділянка була побудована з бруса з довгим ганком, який примикав до інших грубих споруд у маленькому селі. Високі дерева гойдалися над головою, тоді як жителі села робили покупки та їздили на джипах єдиною асфальтованою дорогою. Лаяли собаки. Вівця в загоні за заправкою задумливо жувала сіно.


У штабі поліції Нік Картер випив чашку теплої кави та посміхнувся підозрілим очам начальника місцевої поліції.


"Ви кажете мені, що приїхали зі Сполучених Штатів, просто поговоріть з Маккензі?" – сказав начальник.


Він мав широке обличчя кольору старої шкіри. Сонце і вітер обвітрили його шкіру і виснажили його терпіння. Він барабанив пальцями по підлокітнику стільця.


"Відпустка", - знову сказав Картер. «Мій друг із Вашингтона попросив мене знайти Маккензі, бо я вже був тут. Подивися, чи знає Маккензі щось про зниклого американського льотчика на ім'я Рокі Даймонд».


Роки Даймонд? Ви думаєте, що я повірю такому імені?


Картер знизав плечима. Іронія ситуації змусила його посміхнутися. У своїй роботі він багато разів використовував прийом, будучи у відпустці. Він був №3, Кіллмайстер з AX, найтаємнішим із усіх шпигунських агентств United Stales. Виверт зазвичай спрацьовував. Але тепер, коли в нього справді був вихідний, цей поліцейський із маленького містечка в глибинці Нової Зеландії, який не мав уявлення, ким насправді був Картер, не збирався йому вірити.


"Це ім'я", - сказав Картер. «Порадьтеся з Веллінгтоном».


Він погладив себе по щоках, відчуваючи на пальцях м'яку нову бороду. Дідька лисого. Він хотів цієї відпустки!


"Це перевіряється", - прогарчав начальник поліції. «Туристи, викрадачі оленів, плантації марихуани! З таким самим успіхом я міг би бути в Окленді! Він підвівся і підійшов до вікна. «Закони пристібати ремені безпеки та ліцензувати вашого собаку. Папуги, які їдять погоду, здирають лобове скло вашої машини». Роздратування з приводу дій уряду і Бога почервоніло вождя, ніби вони були спрямовані виключно на нього. Він повернувся до Картера.


"Я тільки знайшов його", - м'яко сказав Картер.


Але як ви дізналися, де його знайти? Ви теж збиралися вбити його?


"Мій друг у Вашингтоні", - пояснив Картер. "Він був у контакті з офіційними представниками авіації Веллінгтона".


"А цей твій друг?"


«Вибач. Високопоставлений урядовець. Цілком таємно. Не можу назвати тобі імені».


Начальник поліції скривився. Йому не сподобалося вперше, коли Картер сказав йому. Тепер йому це подобалося менше.


"Здається, ви багато чого не можете мені сказати", - сказав начальник. Він налив гарячу каву в кухоль і знову сів за стіл. «Ви кажете, що ви є інженером-хіміком з Каліфорнії у відпустці, але це не пояснює, чому якась велика фігура у Вашингтоні хоче, щоб ви виконали для нього секретну роботу. Ви не знаєте, чому цей Скелястий алмаз важливий. Я нічого не знаю про вбивство Джерома Маккензі. Що ти знаєш? "


Картер засміявся.


«Моя кава охолола», - сказав він, узяв чайник на краю столу шефа і налив. «Послухайте, - сказав він і відкинувся назад, - я хотів би допомогти, але в мене всього тиждень відпустки. Все, що я хочу, - це ловити рибу та поправляти бороду. Як би там не було, я втратив більшу частину сьогодні. Залишилось лише чотири дні, а форель клює. Ви отримали мою заяву. Мої документи гаразд. Чому б вам не надати нам обом послугу і не дозволити мені піти звідси? "


Шеф звузив очі. Його обличчя почервоніло. У нього на ділянці сталося вбивство, причому не звичайного місцевого жителя


. Маккензі була важливою та чужою. Веллінгтон, резиденція уряду країни, буде позаду вождя. Але він не мав законних підстав утримувати Картера. Він зітхнув.


«Думаю, немає причин затримувати вас», - визнав він. Але залишайся в цьому районі.


"З радістю." Картер підвівся і допив кави. «Тут багато струмків, щоб зайняти мене».


Коли він підняв капелюх, ящик для снастей і вудку, передні двері відчинилися. Він підійшов до дверей.


Молодий патрульний увійшов до кімнати зі складеним аркушем паперу в руці. Його обличчя було поцятковане від програної битви з прищами.


"Стежте за вами", - сказав Картер шефу і почав йти.


"Ноель Кеш?" - сказав патрульний Картеру.


"Вірно", - сказав Картер, виходячи на ґанок.


"Хвилинку, сер", - чемно сказав патрульний. Він зачекав, поки Картер не зупиниться.


Роздратування поколювало на шиї Картера.


Патрульний передав папір начальнику, і той його прочитав. Він підвів очі і вперше посміхнувся до Картера.


"Думаю, мені доведеться тебе замкнути", - сказав він із задоволенням. Він підвівся, впустивши газету на стіл. Він витяг зв'язку ключів. «Telegram повідомляє, що хтось із Веллінгтона буде тут за годину, щоб допитати вас».


Картер оглянув двох чоловіків із голови до ніг. Шеф був великим, мускулистим. Незабаром буде молодий патрульний. Наполегливий юнак витяг пістолет з-за пояса, націлив його на Картера і жестом вказав на дерев'яні двері в задній частині офісу.


Підтримка порядку в гірському районі зробила їх витривалими та сильними. Напевно, теж хитрий. Але Картер знав, що після кількох швидких ударів по караті начальник та його молодший будуть нерухомі на підлозі, а Картер буде вільний.


Настала черга Кіллмайстра зітхнути. Він був у відпустці. Він нічого не міг вдіяти.


«Я піду спокійно, - сказав він, насміхаючись з себе.


Шеф урочисто кивнув, упустивши жарт, і повів Картера в задній хол із чотирма камерами.


Мешканець першої камери голосно хропів. Від його ліжка виходив слабкий аромат віскі.


"Гаррі тебе не потурбує", - весело сказав шеф і кивнув сплячому п'яному. Тепер, коли він міг передати Картера комусь із більшою владою, він міг бути згодним. «Добродушний тип», - додав він і відкрив крайню комірку праворуч. "В ти йдеш".


Картер пройшов і обернувся. Двері камери з брязкотом зачинилися. П'яний пирхнув і перекинувся. Шеф повернув ключ, замкнувши Картера. Двоє поліцейських повернулися до свого кабінету, поговорили та зачинили двері.


Картер стояв у центрі свого невеликого вольєра, оточений довгими ґратами та ґратами інших камер. Він опинився в пастці в лісі ґрат. Там були струмки з фореллю, які чекали на лов, і він був замкнений. Жирна веселка та форель. На мить йому захотілося, щоб він був на завданні. Тоді принаймні він зможе вирватися із цієї проклятої камери.


Він кинув своє спорядження під ліжко і впав на вузьке ліжко. Було одне маленьке вікно, високо нагорі, за ґратами. Південне сонячне світло сяяло, утворюючи яскравий прямокутник на підлозі, розрізаний тінями ще кількох грат.


Він схрестив руки за головою і витріщився на стелю з колод. Це було те, на що він заслужив, надавши Хоуку послугу. "Усього пара питань", - сказав Хоук. Нічого особливого. Зовсім не повинно тривати багато часу.


Він ніколи не повинен був відгукнутися на заклик сигналу, що випромінює тепло, під шкірою. Він ніколи не мав дзвонити в офіс Хоука.


Він заплющив очі, відчуваючи повну огиду. Зовні гуділа техніка. Люди говорили, сміялися. Кричали у грі діти. Манив запах сосен на свіжому гірському повітрі. Час минав повільно.


Він вибрав Нову Зеландію, бо це була тиха країна у міжнародній політиці. На відміну від країн Близького Сходу, Південно-Східної Азії чи Центральної Америки. Це були два невеликі острови у формі коми на дні світу: Північний острів, де він знаходився зараз, і Південний острів. Його найближчим великим сусідом були Австралія та Антарктида, якщо вважати цей заморожений багатонаціональний континент країною.


Вівця за бензоколонкою забіліла. Лаяли собаки та співали птахи. Дорогою проїжджали джипи та вантажівки. Це були звичайні звуки в країні, відомій своєю миролюбністю та відсутністю міжнародних інтриг. Саме тут був ув'язнений Нік Картер, головний Кіллмайстер, один із найкращих агентів у світі.


Нарешті двері з офісу відчинилися. Увійшов вождь у супроводі високої жінки з розпущеним каштановим волоссям. П'яний все ще хропів, загубившись у світі своїх мрій.


Ось він, - оголосив злодій, його зморшкувате обличчя ще більше скривилося від широкої усмішки. Полегшення значно покращило його настрій. Він помпезно вказав на Картера і відчинив двері камери. "Він весь твій".


"Дякую", - сказала жінка. У неї були яскраві блакитні очі й довге струнке тіло у легкому комбінезоні, що прилягає до її вигинів. Вона увійшла до камери. «Я допитатиму його одного», - сказала вона шефу, дивлячись на Картера. Маленька посмішка грала по кутках її рота.


«Цілком таємно», - пояснила вона.


Шеф знизав плечима. "Як скажеш", - сказав він і, йдучи, замкнув двері.


Це була Мішель Стрендж, відома у колах міжнародних агентів як Майк, головний агент новозеландської розвідки, тісно пов'язаний із МІ-6 у Лондоні. Оскільки в Новій Зеландії було так мало агентів, вони могли дозволити собі бути прискіпливими. З нею вони здобули і розум, і красу.


Картер спостерігав за нею зі свого ліжка і посміхнувся.


Вона кинула сумку на підлогу і подивилася на нього.


"Сволота!" - прогарчала вона. "Чому ти в Новій Зеландії не подзвонив мені?"


Два


Мішель Стрендж затремтіла від енергії. Розпущене каштанове волосся, кучеряве на її плечах, сердито підстрибувало. Поки вона говорила, її руки працювали у повітрі.


"Як ти смієш!" вона штурмувала. «Ми були разом надто багато разів. Ти байдужий хам! Де твої манери? Якщо я знаю, що ти поряд, я завжди дзвоню тобі. Відпустка. Ха!»


"Майк ..."


Нік Картер скотився з ліжка.


"Хіба ти не Майк мене" Вона тупнула ногою.


«А тепер, Майку, – сказав він з усмішкою. «Я збирався подзвонити тобі. Серйозно».


Він погладив її по щоці. Вона відкинула його руку.


«Щойно я повернуся з риболовлі», - сказав він і посміхнувся.


«Навіть коли я на роботі, я дзвоню тобі!»


"Вам не потрібен смердючий рибалка", - сказав він. "Вам потрібен захоплюючий агент".


Вона обернулася спиною.


"Хто сказав, що я взагалі хочу тебе?"


Він просунув руку під гриву волосся і поцілував її в шию.


"І борода", - сказала вона. "Ага".


Її шкіра здавалася свіжою, запашною водою з ванни. Він провів руками її спиною, округлими стегнами, боками. Вона зіщулилася, але не відсунулась.


«Мені не так просто, – сказала вона.


«Тобі ніколи не буває легко, – сказав він. "Просто красиво. Бажано».


Вона відкинулася назад.


Картер провів пальцями по обрисах її повних грудей, а потім взяв їх у долоні. Вона глибоко зітхнула. Він потер великими пальцями соски. Вона притулилася до нього стегнами. Вона повернулася до чотирьох камер.


"Ми не одні", - сказала вона, спостерігаючи за сплячим п'яним, який продовжував мирно хропіти.


Картер повернув її. Її голова закинулася, губи відкрилися.


"Тебе хвилює?" він запитав.


Вона схилила його голову.


Вони поцілувалися, її губи були гарячими та вологими. Він розстебнув блискавку на її комбінезоні, потім відхилився, щоб подивитись на неї. Купки випали, рожеві та стиглі.


Шеф може прийти будь-якої хвилини, - видихнула вона.


Він усміхнувся, чоловіки стягнули плечі комбінезону до її ніг.


Вона була зовсім гола. Ні клаптика нижньої білизни. Всі криві та лінії. Рожева шкіра показувала зворотний силует бікіні, решта тіла була до медової засмаги під новозеландським літнім сонцем. Груди погойдувалися. Трикутник каштанового волосся на стику її ніг являв собою м'які пружні локони.


Він просунув руку між ногами. Вона розстебнула блискавку на його штанах і застогнала. Він відчув її гарячу слизькість.


Вона схопила його за талію і затягла поміж ніг, вигнувши спину. Кров забилася йому на думку. Вона вкусила його за вухо.


Вони обережно почали рухатися разом, її стегна упиралися в нього. Її рухи стали коротшими, скаженішими, борючись із собою.


Поки що вона не вибухнула. Закричав йому в плече. Приглушений звіриний звук поразки та урочистостей.


Він підняв її, опухлу від бажання, і відніс до ліжка. Вона провела нігтями по його спині, схлипуючи.


Більше. Вона хотіла більше.


Він уклав її на край, звісивши ступні до підлоги, і став навколішки між її ніг. Вона підвела голову, дивлячись на нього зляканими блакитними очима. Очі зайнялися новою потребою.


Він закинув її ноги собі на плечі і увійшов до неї. Жорсткий чоловік, м'яка жінка. Вона встала дибки і знову вибухнула. Обличчя викривилося. Губи та зуби відкушують крик.


Грім прокотився ним. Втягнула його в себе, поки він теж не вибухнув у темряві перемоги.


* * *


Petit mort, маленька смерть, яку досягають чоловік та жінка при оргазмі. Ця думка змусила Картера посміхнутися. Він лежав у поті поруч із Майком. Маленька смерть, яка принесла нове життя, нову енергію. Він мав їй подзвонити.


Вона погладила його бороду.


"Він дуже короткий", - зауважила вона, вивчаючи його щелепу.


Він посміхнувся.


"Прямо зараз у мене зовсім мало".


Вона провела рукою його животом. «Оууу…» Чорт забирай цю жінку.


"Я думаю, тобі слід його поголити", - сказала вона.


"Що??"


Вона тихо засміялася.


Бороду, ти дурень». Вона лягла, задоволено посміхаючись. «Нам час йти. Шеф дуже хотів передати вас мені, але врешті-решт його цікавість візьме гору».


"Ти вириваєш мене?"


«У мене є повноваження. Шеф зустріне вас обіймами та поцілунками».


«Він не на мій смак».


Вона знову засміялася. Він глянув на свої рибальські снасті.


він сказав. "Ви любите ловити рибу?"


"Перестань, Нік", - сказала вона і посміхнулася. “Нам треба поговорити про справи. Тоді я подбаю про те, щоб тебе витягти. Що це за Маккензі?


"Я не знаю більше того, що я сказав начальнику".


Вона глянула на нього примруженими очима. Вона поверталася до старого Майка. Жорсткий. Професійний. Недовіра. Вона перекинулася через нього і встала, підозріла, з ореолом каштанового волосся. Красивіше, ніж будь-коли.


Йому довелося посміхнутися.


"Припини, Нік,


- Огризнулася вона. "Що, чорт забирай, відбувається?" Вона взяла свій одяг.


"Наскільки я можу судити, це питання цивільної авіації".


“Не здавайте мені сміття CAA. AX не працює з питаннями CAA».


"Ніколи раніше".


«Ви брешете мені. Я знаю це. Чого хоче AX у Новій Зеландії?


Вона натягла комбінезон, накинула його на стегна і заправила груди, що спалахнули.


"Я тут єдиний оперативник AX", - сказав він, все ще посміхаючись. «Все, що я хочу, це моя відпустка. Ти теж можеш трохи відпочити?


Вона глянула на нього. Блакитні очі спалахнули. Вона застебнула комбінезон.


«Маккензі була вбита експертом, і з якоїсь біса важливої причини», - сказала вона. "У нас у Новій Зеландії немає таких витончених убивць".


"Розслідування більше схоже на вашу роботу, ніж на мою".


«Ні, якщо його вбив Топор».


"Це означає, що ви думаєте, що я вбив його".


Він зібрав свою одежу, кинув її на ліжко і почав одягатися. П'яний корчився на ліжку і пирхнув.


"Wha'zit?" - сказав п'яний Гаррі, ляскаючи в повітрі. Він різко сів, завдаючи ударів уявним демонам. "Чорт забирай! Криваві злодії!" Він розплющив очі і озирнувся.


Картер застебнув сорочку.


"А як щодо самого Маккензі?" - тихо спитав Картер Майка. "Може, він знав щось, чого йому не слід".


"Я щось пропустив?" - спитав п'яний, каламутними очима дивлячись на Картера та Майка. «Вибач, якщо я потурбував тебе», - невиразно пробурмотів він.


Картер засміявся.


«Ви нас анітрохи не потурбували. Виспатися?»


Гаррі потер очі і звісив ноги з краю ліжка.


"Оооо", - простогнав він, відкидаючись назад.


- Ублюдок, - прошипіла Майк Картеру. “Я хочу знати, що відбувається! Навіщо тобі Маккензі?


"Як я сказав шефу", - сказав Картер. «Мене попросили зробити ласку, дізнатися у цієї людини, чи є в неї якась інформація про зниклого американського льотчика. Справжній індивідуаліст. Роккі Даймонд».


Вона пильно подивилася на нього і нарешті кивнула.


"Шеф Меррітт!" - крикнула вона у двері офісу. "Я видихнулася!"


Вона взяла сумку через плече, і Картер зібрав свої рибальські снасті. Через маленьке віконце камери небо було сірим із сріблястими хмарами. Були сутінки. Гірська ніч настане швидко. Картер збирався поспати і виходити на світанку ловити рибу. Він уже відчував запах вологого ранкового повітря, чув плескіт форелі.


Шеф попрямував до них коридором з ключами в руці.


"Вітання. Маршал», - покликав п'яний, знову сідаючи. "Час випустити мене?"


"Ще ні, Гаррі", - сказав шеф і посміхнувся. «Отримайте хорошу їжу. Проведіть ніч».


П'яний задумливо кивнув зі свого ліжка.


"Ви готові?" - Запитав шеф Меррітт Майка.


"Так."


Шеф відімкнув двері, і вона пройшла, Картер пішов за нею. Вона схопилася за ґратчасті двері й зачинила їх перед його носом.


"Майк!"


"Він бреше крізь зуби", - сказала вона начальнику. "Тримай його для дізнання і уважно стеж за ним!"


Вона пішла коридором. П'яний підвівся і натрапив на ґрати. Він схопився за прути, взяв себе в руки і глянув на неї.


«Чортовито красива баба», - зауважив він.


"Чорт забирай, Майку!" - вигукнув Картер.


Шеф глянув на Картера, його обвітрене обличчя було веселе. Потім він згадав, що в нього все ще на руках Картер, він же Ноель Кеш. Він насупився, замкнув камеру і засунув ключі в кишеню.


"Почекайте!" він покликав Майка. "Я відчиню тобі двері!"


Він побіг уперед, щоб відкрити двері кабінету Майку, важливого урядовця з Веллінгтона з двома найкращими ногами, які він колись бачив.


Вона озирнулася через плече, щоб головний маршал Меррітт не бачив. Вона сердито посміхнулася Картеру, висунула язик і зникла в офісі. Вона не повернеться. Шеф зачинив за ними двері.


Картер кинув своє спорядження і плюхнувся назад на ліжко.


"Вона твоя?" п'яний хотів знати. «Я маю на увазі, якби я мав такий…» Він замовк, згадавши. "Цього достатньо, щоб змусити людину припинити пити", - вирішив він.


Бомба вибухнула спалахом світла та тепла.


Удар пролунав по в'язниці. Зовнішня стіна камери між Картером та п'яним вибухнула. Колоди, великі шматки дерева та тріски розтинали повітря. Ліжка деренчали і підстрибували. Один туалет спонтанно змився.


Частина стіни в камері п'яного Гаррі зруйнувалась під час вибуху. Він тримався за ґрати і задумливо глянув на зяючу дірку. Не те, щоб він особливо хотів бути вільним. Але коли можливість була надана на блюдечку з блакитною облямівкою, ніхто не повинен її ігнорувати. Він побіг до дірки на хитких ногах.


"Стоп!" Картер гукнув на нього. "Ви не знаєте, що там!"


Стіни та грати камери Картера були цілі. Темніша ніч пролила тіні крізь щілину біля стіни в'язниці. Зовні колихалися сосни, вугільно-чорні. "Гаррі, стій!"


Але Гаррі вибіг. Він ніколи не озирався через плече. То справді був принцип справи.


Миттєво пролунали постріли, що порушили приголомшену тишу села. Перша куля увійшла в ліву частку легені Гаррі і вийшла через його спину. Друга куля потрапила до нього, коли він спіткнувся від болю


Вона увійшла до верхньої частини його черепа і відірвала йому потилицю.


Три


Другий вибух стався майже миттєво. Він зруйнував стіну камери навпроти Ніка Картера. Картер упав на підлогу. Крики та прокльони наповнили повітря. Вночі промайнула стрілянина. То були двоє поліцейських, сільські жителі... а хто ще?


Двері офісу відчинилися. Розпустивши волосся, Майк Стрендж натиснув на вимикач і побіг коротким коридором у темряві. Молодий поліцейський, його рябе обличчя спотворювалося страхом і занепокоєнням, побіг за нею.


"Пора", - сказав Картер.


"Що, чорт забирай, тут відбувається?" вона вимагала.


"Не знаю". Він усміхнувся. "Я у відпустці, пам'ятаєш?"


"Відпустка! Ха!" - сказала Майк, простягаючи йому пістолет 45 калібру. "Іди туди!" - наказала вона поліцейському.


Коли вона відімкнула камеру Картера, хлопець відімкнув і прослизнув у камеру Гаррі. П'яний лежав зовні, закривавлений, розпластаний, мов лялька. Яскраве світло повного місяця висвітлювало його труп.


Кулі пробили дірку у стіні камери п'яного. Картер і Майк упали на підлогу. Поліцейський упав, його чоло зачепило кулею. Рішучий, тремтячий, він прицілився і вистрілив у ніч.


"Я нічого не бачу!" - сказав молодик, знову стріляючи.


Кулі рикошетом відскакували від огорожі та відскакували від лозин.


"Стежте за їх вогнем!" - Сказав йому Картер з підлоги. "Ви побачите смуги світла".


Картер і Майк підповзли до камери навпроти п'яниці, де було підірвано другу стіну.


Ця річ працює? »- Запитав Картер, натискаючи на курок. Він ударив його в руку, куля нешкідливо потрапила в землю. Це був добрий пістолет, але не такий добрий, як Вільгельміна, його 9-мм люгер.


"Було б краще". Майк сказала: «Сіди за білками їхніх очей!»


"Ти занадто багато дивилася телевізор", - посміхнувся Картер, потім він зосередився на одній із стрімких тіней, що плетали серед сосен.


Він натиснув на курок. Руки фігури злетіли вгору, і тіло повернулося назад.


З боку будівлі пролунали постріли, спрямовані на темні рухи у деревах.


"Шеф Меррітт?" - спитав Картер.


Майк кивнула і вистрілила. Фігура вдалині зігнулася вдвічі і шкутильгала.


«Начальник за рогом разом із заступником», - сказала вона.


«Схоже, там близько дюжини», - розмірковував Картер, дивлячись на ціль.


«Ми у меншості. Але у нас є кілька шансів»,


Два агенти спокійно зосередилися на своїй роботі, поки гарячий сморід пострілів повільно наповнював в'язницю. Вони чекали рухів або явних шпальт пострілів, які вкажуть їм мету. Іноді над їхніми головами свистіли кулі. Вони стріляли у відповідь, часто промахуючись, оскільки нападники ховалися за деревами та йшли в тіні. Соснові гілки співали на вітрі, моторошний звук завивав між тріщинами пострілів. Кожна пауза між кулями подовжувалась. Повітря ущільнилося від напруги.


"Занадто тихо", - нарешті прошепотів Майк. "Вони щось планують".


Несподівано молодий поліцейський, що стоїть за ними, почав стріляти.


Вони йдуть! »- Кричав він, стріляючи знову і знову.


Майк побігла.


"Давай!" - крикнула вона Картерові.


Картер почав підніматися, але передумав і знову впав.


"Ви йдете!"


Вона пробігла через в'язницю і притулилася до поліцейського. Ретельно цілячись, вона вистрілила. Це не було схоже на серйозну атаку.


Картер зісковзнув у бік дірки, його тіло було заховано за уламками стіни камери. Він рахував секунди. Якщо це й мало статися, то скоро.


Його гострі очі вивчили темряву, що вагалася. Нічого. Нападники були відважною групою. І вони прийшли підготовленими у темному одязі, який гармоніював з ніччю. Вони мали точну зброю, і у в'язниці було щось - чи хтось - що вони хотіли. Мертвий. Вони не були дурнями. Картер не міг повірити, що вони настільки дурні, щоб...


Потім він побачив їх. Четверо. Вони повзли до занедбаного входу, як сподівалися. Потім, коли в них не потрапляли кулі, вони впевнено побігли, поєднуючи сили. Група з іншого боку в'язниці, по якій стріляли Майк і молодий поліцейський, була відволіканням. Ця невелика група проти Картера була єдиною, яка хотіла захопити в'язницю.


Маючи неймовірно швидкі рефлекси, про які ходили легенди, Кіллмайстер сподівався уберегтися від смерті, він висунувся через нерівний край стіни.


Він прицілився у постать, що виходить із сліпої плями, і вистрілив.


Тіло полетіло в небуття.


Картер відсахнувся.


Три кулі встромилися в стіну навколо голови Картера. Летіли уламки. Він підхопився і вийшов із нового місця. Кулі пробили місце, де він був.


Він швидко прицілився та двічі вистрілив.


Ще двоє впали, темні, як вугілля, на тлі чорних тіней землі.


Куля влучила у стіну, потім інша. Деревний пил палив йому очі, і він заплющив їх, чекаючи заспокійливих сліз.


"Що відбувається?" - Крикнула Майк ззаду.


Картер опустився навколішки. Він почув тупіт ніг, легке, але важке тіло, яке не могло приховати своєї маси.


Картер крикнув Майк. "Де ти!"


"Вони сховалися!" - сказала Майк. «Ми не можемо дістати жодного з них. Це як стріляти по привидах».


Зловмисник влетів у двері.


Очі Картера розплющилися, зір затуманився. Його очі горіли, мов вогонь.


Пістолет являв собою чорну палицю, що коливається, в руці нападника.


Картер перекотився по ногах.


Пістолет упав, розтинаючи повітря.


Картер схопився.


штовхнув.


Промахнувся, штовхнув пістолет камерою.


"Забирайся з дороги, Нік!" - схвильовано закричав Майк. "Я не можу чітко вистрілити!"


Великі руки ковзнули по шиї Картера. Він ясно бачив руки. Товсті руки з широкими пальцями, що звикли до тяжкої роботи.


Картер відкинувся назад і вдарив ліктем нападника в груди.


Треснули ребра. Нападник хмикнув і відступив убік.


Картер відсмикнув кулак, якого вистачило б, щоб розчавити горилу. Цю людину він візьме живою, а потім питання.


Пролунав постріл.


"Ні!" – крикнув Майк. "Нік узяв його!"


Живіт нападника вибухнув. Вийшов вулкан крові. Почорніле обличчя нападника приголомшено подивилося на себе. Раптом в'язниця та околиці затихли. Здавалося, він прислухається до тиші, потім він упав навколішки, похитнувся і підняв ногу, щоб підвестися. Картер безпорадно спостерігав. Чоловік був уже мертвий. Нарешті, він визнав свій кінець. Він упав на підлогу у морі крові.


"Прокляття, Перрі", - сумно поскаржилася Майк молодому поліцейському. "Ми могли б допитати його".


Позаду Майк повний місяць висів низько над горизонтом, освітлюючи неправильну ділянку всередині в'язниці, де вона стояла, дивлячись на хлопця.


Поліцейський на ім'я Перрі тупо подивився на неї. Він знову і знову витирав долоню однієї руки об штанину, а інша нервово стукала дулом пістолета по іншій нозі. То була його перша перестрілка. Він нервуватиме кілька днів.


Майк зітхнула і поплескала його по спині.


«Вже надто пізно», - сказала вона. "Забудь про це."


Картер підійшов до неї. Перрі дивився на нього нещасним поглядом.


"Інші зникають?" - спитав Картер.


Вона кивнула головою. «Просто зупинилися. Вони не здобули того, що хотіли».


"Мені краще перевірити зовні", - сказав він. «Давай. Перрі. Давай подивимося, що зможемо знайти».


Молодий чоловік витріщився на нього, в темряві на його обличчі залишилися горобини.


"Коли тобі страшно, краще щось зробити", - ласкаво сказав Картер. «У тебе куля в лобі. Ти вже поранений. Найгірше вже позаду. Хіба ти не хочеш знати, де твій начальник?


Брови юнака раптово злетіли. Він великими кроками перетнув кімнату і вийшов через дірку у стіні в'язниці, де був Картер.


Картер коротко посміхнувся.


Я повернуся, - сказав він Майк, залишивши її перевіряти мертвого нападника на підлозі в'язниці.


Він прослизнув повз бідного Гаррі свіжої ночі. Запах диму від пострілів отруював гірське повітря. Поволі знову заспівали птахи. Високі ялинки гойдалися над головами грішним вітром.


Безшумно ступаючи, з пістолетом у руці, Картер рухався по периметру розчищеної землі за грубою в'язницею. Соснові голки торкнулися його щоки. Засохлий мох пом'якшив землю під ногами. Він швидко знайшов, де зловмисники сховалися під час останньої диверсії. Товста колода була завалена гілками. За ним була покрита поплутана трава, мох скинутий у купу там, де розтяглися тіла, щоб стріляти в Майка і Перрі.


Він пішов далі, прислухаючись до людських звуків у лісі. Усього він виявив сім трупів, деякі з яких були недалеко від лісу, інші - біля в'язниці. Вони були одягнені у чорні комбінезони. Кавказці, їх шнурки зачорніли для маскування. Всі були озброєні новими радянськими 5, 45-мм автоматами Калашнікова 5,45 мм АК-74, версіями меншого калібру традиційної моделі АК-47 7,62 мм калібру. Нові моделі були легкими, міцними та простими у стрільбі, що ідеально підходили для російського стилю бою, який вимагав безперервного вогню чергами, а не прицільними пострілами.


Він повернувся до в'язниці. Світло знову засвітилося. Жителі села тихо рушили до будівлі, нерішуче, не розмовляючи. Деякі мали мисливські рушниці.


Усередині шеф Меррітт сидів на табуреті, поки лікар лікував його руку з кульовим пораненням. Його шкірясте обличчя було блідим, змарнілим. Мешканці села оглянули зруйновані стіни та м'яко порадились. Перрі притулився до ґрат камери, його тіло було жорстким і дерев'яним. У зруйнованій в'язниці висіла накидка.


Майк оголив нападника, якого вбив Перрі. Він лежав голий, блідий, як вибілені кістки, на підлозі. Він теж мав радянський автомат. Він також мав татуювання на верхній частині лівого стегна. Це була маленька пташка, що летить. Під ним були російські слова "Срібний Голуб", "Срібний голуб".


Майк подивилася на Картера. Він жестом звелів їй йти за ним. Вони вийшли з ліхтариком.


У кожного з тіл було те саме татуювання на лівому стегні.


"Змова", - тихо сказала Майк із заклопотаним обличчям, поки вони попленталися до її машини.


"Це не виглядає добре", - урочисто погодився Картер.


* * *


Машиною Майк була Holden Camira 1600 австралійського виробництва, невелика машина спеціально оснащена негабаритним мотором.


Вона легко вела його по звивистій гірській дорозі, повз валунів, сосен і хатин, які були лише маленькими далекими вогнями. Вона вміло крутила вигини. Вгорі серед вузьких хмар, що рухаються, мерехтіли зірки.


"Arc, ти впевнений, що ти тут не для AX?" - спитала вона нарешті.


"Тільки відпустка", - сказав він. "Я сподівався добре виспатися і завтра до світанку вирушити на рибалку".


Вона подивилася на нього поглядом.


«Важко повірити, що ти колись візьмеш відпустку», - сказала вона.


Він потер свою нову бороду і на мить подумав про форель, яку йому не вистачатиме вранці.


"Мені теж важко повірити". Він сумно посміхнувся. «Можливо, тобі час розповісти мені, що відбувається».


"А як щодо американського льотчика?" — спитала вона.


Ти знаєш стільки ж, скільки і я. Нічого».


Їхала вона мовчки, думаючи.


«Пройшло багато часу відколи ми виконували одне й те саме завдання», - сказав він послужливо. «Але наші уряди – союзники, пам'ятаєте?»


Вона повільно кивнула головою.


"Це досить неприємно", - визнала вона. «Веллінгтон у гніві. Я навіть не знаю, з чого почати. Вона постукала пальцями по кермо, потім схопила його, щоб зробити поворот. «І я не знаю, чи це має якесь відношення до вашого американського флаєра. Але це справді пов'язане з росіянами і цим татуюванням».


"Срібний Голуб. Срібний голуб".


"Це воно." Вона глянула на нього. «Як завжди, ваша російська бездоганна».


Він посміявся.


Вона дозволила собі посміхнутися, але не зводила очей із темної дороги.


"Все почалося в радянському посольстві", - продовжила вона. «Тиждень тому посольство зателефонувало з проханням про медичну допомогу. Це саме собою чудово. Вони мають свої лікарі, не такі просунуті, як у нас, але вони люди вперті. Ніколи не можуть визнати, що чужі технології кращі. Тож нас просять допомогти. Ми питаємо їх, який лікар їм потрібен. Терапевт? Хірург? Онколог? Можливо, акушер? Саме посольство, звісно, дуже спокійне. мертвяче спокійно, можливо, більш відповідне слово. У всякому разі, воно каже, що йому потрібен фахівець із тропічних хвороб та отрут. Що ж, це не один лікар, а двоє».


"Тропічна хвороба у Новій Зеландії?" - промимрив Картер. "Цікаво."


«Не зовсім такий клімат тут, правда? У нас вологий та помірний. Морський», – погодився Майк. «Отже, мене послали як фельдшера цих двох лікарів того дня. Ніхто не ставив під сумнів мої повноваження. Цей матеріал просто навів нас у цю особисту спальню. Особи всіх радянських людей надзвичайно похмурі. коли ти такий наляканий, що навіть не можеш плюнути. Ми знаходимо людину в комі. Його описали аташе. Вони сказали, що він був у відрядженні та повернувся хворим. Коли я спитав де, вони дивився прямо крізь мене. Очевидно, що поставили неправильне запитання. Отже, наші лікарі радяться з їхнім лікарем. Він каже їм, що не може ідентифікувати хворобу ... схоже на отруту, можливо ... він не впевнений, ніколи не бачив нічого подібного. аташе прибув до посольства того ранку на світанку, сів з чашкою кави і відключився. Тож я залишаюся там, поки наші хлопчики проводять різноманітні аналізи. У аташе неймовірно висока температура, і він все ще перебуває у лікарні. кома. Наші лікарі працюють із ним, а я спостерігаю. Я бачу дуже хвору людину, у неї татуювання на стегні, як у наших друзів, які напали на в'язницю. А внизу російською мовою написано «Срібний голуб. »


"Людина померла?"


"Звідки ти знаєш?"


«Обґрунтоване припущення. Якби він цього не зробив, ви знайшли спосіб залишитися з ним і знали б набагато більше, ніж зараз. Ймовірно, працювали б над справою замість того, щоб йти за мною».


Майк тверезо кивнула.


«Вірно. Він був хворий лише один день, весь час у комі. Так і не вийшов із неї».


"А медичні аналізи?"


«Поради робили їх у своїй лабораторії та зберігали результати. Наші лікарі бачили деяких із них, але інформація була непереконливою. Вказували на будь-яку кількість хвороб, усі вони смертельні. Вони виключили отрути».


«Отже, російська з татуюванням померла від невідомої хвороби», - задумливо сказав Картер. «І ті, хто напав на в'язницю, ймовірно, теж були росіянами з огляду на татуювання та зброю радянського виробництва. Ви прийшли, щоб знайти мене, а натомість ви виявляєте російське вторгнення. Це не випадковість. Що ви знаєте, що не розповідаєте мені?


"Ти випадковість", - сказала вона і посміхнулася. "Я не могла дозволити тобі виїхати з Нової Зеландії, не побачивши тебе". Вона стиснула його ногу. "Жаль?"


"Шкода тільки, що я не подзвонив тобі першим".


Це те, що мені подобається чути. Вона щасливо посміхнулася. «Тепер велика новина полягає в тому, що посольство відправило назад до Москви своїх медичних експертів для проведення розтину та перевірки результатів лабораторних досліджень. Сперечаємося, ви не можете вгадати, кого послав Кремль».


«Я нічого не знаю про їхню медичну спільноту», - зізнався Картер.


Тобі не обов'язково. Подивися на це".


Однією рукою Майк залізла в її сумочку, розстебнула внутрішню кишеню і витягла фотографію двох чоловіків та гарної молодої білявки.


Картер нахилив її до вікна, щоб упіймати місячне світло.


Бленкочов! "


"Ти знаєш це", - сказала Майк, задоволена. «Голова великого K-GOL, найтаємнішого та найнебезпечнішого агентства в КДБ. Агентства, яке керує всіма громадськими операціями КДБ, а також секретними операціями, про які навіть Політбюро ніколи нічого не дізнається».


Картер тримав фотографію.


"Як ти це отримала?" – тихо спитав він.


"Фотографію було зроблено таємно в аеропорту Веллінгтона, коли вони прибули", - гордо сказала вона. «Їхня охорона хороша, але це наш аеропорт».


Картер уважно вивчив фотографію. Єдині фотографії Бленкочова, які у AX були, були п'ятирічні та туманні, зроблені кротом на дачі Бленкочова під Москвою. Ця фотографія була гарною і показувала явну схожість з Бленченковим, товстим чоловіком років п'ятдесяти дев'яти, з густим чорним волоссям, зализаним і акуратним ззаду. Тепер йому було шістдесят вісім, але виглядав він років на десять молодший. Письмова робота з ним погодилася. Риси його обличчя були грубими. Слов'янськими, кострубатими. Заплющені очі дивилися через плече свого співрозмовника, ніби він дивився прямо на Москву. У його товщині було щось жорстоке й агресивне, наче він був старим биком, що вижив, загартованим на рингу. Жоден простий смертний ніколи не міг доторкнутися до нього. І жодна фотографія не могла віддати йому належне. Не могло показати його величезну силу. Чоловіків та жінок, яких він засудив до смерті. Ті, яких він потребував і зберіг на даний момент. Мережа висококваліфікованих шпигунів, котрим він був земним богом у безбожній країні.


"Я ніколи не бачив, щоб він їхав з Росії", - задумливо сказав Картер.


"Я теж", - сказала Майк.


Вони їхали мовчки, думаючи про могутнього, смертоносного Бленкочева. Що було такого важливого, щоб вивести його з батьківщини, де він стане мішенню для будь-якої кількості міжнародних агентів, які втратили друзів через його накази? Новозеландська дорога спускалася схилом гори до блискучих вогнів маленького містечка. Автомобіль муркотів, добре налаштований. Вони дивилися, як вогні стають більшими і яскравішими.


"Що їм було потрібно?" - Раптом занепокоївся Майк.


«Чоловіки у в'язниці? Можливо ти".


«Але…» Вона обернулася до нього широко розплющеними очима.


«Мабуть, вони стежили за вами з часів посольства. Це був перший раз, коли ви зробили щось незвичайне, незвичайне для вашого порядку».


«Вірно. Була машина, яка могла переслідувати мене… Але останнім часом я переважно підштовхувала папери. Нічого про це не думала. Чекаю на розвиток, наказів, розумієте».


«А потім було вбивство Маккензі. Ви їдете, мабуть, для розслідування».


"Ви думаєте, що Маккензі пов'язаний зі справою Срібного голуба?"


«Було б розумно пізнати».


Чотири


Аеропорт був маленьким, всього дві будівлі - термінал з однією кімнатою та ангар, що сидить навпочіпки на плоскій сухій території, яка колись була гірським лугом. Вікна терміналу світилися прямокутниками світла.


Ніч була ясною та ясною. Тут вітер глибоко дихав через гори. Єдиний ангар знаходився біля терміналу. Навколо нього стояв невеликий легкий літак, крила якого трохи погойдувалися на вітрі.


Майк Стрендж працювала над її одномоторним літаком. Вона вміло перевірила шини та наповнила бензобак, готуючи корабель до зльоту.


Нік Картер попрямував до терміналу. Більше нікого не було. Була опівночі - непопулярний час для міських мандрівників, які використовували аеропорт для екскурсій у Веллінгтон та Окленд, збирання врожаю, випасу худоби та екскурсій для небагатьох іноземних туристів, які прагнули відкрити для себе віддалені райони суворо красивої Нової Зеландії.


Картер пройшов через термінал, кивнувши самотньому чоловікові за столом, який сонно глянув на нього. Телефонна будка знаходилася в дальньому кінці кімнати, поряд із полицею рваних зачитаних журналів.


Девід Хок, голова AX, не чекав на дзвінок Картера. Вчора у Вашингтоні було 7 ранку, і Хоук незабаром їде до офісу. Він завжди був там першим. Картер перервав свій порядок.


"Я думав, ти у відпустці", - роздратовано сказав Хоук.


"Я теж", - сказав Картер. "Я знайшов Маккензі".


"Ви дзвонили, щоб сказати мені це?"


"Я знайшов його мертвим".


Вдалині Картер почув клацання бутанової запальнички Хока. У Хоука була одна слабкість – дешеві сигари – і він ними пишався. Він щойно закурив першу сигару за день.


- Значить, ви нічого не знайшли про Роккі Даймонд? - сказав Хоук, шумно видихаючи.


«Нічого. Але сталося ще щось, що, як я думав, могло вас зацікавити».


"Добре?"


Про нетерпіння Хоука ходили легенди. Він покладався на своїх людей - він був змушений - але він завжди ставився з підозрою, навіть до свого коханого і найвидатнішого вбивці, Ніка Картера.


Картер сказав йому. «Блінкочев знаходиться в Новій Зеландії».


Це була проста заява з величезним підтекстом.


У Вашингтоні Хоук мовчав.


Зрештою Картер почув, як він затяг сигару. Хоук і Бленкочев розпочали свою кар'єру в армійській розвідці під час війни, і тепер обидва очолили свої власні потужні шпигунські агенції. Вони були давніми противниками, кожен болісно усвідомлював талант та хитрість іншого.


За чутками AX, одного разу, давним-давно в Ефіопії, Бленкочов залишив Хока вмирати пораненим у пустелі.


Іншим разом, як свідчить історія, Хоук схопив Бленкочова, зв'язав його і передав іншим агентам для відправки до Сполучених Штатів. Кожному вдалося здійснити зухвалу втечу. Тепер, коли ті дні особистих боїв - з негайним успіхом і невдачею - минули, два лідери зіштовхнули своїх агентів один проти одного у давній війні розуму, навчання та технологій. Це була гігантська шахова партія з приголомшливими можливостями, і двома головними гравцями були Яструб та Бленченков.


Хоук прочистив горло.


"Ви бачили його?" він сказав.


«Фотографія в аеропорту Веллінгтон. Він був із російським медичним експертом».


"Скажи мені, що ти знаєш", - сказав Хоук холодним, як Арктика, голосом.


Картер розповів про події свого довгого дня в сільській місцевості Нової Зеландії та розповідь Майка про загадкову смерть у радянському посольстві.


Хоук зітхнув, і Картер подумки побачив піддертий підборіддя лідера топорів з зростаючим гнівом і занепокоєнням, коли він стискав сигару ще сильніше в зубах.


"Ми вже знаємо про аташе", - нарешті сказав Хоук. «Наш флаєр може стати в нагоді, але я поки не розумію, як це зробити. Він приватний, але має друзів тут, у Вашингтоні, які знали достатньо, щоб дратувати мене і змушували його перевіряти. Проте нам пощастило. становище, щоб дізнатися про Бленкочева". Він зробив паузу. "Добре. Бленчов у Новій Зеландії не для того, щоб повеселитися. Це набагато важливіше, ніж те, що з'являється на поверхні. Я хочу знати про цю хворобу. Звідки вона взялася. Що це таке. І хто чи що таке є Срібний голуб". Подивіться, чи є зв'язок із зниклим і смертю аташе. Ви зрозуміли, N3?"


Присутність Бленкочова забарвлювала звичайні події у шпигунському світі потенціал міжнародної загрози.


«Я розумію, – сказав Картер.


«Жаль про твою відпустку, N3. Нічого не поробиш".


Картер на мить подумав про рибальські снасті в багажнику Майка.


«Ми зараз їдемо до Веллінгтона», - сказав він своєму начальнику. "Майк прилетіла літаком".


"Добре. Я зв'яжуся там із нашим стрінгером AX і подбаю про те, щоб ви отримали своє обладнання. Це, мабуть, триватиме кілька годин. Потім перевірте комп'ютер. Я накажу нашим людям поділитися всім, що вони мають про Rocky Diamond. "


Знову настала пауза, коли Хоук розсіяно пирхнув. Він думав про минуле.


"Залишайся на зв'язку, Нік, - сказав він нарешті, - і тримайся подалі від Бленченкова". Його голос був сповнений попереджень.


* * *


Майк чекала в кабіні її невеликої одномоторної «Цесна 180». Вона помахала Картерові, коли він вийшов на злітну смугу. Верхні вогні відбивалися від сріблястих крил літака. Попереду маленькі кольорові вогники показували злітну смугу завдовжки приблизно два футбольні поля.


"Ви поклали моє спорядження на борт?" - крикнув він їй крізь ревіння мотора корабля.


«Не наважувалася забути це», - засміялася вона.


Він копив, і вона притиснула дросель уперед. Літак промчав злітно-посадковою смугою в зіркову ніч. Небо було надзвичайно чистим для Нової Зеландії, країни, відомої своєю драматичною погодою. У чотирнадцятому столітті полінезійські маорі, що заселили цю землю, назвали її Аотеароа - Земля довгої білої хмари.


"Ти довго лежав у ванній", - зауважила вона, вирівнюючи літак. Вона була таким же добрим пілотом, як і водієм. Вона плавно їхала висхідними потоками. "Як Хок?"


Він усміхнувся. Його не здивувало, що вона знала, з якою метою він зайшов до терміналу аеропорту.


«Почувається добре. Передає привіт".


Вона знову засміялася, начебто весь світ був її. Вона мала захоплююче завдання і ще більш захоплюючий товариш, з яким можна було поділитися ним. Згодом вона подумає про небезпеку.


Вона облетіла літак над містом довгою, повільною, непотрібною петлею. Раптом вона повернула дросельну заслінку і вигнула корабель по глибокому вигину до вершини неба. Майнув місяць.


"Досить, Майку!" - заперечив Картер. "Давайте продовжимо. Це завдання перериває мою відпустку!»


Вона хихикнула і знову вирівняла літак.


"Ти збираєшся зголити бороду?" - піддражнила вона.


Тепер вони летіли на південь у бік Веллінгтона. Це було друге за величиною місто в Новій Зеландії, близько 320 000 стійких душ, що жили в столиці, що продувалася вітрами, керували землею приблизно розміром і населенням з Колорадо.


"Я подумаю про це", - сказав він і відкинувся на сидіння. Його рибальські снасті лежали за ним, складені на підлозі. Вона все це пам'ятала.


Вона поклала йому руку на стегно і стиснула. По ньому розлилося тепло.


"Я як каботажне судно", - сказала вона. «Виросла на західному узбережжі, вологому боці Новозеландських Альп. Ми знаємо про рибалку, полювання, сільське господарство тощо. буд.».


"Південний острів", - кивнув він. «Коли ви отримуєте нову пару шкіряних черевиків, вам доведеться щодня змащувати їх олією та зберігати на землі. Якщо пощастить, вони прослужать вам два тижні».


"Вірно", - сказала вона і, посміхаючись, повернула руку до дроселя. "Це було чудово. Льодовики, гори та море. Рослинність така пишна, що вона заглушає різкі контури землі. У середньому у нас буває близько ста дюймів дощу на рік. Папороть пунгу заповнюють дороги і закривають світло».


Вона дивилася в зоряну ніч. Там все було так просто. Ми проти стихій, але водночас жили у гармонії з ними. Ця країна – рай. Який би клімат чи географія вам не подобалися. Від однієї думки про те, що ці росіяни штурмували в'язницю і що тут Бленкочов, у мене перехоплює подих. Що їм потрібне від Нової Зеландії? "


«Як ви кажете, це відкрита країна. Одне може бути привабливим».


«Наш уряд не в змозі впоратися з ними. Це не Вашингтон, Лондон, Париж чи Цюріх, де міжнародні агенти приходять та йдуть, як туристи».


«Іноді маскується під туристів».


"У нас тут просто немає нічого, що могло б бути для них важливим".


«Завжди є стратегічне значення. Гарна відправна точка для Австралії та Сполучених Штатів. Можливо, Крайстчерч їх цікавить».


"Крайстчерч", - задумливо повторила вона. «От де ваш уряд має Базу глибокого заморожування Антарктиди».


«Це можливо, – сказав Картер. "Якісь нові дії там внизу?"


«Не те щоб я про це знав. Але я впізнаю».


Земля під ними була темна. Місячне світло відбивалося від річок довгими сріблястими косами. Випадкові автомобільні вогні рухалися вузькими сірими дорогами, що вигиналися між містами, де вуличні ліхтарі тьмяно освітлювали кабіну «Цесна». Земля плавно перекочувалася. Луги, поля та виноградники. Час пролетів непомітно. Недалеко попереду буде велике озеро Вайрарапа. Приблизно за двадцять п'ять миль далі буде аеродром Веллінгтона, розташований у затоці навпроти протоки Кука.


Майк подивилася вниз, нахиливши голову, з нетерпінням чекаючи на знаки, що вказують на те, що вона наближається до будинку.


"Є Мастертон", - сказала вона, вказуючи. "Хороше місто. Ще близько п'ятдесяти кілометрів, і ми побачимо Фезерстон та озеро Вайрарапа».


Удар був невеликий, і під чуйним контролем Майка літак швидко відновився.


"Двигун?" - сказав Картер.


Вона кивнула головою, закусила губу і подивилася на датчики.


"Ми втрачаємо силу", - тихо сказала вона.


Він дивився, як вона працює, тонка голова з копицею каштанового волосся тримається вертикально, поки вона налаштовує перемикачі, повертає ручки. Нічого не допомогло.


"Краще забери її", - порадив Картер.


Вони залишили Мастертон позаду і мчали до озера Вайрарапа вдалині і Веллінгтон за ним.


"Ні! Ми так близько!"


«Не так близько. Потрібно дуже багато часу для польоту. Забери її. Зараз же!"


З носа пішов дим. Спалахнуло невелике полум'я. Літак голуб.


Картер схопив дросель і потягнув, борючись із бажанням корабля по спіралі полетіти прямо в землю.


Він боровся із дроселем. Обличчя його залило потім. Поволі ніс підвівся. Він додав газу. Він трясся. Його руки тремтіли.


Він не міг повернути літак. Їм треба було йти прямо. При повороті він втратить контроль і закрутиться по спіралі.


Він дивився на землю і націлив літак на одну із сірих смуг дороги внизу. На щастя, ранок не був популярним часом для водіння. Трафіку практично не було.


Костяшки пальців Майка побіліли, коли вона схопилася за ручки свого сидіння.


Полум'я охопило носа.


Картер стежив за рухом транспорту і за високими деревами, які могли зачепити легкий літак і розірвати його на шматки.


Земля піднімалася їм назустріч із запаморочливою швидкістю.


Картер відчув, як кров стікає з його обличчя. Його руки заніміли на дроселі.


Вони мали спуститися вниз, перш ніж полум'я поглинуло двигун. І бензобак.


Літак чинив опір, бився.


Органи управління перетворилися на кашу.


Але внизу темно-сіра дорога розстилалася, наче привітний килимок.


Він штовхнув неакуратний дросель уперед, щоб приземлитися. Колеса верещали і скакали асфальтом. Немає керування. Він смикнув і смикнув за дросель.


Судно повернуло. З невеликим опором повітря полум'я спалахнуло в нічному небі. У салоні зчинився жар.


"Цесна" врізалася у високі придорожні дерева, потріскуючи полум'я. Відірвалося праве крило. Літак пірнув у густу зарість буків. Удар відкинув Картера та Майк на важелі управління, лобове скло, сидіння та стелю.


Літак здригнувся, потім зупинився. Заревіло полум'я. Тепло вкрало повітря з кабіни.


Картер похитав головою, задихаючись. У нього боліло все тіло. Спека була задушливою. Бензобак піде будь-якої хвилини.


"Майк!"


Її голова схилилася набік, очі заплющені. Без свідомості.


Він витяг її мертвим вантажем.


Він підняв її, перекинув через плече та й побіг.


Густий ліс високих буків стояв безмовно і нерухомо, оберігаючи від раптового вибуху, що струсонув землю під ногами Картера.


Він упав разом із Майк на землю, кинувшись на неї, щоб захистити її.


Вибух розкрутив у повітрі метал і дерево, що горить. Це були смертоносні ракети, які могли калічити та вбивати.


Так само раптово повітря стало тихим, нерухомим. Тепло поширювалося на них від вогняної кулі, яка була літаком.


Він перевернув Майка і помацав пульс. Він був регулярним та сильним.


Він відніс її до узбіччя шосе і на мить присів поруч із нею на траві.


Вдалині в тиші сільгоспугідь худобу нервово мукав. Лаяли собаки. Бліяла вівця. Земля була горбиста і вкрита травою, з невеликими чагарниками лісу в низинах, де збиралася вода. Він не бачив будинків.


Картер стояв на краю шосе, чекаючи на машину. За ним літак горів яскраво-червоним і синім світлом.


Перша машина сповільнила рух, побачивши вогонь, потім промчала повз махаючих рук Картера, не бажаючи втручатися. Коли він почув другу машину, Картер побіг до центру провулка, де зупинився і помахав рукою. Автомобіль мав би збити його або виїхати на іншу смугу руху та ризикнути бути збитим зустрічним автомобілем.


Це була маленька Мазда, спортивна модель яскраво-жовтого кольору. Його колеса завищали, і він різко повернув через дорогу і зупинився не на тому боці, навпроти Майка і того напрямку, в якому він рухався.


"Нік!"


Майк сидів, стогнав, тримаючи її за бік. Вона впала та закричала від болю.


Він побіг до неї.


"О, Боже, Нік!" вигукнула вона. "Що трапилося! Нещасний випадок?" Вона згорнулася клубочком з іншого боку.


"Не випадково", - похмуро сказав він, прибираючи волосся з її обличчя. «У твою «Цесну була» закладена якась вибухівка».


До його ніг впала аптечка та невелика радіостанція CB. Він підняв очі, але дарувальник уже мчав назад до жовтої мазди.


"Вітання!" він назвав. "Стоп!"


Але постать грюкнула дверима Mazda, і машина помчала в ніч.


Картер відкрив комплект, знайшов ліхтарик і увімкнув його. Майк була вкрита сажею, її обличчя було у синцях. Він ніжно намацав її бік. Вона закусила губу.


"Ребра, напевно", - пробурмотів він.


«Вони страшенно болять», - сказала вона, напружено намагаючись приховати біль.


«Зазвичай так і роблять. Тут я мало що можу зробити для вас. Нам краще відвезти вас до лікарні», - сказав він, включаючи радіо.


П'ятий розділ.


У Веллінгтоні серфінгісти мчали через гавань, коли світанку скидалося жовті смуги на сіре небо. Натовпи чоловіків із бочкоподібними грудьми в шортах рішуче бігли у сильний шторм, готуючись до регбі, національного виду спорту.


Високі пальми металися туди-сюди, стійкі вижили в одному з найвітряніших міст світу. У Веллінгтоні буває понад сто днів на рік, коли швидкість вітру перевищує сорок миль на годину. Містяни жартують, що їм доводиться заганяти навіть капусту та гарбуз, які вони вирощують у своїх городах.


Нік Картер думав про це, проїжджаючи шосе 1, повз затоку Порт-Ніколсон, до лікарні в центрі Веллінгтона, яку вказав Майк Стрендж. Вона лежала, не скаржачись, на задньому сидінні старого «кадилака», поклавши голову Картеру на коліна, із заплющеними очима. Жителі Веллінгтона - всієї Нової Зеландії - були відомі своєю витривалістю та стоїцизмом перед катастрофою.


Шосе закінчилося біля ратуші, і водій продовжив рух по затоці у бік центру міста.


«Вибач за маленьку леді», - сказав він вшосте зі своїм широким акцентом на Середньому Заході США. Спочатку він відповів на дзвінок SOS, який страждає на безсоння власник м'ясного ринку - Harold's Butchery - чиє нічне захоплення радіослуханням або розважало його, коли він не міг заснути, або - він зі сміхом зізнавався - не давав йому заснути ще довго після того, як він розслабився. достатньо, щоб заснути.


"Шелл, все гаразд", - запевнив Картер і Гарольда, і Майка, і самого себе.


"Зламані ребра", - погодився Майк, все ще заплющуючи очі. «У мене було й гірше».


«Одна із чудових особливостей Нової Зеландії – це соціалізована медицина. Ви хворі? Уряд бере на себе рахунок», - продовжив водій та клацнув пальцями. «Приїхав із Чикаго до раю, і, їй-богу, я знайшов його!»


- З вами їздив на кадилаку? - спитав Картер.


"Красуня, правда?" – сказав водій Гарольд. "Шістдесят вісім, і вона проста". Він поплескав по панелі приладів. "Бідолашна. У неї є огидна звичка збирати штрафи за паркування. У Великої машини для зносу - для нас цей уряд Нової Зеландії - є кілька недоліків, але розумний хлопець може їх обійти. Безкарно, чи знаєте. У половині випадків ви виходите."


«Тут захоплюються винахідливістю, – сказав Картер.


Водій засміявся.


"Хіба я цього не знаю!" він посміхнувся. «Ось чому я переїхав сюди. Рай!»


Лікарня Веллінгтона знаходилася неподалік будівлі Парламенту та Улля, структурний килимок, в якому розміщувалися урядові установи країни. Гарольд розгорнув «Кадилак» до аварійного входу, вискочив і невдовзі повернувся з двома чоловіками, що давили жуйку.


"Колісниця для тебе, маленька леді", - велично сказав він і відчинив задні двері.


Зі старомодною ввічливістю він супроводив групу в лікарню, поцілував Майка в щоку, подивився Картера в приймальну комісію, ляснув Картера по спині на прощання, а потім зник, як дух з іншої епохи, за дверима.


Здивована жінка за столом запитливо дивилася вслід зникаючому чоловікові.


"Сумкувати?" - ввічливо сказав Картер.


У блідій кімнаті пахло антисептиком. Металеві звуки, розмови та катання каталок долинали із зали. Поруч чекали кілька людей, одні дрімали в кріслах, інші нервово перегортали сторінки журналів, які вдавали читачів.


Медсестра подивилася на Картера, побачила його брудний одяг, його вкрите сажею обличчя, його розпатлане волосся, його занадто коротку бороду.


Вона сказала. - "Що сталося з жінкою, яку ви привели?"


Поки він говорив, вона заповнювала анкети.


«Мине час», - сказала вона, заповнивши останній порожній рядок. "Один із лікарів повідомить вам про це".


Він підписав там, де вона вказала.


"Сядьте з іншими", - сказала вона. "Іноді це займає час".


Вона жестом запросила Картера сісти на стілець із групою розчарованих, які чекають на людей.


Натомість він підійшов до телефонної будки і зробив два дзвінки: один стрінгера AX у Веллінгтоні, інший - розвідці Нової Зеландії.


Потім він вийшов надвір і закурив.


* * *


Панельна вантажівка була пофарбована в білий колір. Великий темний шрифт говорив «Новозеландський льон». Двоє чоловіків вивантажили пакунки, загорнуті в поліетилен і помічені як стерильні. Картер дивився, як вони працюють. Вони були ефективними, але повільними. Здавалося, ніхто не заперечував. Вони обмінювалися жартами з лікарями та медсестрами. Їх тут знали та любили. Вони віднесли вузли до лікарні, склали їх на каталці та повернулися за новими вузлами.


Зрештою, нижчий чоловік - смаглявий, з гарними, завитими на кінцях вусами - не повернувся з іншим. Різниця була, напевно, за хвилину, потім він втік і приєднався до свого колеги по роботі.


Картер загашив цигарку об тротуар і повільно попрямував до лікарні до чоловічого туалету. Медсестра за прийомною була зайнята картками. Телефон задзвонив. Коли вона підняла його, Картер прослизнув у чоловічу кімнату і замкнув двері.


На задній стінці бака лежав білий пакунок у поліетиленовій упаковці. Він відкрив це. Він вийняв валик для рушників, вставив його у вішалку для рушників поруч із раковиною і стягнув білий валик так, щоб його можна було легко дістати для будь-якої ручної посудомийної машини. Він витяг дивані мочалки та наволочки і посміхнувся. Вантаж із Вашингтона прибув.


Він знову заліз у пластик і взяв у руки Вільгельміну, свій напрочуд точний 9-міліметровий Люгер. Він утримав у руці свого старого друга, потім прикріпив кобуру на попереку і засунув «люгер» під рибальський жилет. Раптом він почув себе одягнений.


Потім він узяв Х'юго, свій тонкий, як олівець, стилет, і витяг його зі спеціального замшевого футляра. Лезо блиснуло у верхньому світлі. Він підкинув Х'юго у повітря і спритно спіймав його назад у футляр. Він прикріпив футляр до свого правого передпліччя, щоб Х'юго при посмикуванні м'язів ковзав йому в руку.


Нарешті він узяв П'єра, його крихітну газову бомбу. Він підняв її, і його пальці фамільярно стиснулися довкола неї. Бомба ідеально пригорнулася до його долоні. Сотні разів Пірс уможливлював втечу Картера від вірної смерті. Він прикріпив сферу високо на внутрішній стороні стегна, де вона відповідала третьому яєчку.


У молодшій Картер глянув на своє вкрите сажею обличчя. Він умився, провів пальцями по волоссю і посміхнувся. Відпустка зайняла ще більший час, але вона носитиме бороду доти, доки не звільниться вільний час.


Він знав, що для всіх інших єдина відмінність його від того моменту, коли він увійшов у ванну, - це те, що він був охайніший. Але він відчув величезну різницю – фізичну присутність своїх старих друзів. Вони були щитом та запрошенням. Він подумав про призначення Бленкочова.


Він знову поліз у пластиковий мішок. Він узяв невеликий радіоприймач, схожий на Sony Walkman, і гаманець із посвідченням особи, готівкою та кредитними картками. Він вийшов із ванної і зачинив двері.


* * *


"Вона проколола легеню", - пояснила молода жінка-лікар Картеру. «Уламок ребра. Невелика дірка, як ви знаєте». Голос її був сповнений співчуття.


"Тоді вона скоро встане".


«Так. Ось і все», - сказала вона, вдячна за його розуміння. Навіть у раю їй довелося розповісти дуже багато поганих новин дуже багатьом близьким. Тепер їй було ніяково висловлювати навіть оптимістичний прогноз, коли вона не була впевнена у прийомі. Вона була ще молода; через десять років вона або запекла, або примириться з її людяністю.


"Як довго їй доведеться залишатися?" - спитав Картер.


Лікар посміхнувся.


"Якщо все піде добре, лише тиждень", - сказала вона. "У неї більше болять ребра, ніж легеня, але нам потрібно стежити за легенями".


"Я розумію. Чи можу я побачити її?"


«Звичайно, але вона ослабла від знеболювальних. Вона може не впізнати тебе».


"Я ризикну".


* * *


Біля дверей лікарні Майк стояли двоє охоронців. Вони були одягнені у звичайні ділові костюми, старі та зручні костюми, які доповнювали їхню повсякденну сутулість та незацікавлені особи. Той чи інший зрідка бродили холом, віталися в лікарняній палаті або розмовляли з добровольцями, які котили цукерки і розвеселилися антисептичним коридором. Це була новозеландська розвідка, і вони впізнали Ніка Картера.


"Вона спить, бідна дівчинка", - сказала старший. Він мав балакучий рот і світлі очі. "Налякала нас. Не знаю, чи дякувати вам за її порятунок або вибити вам прокляті зуби. Якби вона померла там, вона б не лякала нас. не вистачило б для скарг, чи не так?"


Він чарівно посміхнувся, але в його яскравих очах витало занепокоєння. Хоч би хто встановив вибухівку в «Сесні» Майк, він може спробувати знищити її знову.


"Їй пощастило, що ти тут, щоб охороняти", - сказав Картер і відчинив двері.


Обидва охоронці озирнулися навколо Картера, яструбиним оком оглянули кімнату, потім кивнули. Він зачинив двері. В іншому кінці кімнати на вузькому лікарняному ліжку лежала маленька і нерухома Майк.


На самоті він став поруч із нею, потім узяв її за руку. Внутрішньовенні трубки входили в її ліву руку. Її каштанове волосся густим віялом розсипалося по подушці. У ній була блідість, яка змушувала думати про смерть, але це лише травма від ран, сказав собі Картер. Вона житиме.


"Нік." Вона заспокійливо посміхнулася. Потім вона задумливо насупилась і зітхнула. "Я буду сумувати". Навіть у своєму ослабленому затхлому стані вона була обурена.


Він посміхнувся. Вона була гарна, талановита, розумна та вперта. Життя було на десять відсотків натхненням та дев'яносто відсотками поту. Майк була переможцем.


«Вибач», - сказав він. «Схоже, у тебе є відпустка. Я зроблю нотатки і розповім тобі все, коли все закінчиться.


Її очі клацнули.


"Я піду звідси завтра!" - Пообіцяла вона, але її обличчя спотворила біль.


"Не завтра", - тихо сказав він. «Тиждень. І я не хочу жодних твоїх чарівних пагонів. Двоє твоїх друзів на порозі. Вони будуть тримати всіх підозрілих подалі ... і, якщо доведеться, вони будуть тримати тебе тут, доки лікарі не скажуть. ти можеш йти. "


"Деякі друзі."


Він знову засміявся. Через три дні вона плануватиме втечу. Через день чи два, залежно від її сили, її не буде. Її було не зупинити.


«Мені треба йти, Майку. Вибач».


Вона сердито подивилась на нього.


«Развлекайся», - сварливо сказала вона і посміхнулася. "Я буду думати про тебе. Не хочеш поцілувати на прощання друга-шпигунку?


* * *


Картер сидів у парку біля лікарні, одягнувши на вуха навушники маленького двійника Sony. Поруч гуляли закохані. Підлітки сміялися та хихикали під літнім сонцем Нової Зеландії. Діти пустували по траві під пильним поглядом матерів або старших братів і сестер. Рух був помірним, повільним, як це заведено в Новій Зеландії. На мить йому здалося, що він побачив жовту «Мазду», що кружляє парком. За кермом їхав чоловік у там-о'-шантері та з маленьким обличчям. Це могла бути та сама людина, яка залишила аптечку і радіо після аварії «Цесна». Неможливо сказати напевно.


Картер розслабився. Він був просто ще одним любителем парку, що насолоджується свіжим повітрям, теплим сонцем та записом Симфонічного оркестру Нової Зеландії. Він натиснув на куток машини. Музика зникла. Маленька клавіатура вислизнула зі спеціальної машини AX, яка використовувала супутникову електроніку для підключення до гігантського комп'ютера AX у Вашингтоні, округ Колумбія. Він натиснув кнопки потрібного коду.


"Ах! Нік!" сексуальний жіночий голос прошепотів йому у вуха. «Пройшло дуже багато часу. Що я можу тобі зробити?


Картер посміхнувся і похитав головою, відповідаючи на запит. Спекотний голос був одним із жартів Хоука.


"Роккі Даймонд", - промуркотів голос. Вона говорила, як кішка, яка щойно вилизала блюдце з вершками. Справжнє ім'я Філіп Шелтон. Авантюрист, народився 23 червня 1945 року в Омаху. Випускник Військово-повітряної академії, найнижчі оцінки у класі 1967 року. Найбільш відомий своїми перепустками на вихідні. Провів час у ВПС, вибрався за першої нагоди.


«Це було почесне звільнення, – продовжував хрипкий жіночий голос, – і мало хто жалкував, що він їде. Після цього він кидав ножі на пересувному ярмарку епохи Відродження, бив корів у Вайомінгу, працював на багату літню вдову в Лос-Анджелесі. , і зрештою повернувся до польотів. Його остання робота, наскільки ми можемо вважати, була для приватних підрядників. Він «за наймом». Якщо є робота, яка приноситиме йому достатньо грошей, він літатиме.


«Його характер ненадійний, за винятком випадків, коли є достатньо грошей, щоби стабілізувати його для роботи. Однак він має один актив». У механічному голосі секс-кошеня з'явилася посмішка. «Він дуже привабливий для жінок. Його сексуальне життя вимотує. Його улюблений напій – мартіні з додаванням перно. Десь за останні десять років він змінив англійський акцент та англійський спосіб життя і живе відповідно. Йому точно шість до одного. півтора й важить один вісімдесят п'ять. Іноді його волосся каштанове, іноді світле. Пишний, спортивний, палить трубку». Голос зупинився, майже задихаючись від розповіді про важливі справи. "Є щось ще, дорогий Нік?"


Картер придушив спонукання подякувати йому реальним голосом. Натомість він досить усміхнувся. Хоук знайшов достатньо інформації, щоб розпочати пошуки.


* * *


Нік Картер думав про Нову Зеландію, поки їхав тихим ліфтом через складську будівлю біля залізничного поромного терміналу. Нація була ізольована географічно від решти світу, і ця ізоляція була перетворена громадянами на перевагу. Вони створили свій власний бренд цивілізації, який їм подобався


незважаючи на аналогічні суперечливі спроби, які зазнали невдачі в Європі.


На складі пахло пилом, деревиною та замасленою технікою. На першому поверсі ящики розміром з кімнату були складені настільки високо, що для їхнього розбирання були потрібні підйомні крани. Ліфт, яким Картер їхав один, смикнувся. Кабелі застогнали, коли він зупинився.


Він ступив на фанерну підлогу секретного офісу, місцезнаходження якого було йому описане лише після другого телефонного дзвінка в новозеландську розвідку. У добрій організації всі контакти ретельно перевірялися.


Він пройшов вузьким пустельним холом. Автоматичні двері ліфта зачинилися за ним. Це було звичайне складське приміщення. По кутках здійнявся пил. Єдина лампочка над головою давала тьмяне світло. Але він помітив приховані камери розміром із цент США, які виглядали як дірки у грубих дерев'яних дошках, що служили стінами. Ймовірно, деякі з дощок зісковзнули, щоб приховані комп'ютерні знаряддя могли за необхідності відкинутися.


Він підійшов до єдиних дверей. Він поклав праву руку на блискучу коричневу табличку з написом «Офіс». Бляшка ненадовго нагрілася. Він прибрав руку. Двері відчинилися, і полковник Честер Ффолкс, начальник розвідки Нової Зеландії, простяг руку.


Шоста глава


Звуки розмов, дзвінків телефонів і комп'ютерних принтерів, що ляскають, промайнули через відкриті двері до маленької складської кімнати, де стояв Нік Картер. Штаб новозеландської розвідки був не тільки майстерно захований, а й захищений звукоізоляцією за оманливими стінами з грубих дощок.


Полковник Честер Ффолкс почистив горло. Йому було трохи за шістдесят, жилавий чоловік середнього зросту. Його обличчя було рум'яне, а передні зуби вкриті золотом. У нього був серцевий потиск рук і безтурботний погляд, коли його гострий погляд обвів порожню складську кімнату навколо Ніка Картера.


«Вибач, старий», - сказав він Картеру, витягаючи «Кіллмайстра» через поріг, знову заглушуючи звуки за дверима офісу і проводячи американського агента по викладеному плиткою коридору. «Хотів би розстелити червону килимову доріжку, але в нашій справі…» Він виразно знизав плечима.


«Я розумію, – сказав Картер.


Уздовж зали стояли карти та фотографії Нової Зеландії. Поруч висіли графіки та списки. У кутку булькав фонтан. Стіни було пофарбовано у веселий жовтий колір. Здавалося, що працює півдюжини агентів та секретарів, їхні столи в маленьких кабінках завалені паперами та книгами.


«Ваш начальник, Девід Хок, зв'язався зі мною, – сказав полковник, входячи до невеликого офісу. Він зачинив двері.


«Візьми стілець. Візьми там шкіряний. Він найзручніший».


Його оцінюючі очі дивилися на Картера, що сидів. Тільки тоді він підійшов до свого столу і вмостився у своєму широкому кріслі. Він спостерігав за Картером, спостерігав за плавними рухами, швидкими фізичними реакціями.


"Я ціную, що ви побачили мене так швидко". - сказав Картер. Він дістав свій золотий портсигар. "Не заперечуєте, якщо я закурю?"


Погляд знову ковзнув Картером, зупинившись на валізі. Полковник Ффолкс дозволив собі посміхнутися. Він знав, що виявляє надмірну обережність, але тоді він тривалий час жив у небезпечному бізнесі. Обережність була одним із головних факторів довголіття.


"У захваті", - сказав Ффолкс. "Чи можу я?"


Картер запропонував йому відкритий футляр, і начальник розвідки вибрав одну із сигарет, зроблених на замовлення для «Кіллмайстра». Це була одна з небагатьох пристрастей Картера. Крім того, що кожен фільтр виготовлений із спеціально відібраного тютюну, на кожному фільтрі є золоті ініціали NC.


Ффлкс із розмахом запалив цигарку Картера, а потім і свою. Вождь Нової Зеландії глянув на монограму. Його очі спалахнули від вдячності за добрий смак агента, що сидить навпроти нього, чоловіків, яким він смакував тютюн.


Двоє чоловіків тихо курили, кожен добре розумів, що вони союзники, але скритність їхньої роботи заважала їхній співпраці.


"Як вона?" - спитав Ффолкс.


Картер розповів про висновки лікаря, а потім описав свою розмову із самим Майком.


Ффолкс кивнув, посміхаючись.


«Хороша дівчина, ця, – сказав він. "Хотів би я мати дюжину таких, як вона".


"Є ще інформація про Срібний голуб?" - сказав Картер.


«Досі не знаю, чи є це кодом, чи він безпосередньо відноситься до людини, місця чи організації. Ваш Яструб каже, що Silver Dove для вас також новина».


«Як би там не було, воно має бути достатньо великим, щоб вивести Бленченкова з Росії». У фразі «Срібний голуб» було щось знайоме. Можливо, від іншої операції.


«Так. Бленкочів».


Рум'яне обличчя Ффолкса виглядало байдужим. Він добре себе дисциплінував. Проте тіло іноді змінювало волі. Жила на скроні начальника розвідки пульсувала від хвилювання чи збудження, а може, й від того й іншого.


"Ви зустрічалися з Бленченковим?" - сказав Картер.


"У мене було це нещастя", - визнав Фолкс.


Він барабанив пальцями по столу, і спогади промайнули в його очах. Розпад почався з обох боків обличчя. М'язи пом'якшилися. Потім він засміявся могутнім сміхом, який порушив його дисципліновану строгість і заразливо відгукнулися в душі.


Картер усміхнувся, чекаючи, поки новозеландський вождь витер очі великою білою хусткою.


"Якби він не був таким небезпечним, я б дозволив собі частіше отримувати від нього задоволення", - пояснив Ффолкс. Він висморкався і сунув хустку назад у кишеню.


"Ви теж були з ним у полі?" - Сказав Картер, туша сигарету.


"Ми всі знали один одного", - сказав Ффолкс і відкинувся на спинку стільця. «Яструб, Бленкочов, Марш із Скотланд-Ярду, Парато з Інтерполу, інші. Випускники спецслужб часів Другої світової війни. Він вийняв одну зі своїх цигарок, і Картер запалив її за нього. «Я був молодшим, мені треба було чогось навчитися, і Бленченков дивився на Нову Зеландію як на потенційного радянського союзника. Він виявив до мене інтерес. Це було до Кореї. До холодної війни. Ще тоді, коли поради були друзями принаймні на словах це допомогло нам виграти війну».


"Це тривало недовго".


«Цікаво, що ми назвали це світовою війною. Точніше була б світова громадянська війна. Один світ, але всі ми билися один з одним, якби ми були з різних планет». Дисципліноване холоднокровність поверталося.


"А Бленченков?"


Ффолкс усміхнувся. Сміх повернувся до його голосу.


«Він і Яструб були як два собаки, які переслідують одну й ту саму суку в тічку. Гарчали і клацали зубами один на одного, але були так зайняті переслідуванням цієї суки, що не хотіли шкодувати лайма для вирішальної битви. Їхні країни завжди були на першому місці. Проте по-своєму. Думаю, вони подобалися одне одному. Можливо, «поважати» – найкраще слово», – звернув цигарку в попільничці.


"Мене розсмішив Бленченков", - сказав він. «Одного разу вночі на Кенігсалеку в Дюссельдорфі Бленченков напився пива. Це само по собі не примітно, але ви повинні розуміти, про яку людину ми говоримо. Цей чоловік носив зубну щітку, навіть коли йому доводилося все кидати. Ще. Він наказував накрохмолити свою спідню білизну. Він читав та перечитував знамениті бойові кампанії Юлія Цезаря. Він був вибагливий, допитливий, і його увага до деталей зробила його грізним ворогом».


Потім він напився.


«Так. Він познайомився із німецьким пивом. Він, звичайно, любив горілку, а горілка настільки міцніша за будь-яке пиво, що він думав, що може пити пиво, як воду. Величезна помилка. Він закінчив вечір роздягненим до пояса. його штанини закатані, а він пустує на столику в пивній з повіями і офіціантками в рожевих фартухах».


Картер посміхнувся, представивши в думці вигляд товстого, сірого Бленкова танцювальним маніяком.


"Соромно, - сказав Картер, - але не смертельно".


Потім Бленкочов виявив, що це лише фотографії, - сказав Ффолкс, насолоджуючись спогадами про жахливу тираду Бленкочова. - І німецький фотограф, якого ніхто не купить чи не загрожуватиме. Фотограф пережив війну. Після цього навіть Бленкочов не міг його налякати. Бідний Бленченков був у нестямі. Він міг виконати найскладніше завдання з Москви - посадити кротів чи влаштувати безглузді вбивства, - але зміг переконати фотографа не публікувати фотографії. І, очевидно, він не наважився вбити його».


"Так?"


«Того ранку, коли фотографії мали з'явитися в Дюссельдорфі, Бленкочов пішов до будівлі газети з чеком на п'ятсот тисяч німецьких марок. Він купив газету на місці, попросив журналістів викинути видання, спостерігав, як головний фотограф знищує відбитки та негативи, а потім виїхав із міста. Наскільки я знаю, він ніколи не повертався”.


«Я не здивований, – сказав Картер.


«Незабаром після цього газета збанкрутувала. Ніхто не почав її випускати. Але від Бленкочова не надійшла скарга. Ніхто не знав, як і де він одержав гроші. Ходили чутки, що їх було отримано від прибутку на знекровленому чорному ринку. пеніциліном, але хто знає? .. Іронія полягала, звичайно, в тому, що бідний Бленченков зрадив свою ідеологію. Він був змушений використати капіталістичні засоби для вирішення етичного питання», – весело розсміявся Ффолкс. «Бідний Бленченков. Скільки б разів він не мив руки, пляма все одно залишиться».


"Реальність - жорсткий вчитель", - з усмішкою погодився Картер і закурив для себе ще одну сигарету.


- Не зрозумійте мене неправильно, Картер, - задумливо продовжив керівник новозеландської розвідки. «Я сміюся над Бленченковим зараз лише тому, що він не викликав тут жодних проблем… про які ми знаємо. Він приблизно так само доброзичливий до Заходу, як гадюка до миші, і так само заслуговує на довіру. У нього є ідіосинкразія, але він їх використовує. у його роботі. Наполегливість. Безжалісність. Хитрість. Я б ніколи не хотів протистояти йому».


"Нікому не подобається ця ідея".


Тоді ми розуміємо одне одного, – сказав Ффолкс, знову посміхаючись. – І це повертає нас до нашої справи. Він випустив кільце диму у повітря. Його зуби із золотими насадками засвітилися у флуоресцентному освітленні. питання. Ви впевнені, що ваш зниклий американський пілот існує? "


"Позитивно", - сказав Картер, торкаючись інформації, яку він отримав раніше того ж дня від комп'ютера AX. "Деякі з його колишніх роботодавців чинили тиск на Яструба, щоб той знайшов його. Даймонд надійний, коли отримує достатньо грошей,


і ці роботодавці не хочуть втрачати його цінних майбутніх послуг».


"Для мене вони звучать як незаконні послуги".


Настала черга Картера сміятися.


«Можливо, - сказав він, - але тепер ми вдячні, бо його пошуки можуть призвести нас до того, чому Срібний Голуб важливий і що спричинив землетрус, який вирвав Бленкочова з Кремля. Наші джерела є надійними. Вони абсолютно позитивні. Даймонд був у Новій Зеландії, хоча вони не знають, чим він займався і на кого працював».


Ффолкс задумливо курив.


"У нас велика проблема з відстеженням літаків", - сказав він Картеру. «Немає жодних записів, що показують, що Філіп Шелтон, він же Рокі Даймонд, коли-небудь прибував або залишав Нову Зеландію. Ні планів польоту, ні вантажних декларацій нічого. Щодо офіційних звітів, у нас ніколи не було людини з якимось із цих імен у нашій країні. Так само, як таємнича хвороба вбила російського аташе. У нас не було б жодних доказів цього, крім Майк та наших лікарів, які бачили це на власні очі. У вас немає такого щасливого випадку з Diamond. Як ви плануєте відстежити неіснуючу людину? "


Картер посміхнувся.


«Якщо ви знаєте про когось достатньо, - просто сказав він, - вони завжди залишають свідчення переходу, незалежно від того, наскільки сильно вони - чи ще хтось - намагається це приховати».


* * *


Використовуючи одне зі своїх посвідчень особи з відповідними кредитними посиланнями, Картер зареєструвався у Wellington Arms, вікторіанській будівлі з червоної цеглини з білими пряниками, розташованій на Аделаїд-роуд, недалеко від центру міста Веллінгтон. Він кинув свою сорокову сигарету за день у плоску скриньку біля стійки реєстрації, ввічливо помічений «Курці, будь ласка», натиснув важіль ножа, і цигарка зникла на другому рівні.


Клерк за столом із вдячністю посміхнувся і надав Картерові кімнату на п'ятому поверсі з видом на Зоологічний сад.


Картер підписав реєстр, а потім поклав на прилавок двадцять (новозеландських доларів). Клерк дивився на них, потім на Картера. Він був настороженим, але зацікавленим.


«Ви помітили, що за останні кілька тижнів сюди приїжджав американець чи англієць?» - недбало сказав Картер. «Високий чоловік приблизно мого зросту. Важкий. Англійська акцент. Любить мартіні з домішкою перно?


Жадібні очі клерка потьмяніли. Він не отримає зайвих грошей. Він похитав головою. Він був чесний.


"Популярного серед жінок", - додав Картер, підбадьорливо посміхаючись. "Справжній яскравий типаж".


- Вибачте, сер, - розчаровано сказав клерк. «Я не пам'ятаю нікого подібного, та й черговий майже кожен день».


Картер кивнув головою. Це було б схоже на полювання на одну конкретну черепашку на пляжі Коні-Айленда. Погані шанси.


«Візьми гроші, синку, – сказав Картер. «Попитуй. Можливо, його бачив хтось із іншої зміни».


Гроші зникли у кишені клерка. На його обличчі з'явилася широка посмішка. У соціалізованій Новій Зеландії податки були високими. Чайові були страховкою від інфляції.


"З радістю, сер", - сказав клерк, простягаючи йому ключ від номера. "Все, що я можу зробити".


Картер вийшов з готелю, щоб піти до найближчого чоловічого магазину, щоб купити одяг. Не замислюючись, він автоматично дивився на вулиці у пошуках яскраво-жовтої Mazda. Нічого. Він пішов у магазин шкіряних виробів та купив валізу. На короткий час він згадав про рибальські снасті, які згоріли вщент у «Цесні» Майк.


Він похитав головою, запакував чемодан і повернувся до вестибюлю готелю. Мазди не було видно. І ніхто, схоже, не особливо цікавився американським туристом із короткою бородою, який щойно одягнувся у гарний новозеландський одяг.


У вестибюлі Картер купив карту центру Веллінгтона, ресторан та путівник. Минуло тридцять шість годин з того часу, як він востаннє спав. Його охопила втома. Він піднявся вгору до своєї кімнати, щоб спланувати своє полювання за Роккі Даймондом, прийняти душ і поспати.


Сім


Назви районів Веллінгтона відображають його маорі, англійське та американське минуле. Такі імена, як Khandallah, Ngaio, Crofton Downs, Kilbimie та Brooklyn розчаровували Картера, тому що вони показували більше, ніж минуле; вони розповіли про нинішні величезні розміри Веллінгтона. Понад 300 000 мешканців розташувалися по дузі навколо затоки. І Картерові потрібно було вистежити одну-єдину людину, сторонню, яка не мала жодних записів про те, що вона колись була в Новій Зеландії.


Було лише одне логічне місце для початку: міжнародний аеропорт Веллінгтон. Він обійшов околиці, потім проконсультувався з посібником з ресторанів та ресторанів для барів.


* * *


У Новій Зеландії люди їздили ліворуч дороги, поштові скриньки були пофарбовані в королівський червоний колір і мали форму лялькових будиночків, і раз на три роки на загальних виборах голосували за заборону алкоголю. Це ще не минуло, але годинник бару був пропорційно коротким у країні, де рух за помірність міг легко вийти з-під контролю. Бари закрилися о десятій годині.


Нік Картер пам'ятав про це, коли йшов Бродвеєм, схиливши голову проти виючого вітру, до льоху Баярд Стоктон. Міжнародний аеропорт був на півдні. Великі літаки з ревом летіли туди-сюди, блимали вогні.


Було о 18:00. Холодний шторм Веллінгтона прорізав костюм Картера, наче він був марлею.


Але Картер виспався, добре поїв і почував себе чудово, бажаючи дізнатися, що лежало в основі дивних подій у Новій Зеландії.


Підготовлений він носив своїх старих друзів Вільгельміну, П'єра і Гюго. Вражаюче, як їхня присутність вплинула на настрій Кіллмайстра.


Він штовхнув обтягнуті пластиком двері льоху Баярд Стоктон. Сигаретний дим і запах затхлого спиртного зім'яли повітря. У під'їзді була збільшена кольорова фотографія сардонічної людини з рудим волоссям. Під фотографією було надруковано напис: «Диктор радіо Баярд Стоктон, людина із золотаво-гравійним голосом, зник із Крайстчерча в липні 1984 року». Фотографія та напис були заклеєні прозорим пластиком, прикріпленим до стіни. Картер похитав головою і пройшов у підвал. Не звичайний висококласний заклад.


У барі було темно, і світло виходило тільки від маленьких лампочок, захованих за дешевими криваво-червоними абажурами. Шпалери теж були червоними та сильно потекли. За стійкою сиділи чотири людини, поміж кожним стояли порожні стільці. Вони заявляли про свою ізоляцію. За стійкою було велике розписне полотно, погано зроблена імітація оголеної шкіри Модільяні. Бар мав прагнення. Він хотів вирости у публічний будинок.


Картер сів на табуретку наприкінці стійки і розв'язав краватку. Обігрівач був увімкнений. Навіть улітку ночі у Веллінгтоні можуть бути холодними. Його обличчя спалахнуло від тепла та затхлого повітря. Бармен глянув на нього.


"Пиво лева", - сказав Картер.


Бармен кивнув головою, взяв склянку і поставив її під кран. Поки розливалося пиво, Картер оглянув своїх товаришів по випивці: двох жінок та двох чоловіків.


Кожен із чоловіків крадькома і ввічливо глянув на Картера. Жінки дивилися на свої напої. Нечасто у цій країні ви бачили жінок у барі самих. І вони просто пили. В однієї був віскі, а в іншої ром із колою. Вони не були схожі на типи Роккі Даймонда.


Бармен дивився, як Картер вивчає жінок.


Кухоль з пивом стукнувся перед Картером. Воно пролилося через край кухля. Жінки підняли очі.


«Хороша ніч», - зауважив Картер, з цікавістю посміхаючись до похмурого бармена.


"Ви когось шукаєте?" - Запитав відповіді бармен.


У нього були жорстокі очі, короткий забіякуватий ніс і вуха цвіту цвітної капусти. Він ніколи не був на Олімпійських іграх, просто бився на перехрестях, маючи надто багато вільного часу і не маючи здорового глузду. Тепер він був старшим і знав життя краще, але він не відмовлявся від завдання, яке міг виконати.


«Взагалі я, - сказав Картер.


"Ви не знайдете її тут", - сказав бармен.


Бармен це все з'ясував. У Новій Зеландії жінку треба було боронити. На відміну від Сполучених Штатів, де межа між дівчиною та вуличною повією стиралася через іноді нерозрізнену сукню, у Новій Зеландії повія виглядала як пиріг, а жінка - як чиясь мати. Дві жінки в барі або були матерями, або хотіли стати ними. Їхні брови були стривожені.


"Твоя сестра?" - спитав Картер, глянувши на найближчу з двох жінок.


"Кузина", - грубо сказав бармен. «Випий пива і йди».


Картер поставив на планку 20 доларів. Бармен умів робити поспішні висновки. Може, він би пішов іншим шляхом, якби мотивація змінилася.


Рука бармена опустилася на двадцятку.


Але перш ніж він встиг зрушити банкноту в касову скриньку, рука Картера різко опустилася зверху. Здивований, бармен здригнувся і спробував витягти гроші та руку з-під неї.


Рука була знерухомлена.


Очі бармена звузилися. Він замислився над ситуацією, його чоло насупилося від напруження.


Вільною рукою Картер недбало взяв пиво і випив.


Бармен знову спробував смикнути геть, але сталеві м'язи Картера утримували бійця на місці.


Картер поставив пивний кухоль.


"Я сказав, що шукаю когось", - сказав він.


"Так?"


Бармен не поступиться ні йотою. Але його рука почала спітніти. Іноді він робив таємні спроби повернути собі гідність, вислизаючи.


Чотири людини в барі дивилися, не зовсім розуміючи, що відбувається.


Бармен знав. Він і раніше грав у ігри із залякуванням, говорили його заплющені очі, але він завжди стежив за тим, щоб у нього була правильна роль – роль хулігана.


"Американський льотчик", - продовжив Картер. "Коли він говорить, він говорить англійською".


Бармен облизав губи. Загіпнотизований, він спостерігав, як Картер легко грає зі своїм пивом, ніби новозеландцю не довелося напружуватися.


Приплив занепокоєння піднявся по шиї бармена. Незважаючи на те, що він використав це виправдання, він не боровся за жінок, честь чи патріотизм. Він боровся, бо чекав на перемогу. Знищення інших довело, що він був реальним.


«Тут вже надто багато чортових американців», - прогарчав бармен.


"Англійський акцент", - повторив Картер. "Високий чоловік. Любить мартіні з додаванням перно. Також любить жінок». Картер ввічливо кивнув двом утомленим жінкам у барі. У них була б свіжа історія, щоб розповісти їх друзям, цього разу про бородатого нахабного американця.


«Вибач, але в нього велика репутація. Дуже успішно підбирає жінок та укладає їх спати. Звати Рокі Даймонд». Він посміхнувся до бармена. «Я хочу знайти цю людину», - багатозначно сказав він.


Бармен знизав плечима.


Картер болісно притиснув руку до стійки. Бармен спробував придушити стогін болю.


«Вдячу за будь-які зачіпки, які ви мені дасте», - сказав йому Картер. «Або про нього, або про те, хто бачив чи знає його».


Бармен стиснув зуби.


"Ніколи про нього не чув", - прошипів він.


Потім рука бармена вдарила. Це була вкрита шрамами рука, з якою частіше перемагали, аніж програвали.


Картер зітхнув.


Вільною рукою він ударив бармена по щелепі. То справді був ідеальний удар.


Очі бійця розширилися від подиву. Кров текла з куточка його рота. Побитий бармен знову врізався в оголеного Модільяні. Пляшки з бурбоном, ромом та джином розлетілися на підлогу. Літнє скло вбудувалося в дешеву олійну картину.


Бармен різко сів серед безладу. Він упав на полиці з алкогольними напоями. Його голова, обрамлена вушками з цвітної капусти, схилилася до грудей.


Зачаровані, відвідувачі схилилися над стійкою, щоб подивитися, як чоловік, що втратив свідомість, повільно перекидається. Його голова приземлилася на цілу пляшку крем-де-мент. Здавалося, він усміхнувся.


Все ще нахилившись, усі четверо повернулися обличчям до Картера. Вони знову сіли на свої табурети.


«Хтось із вас бачив Роккі Даймонда? Чув щось про нього?» - спитав Картер.


Вони похитали головами.


"Не знаю цього імені", - сказав один чоловік.


«Тут багато туристів», – додав інший.


«Вибач», - сказала двоюрідна сестра. Потім вона посміхнулася. Злегка, але все ж таки посмішка. Їй теж не дуже сподобався кузен.


Картер посміхнувся. Він допив пиво.


«Я буду в Wellington Arms, якщо ви щось почуєте». Він надав їм ім'я, під яким зареєструвався.


Бармен на підлозі застогнав. Ніхто не дивився.


Картер знову зав'язав свою краватку.


"А як щодо грошей?" - спитав перший відвідувач-чоловік, глянувши на бар.


Картер поклав ще двадцять перше.


"Скажи йому, щоб він узяв уроки боксу".


* * *


У ніч Веллінгтона віяв вітер. Зірки були приховані за шаром сірих і вугільних хмар.


Наступні кілька годин Картер походжав Бродвеєм і його провулками, переходячи з бару в бар. Він замовляв пиво на кожній зупинці, але не допивав. Йому треба було бути напоготові.


Часом він хотів, щоб у його розпорядженні було кілька агентів. Або хоча б помічник. Будь-хто, хто допоможе розділити біганину за простим описом та завданням простого питання. Ви бачили чи чули про цю людину?


Його ноги німіли від нічного холоду. Ніс у нього замерз. Він знову відчув недосипання, але все ж таки витримав цю вітряну ніч.


Часто місію провалювали просто через погану роботу ніг. Відповіді рідко приходили на срібному блюді. Найчастіше їх доводилося викопувати тяжкою роботою.


Бармени, офіціантки та відвідувачі, до яких він наближався в барах та ресторанах Веллінгтона по всьому аеропорту, були схильні до підозрілості та мовчання. Частково це була його розпатлана борода. Але здебільшого це була стандартна – і нормальна – реакція.


Отже, щоразу йому доводилося шукати те, що розв'яже їм мови - хабарництво, співчуття, примус, інколи ж, для самотнього питущого, дружню бесіду.


Допит вимагав часу, енергії та грошей, а все це у нього закінчувалися. І ніхто з тих, з ким він розмовляв, не зустрічав і не чув про Rocky Diamond.


* * *


До закриття залишалося півгодини, і Картер нахилив голову, щоб знову увійти в ніч, що продувається вітром. Бар, з якого він виходив, був «Плуг та ангел». Наступним, до чого він піде, була Місячна Особа, через дві двері.


Його туфлі на шкіряній підошві ляскали холодним асфальтом. Він глибоко засунув руки в кишені піджака і згорбився, коли вітер гнав його порожнім тротуаром. У більшості жителів Веллінгтона вистачило розуму опинитися вдома такої ночі. І тільки подумати, що це було влітку.


Ліворуч від нього була алея. Чорна прямокутна дірка. Він промчав повз, рухомий штормом.


Тим не менш, бічним зором він побачив миттєвий спалах леза ножа в темряві біля входу в провулок.


Він продовжував рухатись. Тільки ще один магазин, ювелірний магазин із карбованими вручну золотими та срібними намистами, виставленими у вітрині, і тоді він буде у наступному барі. Місячне обличчя.


Той, хто був у провулку, мав бути набагато швидшим, якби чекав спіймати когось, кого пограбує цієї вітряної ночі.


Потім почув кроки.


Вони з гуркотом вибігли з провулка. Їх було десять. Одягнені у чорні комбінезони. Їхні обличчя темніли на тлі міських вогнів. Одягнені та замасковані, як і група, яка напала на гірську в'язницю.


Картер схопив Вільгельміну за поперек.


Один із них кинувся Картерові в ноги.


Він відскочив.


Вони оточили його.


Картер розвернувся, розмахуючи пістолетом


Він ударив іншого в шию. Його рука була така холодна, що він майже не відчув сильного удару.


Очі чоловіка закотилися, і він покірно опустився.


Але решта атакувала, з повною рішучістю.


Їх було дуже багато. Вони могли дозволити собі мати рефлекси трохи повільніше, ніж у Кіллмайстра.


Вони пішли на нього з усіх боків.


Картер бив своїм пістолетом, ліктями, руками та ногами.


Це було схоже на боротьбу з лавиною.


Він ударив одного в живіт. Нападник зігнувся навпіл, і його вирвало.


Інший він ударив по щоці. Чорний макіяж зіскребло з білого обличчя, яке швидко почервоніло від крові.


Вони схопили його за руки. Вирвали Вільгельміну з його рук. Притиснули його до цегляної стіни. Їх було надто багато.


Незадовго до того, як він вирвався на волю, один із них потрапив йому в щелепу. Інший завдав два сильні удари по селезінці.


Червоно-чорний біль спалахнув за очима Картера.


"Забудьте про діамант!" - прогарчав один чоловік.


То був низький голос, замаскований. Англійська, але з російським акцентом.


"Яким?" Він хотів знову почути голос.


"Іди до дому!" прохрипів інший.


Вони були чорними привидами вночі. Кожен був схожий на іншого. Копії з тонкими губами, одягнені у чорні комбінезони, захищені від вітру. Вони мали револьвери. Вони працювали в унісон, були добре навчені і сповнені ентузіазму.


"Срібний голуб!" - сказав Картер.


Це зробило все. Кулаки потрапили Картеру в обличчя, шию, груди та живіт. Знову і знову. Караючи його за знання.


Він боровся.


Вони били сильніше, серія вибухових болів змусила його задихатися і тицятись у грубу цегляну стіну.


"Не намагайся стежити за Даймондом!" - попередив новий голос, остаточність у словах. "Наступного разу ти будеш мертвий!"


Щоб підкреслити цю думку, інший зловмисник схопив Картера за голову і вдарив нею об цегляну стіну.


Руки випустили Картера. Він зісковзнув униз, кожен м'яз його тіла кричав. Тепла липка кров сочилася з його потилиці. Вулиця Веллінгтона шалено кружляла. Він відчув слабкість за кілька секунд до непритомності.


Нападники урочисто дивилися на нього.


Мовчки вони повернулися і побігли безлюдною вулицею.


* * *


Нічний холод виходив із тротуару. Картер прокинувся в цій тендітній тиші, знаючи, що йому слід встати, знаючи, що він задубілий, може, навіть захворів і вийшов би з ладу, якби він цього не зробив.


Пари поспішили повз нього з глузуванням у голосах, коли вони з огидою йшли геть. Вони думали, що він п'яний, чи нероба, а може, й того гірше. Проїхали кілька машин, їхні яскраві вогні висвітлили тротуар. Музика і сміх розносилися тротуаром, коли вгору і вниз по вулиці відчинялися і зачинялися двері барів і ресторанів.


Картер підвівся. Його захлеснула хвиля нудоти. Тремтячими руками він марно протирав піджак. Він схопився за стіну, щоби не впасти.


Коли вулицею повільно під'їхала інша машина, він вийшов у провулок. Там він знайшов Вільгельміну у чорнильній тіні. Він кинув «люгер» у кишеню піджака і, спотикаючись, повернувся на освітлений тротуар. Побиття було вправним і влаштоване так, щоб його тіло не забуло це.


Він поплескав по кишенях у пошуках сигарети. Машина була маленька жовта. Повернулася нудота, що цього разу супроводжується непритомністю. Його коліна перетворилися на воду, але його розум все ще працював.


Жовта машина була маздою, і вона повільно поповзла перед ним.


Раптом коліна підігнулися. Його охопило запаморочення. Він забув сигарету та жовту мазду. І знову він непритомний упав на холодний тротуар.


* * *


Коли він прокинувся, його турбували сни, коли його тягнуть. Це були нечіткі сни, ускладнені тим, що він затишно сидів у ліжку у своєму готельному номері, сонце світило яскравим та безневинним через вікно, а бинти та різні смердючі мазі покривали частини його тіла.


Він обережно потягнувся. Відчув бриж у хворобливих м'язах. Біль змусив його посміхнутися. Принаймні він був живий. Він рухав кістками та суглобами. Нічого не зламано.


Він відкинув ковдру та сів. Голий, він обережно, а потім з більшою впевненістю пройшов у ванну кімнату.


Він зітхнув з полегшенням і глянув у дзеркало. Білі пов'язки обрамляли його бородате обличчя ковдрою. Він зняв пов'язки. Ссадини та порізи, але нічого серйозного. Він повернувся до тумбочки, щоб подивитись на годинник.


Було одинадцять сорок п'ять. Він спав довго, може, дванадцяту годину. Що треба було, щоб оживити його розбите тіло. Коли над вами працюють професіонали, одужання не буває швидким і легким, але це допомагає бути в надзвичайно підготовленому стані Killmaster. Він оглянув кімнату. Його шафа була відкрита, одяг з учорашнього дня акуратно розвішаний. Він зняв слухавку.


"Так сер?" - сказав учора службовець знизу.


"Є повідомлення для мене?"


"Я перевірю."


Настала хвилина мовчання, потім повернувся нетерплячий хлопець.


«Нічого, сер. Вибачте».


«Невже минулої ночі мене привезли за кермом жовтої Мазди?»


«Власне, мій колега згадав про це. Приємний хлопець. Допоміг вам дістатися до вашого номера. Викликав лікаря готелю».


"Як його ім'я? Мені б хотілося подякувати йому"


«Ні, сер. Сказав, що він був просто добрим самаритянином. На вас напала одна із грубих банд на набережній».


Картер зітхнув. Самаритянин явно був людиною у жовтій «мазді». Ось звідки прийшла та захоплююча частина його мрії.


Немов у тумані він згадав, як його підняли на ноги і наполовину тягли, наполовину тягли до маленької машини. Він згадав, як грюкнули двері, відкрив рота, щоб подякувати своєму благодійнику, а потім знову відключився.


Незнайомець був справжньою загадкою, яку зараз неможливо ідентифікувати. Картер не роздивився обличчя цієї людини. Він не знав віку і навіть кольору волосся, бо чоловік носив каптур низько до вух. Не знав номерний знак машини. Не знав, чому – чи справді – незнайомець стежив за ним.


"Що небудь ще?"


«Ну… є ще дещо. Але я не знаю, наскільки це важливо…»


"Роккі Даймонд?" - раптом насторожився Картер.


«Нічого особливого, - попередив молодий службовець, - але я згадав, що ви сказали про розпитування, і одна зі служниць сказала, що бачила таку людину, як ви описали. Він прийшов п'яним із жінкою, щоб відвідати одного з наших гостей. Він замовив у барі мартіні з перно. Покоївка не пам'ятала, якого гостя вони були в гостях. У будь-якому випадку вони сміялися по всьому вестибюлю, йдучи до ліфта. Дуже недостойно, подумала вона.


"Покоївка чула, що він сказав щось?"


"Крайстчерч", - сказав службовець готелю, задоволений тим, що він може доставити інформацію гостю, який так щедро заплатив. Гроші не можуть купити кохання, але на них можна регулярно купувати співпрацю. «Він згадав Крайстчерч. Жінка повисла йому на руку і благала взяти її із собою».


Картер посміхнувся.


"Будь я проклятий", - сказав він.


Восьмий розділ


Як місто, засноване англійськими джентльменами дев'ятнадцятого століття, Крайстчерч був скоріше консервативним, ніж модним. Формальні квіткові сади прикрашали особняки багатих, у той час як акуратні клумби з левовою позіхою та букетами прикрашали бунгало робітничого класу. Лебеді зі збірок оповідань плавали в струмках та ставках. Школярі з картинками-листівками носили зелені блейзери та традиційні ключки для хокею на траві.


Крайстчерч жив повільно, майже недбало. Це було відображенням виховання, яке підкреслювало добрий смак, а не кількість проданих автомобілів сьогодні та не те, скільки грошей буде зароблено завтра. Бізнес процвітав без ажіотажу. Фінансовим успіхом захоплювалися, але не хвалили у цьому самому англійському місті за межами Великобританії.


Нік Картер думав про це, коли наступні два дні провів, спокійно пробираючись через місто з населенням понад 300 000 чоловік. Було більше ресторанів, аніж барів. Крайстчерч був містом крамарів, кожен з яких мав невеликі англійськи ексцентричності, які відрізняли їх заклади.


Він пішов у ресторан Grimsby's, розташований у переобладнаній середньовічній церкві. Несмачною Шангрі-Ла, яка обіцяла у пластиці те саме, що й у фільмах з целулоїду. Оксфордської компанії Victualling, прикрашеної старими дерев'яними будками та залізними лампами на гусячій шиї. У Lounge Waimairi, де молоді одружувалися, дорогою обговорювали регбі та політику. І в різні китайські, мексиканські, італійські, американські, англійські, німецькі та будь-які інші етнічні бари чи ресторани може вигадати родючий розум.


Він стомився і викликав розлад шлунка, але він продовжував. Навіть у місті з 300 000 індивідуалістів. Картер знав, що наполегливість окупиться – це лише питання часу. Якщо пощастить.


* * *


Сутінки другого дня. Молоді люди європейського походження проїжджали велосипедами Соборною площею Крайстчерча.


Ратуша та англіканський собор домінували над парковою зоною. Чайки кружляли та кричали над головою. Безробітні підлітки маорі стояли на розі, знітившись у плечах, і курили сигарети. Їхні смагляві полінезійські обличчя з гарними плоскими кістками здавались похмурими й похмурими в світлі, що згасало. Не все було ідеально в цьому натхненному англійцями раю.


Картер пройшов повз них, повз площу, повз готель «Савой», щоб продовжити свої методичні пошуки. Він був одягнений у костюм з Фліт-стріт, привезений з Лондона, і веселий вигляд, який приховував його зростаюче розчарування. Його борода починала більше бути схожою на вдавання фінансового підприємця, ніж на недбалість жебрака ізгоя.


Наступною зупинкою був Wyndham Club, розкішний триповерховий готель, висічений з польового каменю. На арочних вікнах були важкі парчові штори, а біля вхідних дверей - застарілий лакей. Лакей вклонився і торкнувся краю кашкета, коли Картер піднявся сходами. Правильний одяг та правильне ставлення принесуть вам повагу, а то й душевний спокій.


Запахи дорогого віскі, бренді, портвейну та старого дерева ароматизували повітря обшитого панелями бару на першому поверсі. Бармен витер білу тканину об блискучу стійку і оцінювально посміхнувся Картеру.


Він запитав. "Лондон?" Картер підвівся біля бару, поставив ногу на перила і кивнув.


"Щойно звідти".


Скажіть людині, що вона очікує почути, і ви підтвердите її розум. Миттєве порозуміння. «Якось я був у Лондоні», - продовжив бармен


У нього були блідо-блакитні очі і тонке сріблясте волосся, зачесане назад до голови. Його велична поза підходила до приглушеного бару.


"Тобі сподобалося?"


«Я був розчарований, сер. Я чекав на туман. Ви знаєте, густий туман із горохового супу Шерлока Холмса та Джека Потрошителя?» Бармен висококласного закладу любив пригоди. «Але коли я дістався туди, вони сказали мені, що туман насправді був смогом, просто забрудненням повітря і що в Лондоні є нові постанови проти цього. З шістдесятих не було гарячого супу з гороху. Дуже прикро».


"Я можу уявити", - сказав Картер.


Бармен перестав полірувати і подивився на свого єдиного покупця.


"Що б ви хотіли випити, сер?"


"Мартіні з додаванням перно".


"Незвичайний напій", - сказав бармен, йдучи на роботу.


"Подавай це комусь ще останнім часом?"


"Ні, сер."


Бармен по одному кидав у шейкер кубики льоду, брязкаючи. Він налив джин Boodles, закусивши шийку пляшки в найкращий момент. Його руки рухалися з розмахом та драматизмом концертного піаніста. Він підняв пляшку вермуту «Чінзано».


"Дванадцять до одного?" він запитав.


"От і все", - кивнув Картер і продовжив. «Він був би високим, струнким. Приблизно мого зростання. Англійська акцент. Пілот».


Сивий пан бармен працював без перерви. Він додав якісний вермут та перемішав суміш. Він хлюпнув Перно в склянку на ніжці, налив мартіні, намотав на нього цедру лимона і легким рухом пальців кинув цедру в суміш.


Він відступив, схрестив руки. Він був генералом, який чекав результату важливої битви.


Картер задумливо відпив.


"Відмінно", - оголосив він. «Ніжна, без докору».


Бармен засяяв. Картер досяг свого.


На знак вдячності Картер випив.


Прибираючи бармен спостерігав, як покупець насолоджується плодами його таланту.


- Ясна річ, у вас є нова пляшка Pernod, - сказав нарешті Картер.


Бармен завагався і подивився на пляшку, повертаючи її до раковини.


«Справді. Ми не часто відкриваємо пляшки. Навіть улітку».


Пірно був літнім напоєм, який зазвичай подавали з льодом. Зелений від пляшки він став молочно-жовтим при ударі об лід. Лікер цінувався за слабкий смак лакриці.


"Цікаво, хто з них пив останній раз", - недбало сказав Картер.


Бармен нічого не сказав. Він витер барну стійку. Він сполоснув окуляри. Він витирав пилюку з пляшок.


"Ви могли б зателефонувати", - запропонував Картер, сьорбаючи. "Запитай їх."


Бармен, який насолоджувався своєю роботою, але все ще жадав пригод у лондонських туманах Шерлока Холмса, кивнув, відірвав погляд від фартуха і вийшов із кімнати.


Картер сподівався, що це саме той успіх, на який він так довго чекав.


Бармен дзвонив своїм колегам-барменам Wyndham, щоб дізнатися, чи не просив хтось із джентльменів останнім часом мартіні з краплею Pernod.


Його не було двадцять хвилин. Коли він повернувся, Картер допив Мартіні.


"Цікава ситуація", - зізнався бармен, знімаючи фартух.


Картер терпляче чекав. То справді був момент слави бармена. Проте, він мав бажання задушити його. То були довгі два дні.


"Ви досягли успіху?" він запитав.


"Думаю, що так", - урочисто сказав бармен. «Тут був джентльмен, гість готелю на ім'я Шелтон Філіпс. Красивий чоловік. Навіть хвацький, принаймні, так думали пані».


Картер посміхнувся. Звали Рокі Даймонд при народженні Філіп Шелтон.


"Минулого тижня?" - сказав Картер. "У вас ще є квитанції?"


Його кімната, сер. Звичайно, вам це потрібне».


Послужливий бармен переглянув квитанції бару. Коли траплявся успіх, його часто було багато. Але коли ви вперто, безнадійно переслідуєте невловиму інформацію, що ви її забули.


Номер кімнати був 203.


* * *


Коли Нік Картер засунув їй у кишеню двадцять доларів, покоївка на другому поверсі клубу Wyndham згадала Шелтона Філіпса.


Вона згадувала, що Філіпс все ще винаймав дорогу кімнату. Це була невисока брюнетка з яскравими очима та рухливим ротом. Він заплатив до наступного тижня.


З ще двадцятьма доларами покоївка відчинила двері, послала Картерові повітряний поцілунок і зникла, щоб нанести лимонний віск до наступної кімнати.


Кімната Рокі Даймонд у Wyndham Club була прикрашена розписаними вручну порцеляновими тарілками, латунною арматурою, важкими меблями з червоного дерева, паркетною підлогою та зав'язаним вручну східним килимом, який починався прямо від дверей і збільшував довжину довгастої кімнати до самого низу. високе ліжко з балдахіном.


Рокі Даймонд любив витрачати гроші. Це було його… чи ще когось?


Картер почав з ящиків у комоді, знайшов звичайний набір шкарпеток, спідньої білизни та носових хусток. У шафі були два ділові костюми - темно-синій та сірий у тонку смужку, а також туфлі та одяг для відпочинку.


Куди б Даймонд не був, він узяв із собою небагато. Поїздка в режим суворої економії, а може його просто викрали, вбили, а його тіло розрізали на наживку для акул.


Картер перевірив підкладку та кишені одягу, перевернув та струснув туфлі, потім переглянув решту ящиків у кімнаті.


Він знайшов канцтовари Wyndham Club, Біблію Гідеона, жіночий бюстгальтер і труси від бікіні, серветки та ящик чоловічих прикрас. Він працював із точністю, старанно замінюючи все, як він знайшов.


Але його успіх знову вичерпався. Не було жодних фінансових звітів. Ні чекових книжок, ні кредитних карток, ні навіть квитанцій із місцевих магазинів чи сірникових коробок.


Це було майже так, ніби Даймонд очікував, що його кімнату обшукають. Його речі були особистими, але нічого не розкрило ні його справжньої особистості, ні його намірів у Крайстчерчі чи Новій Зеландії.


Крім того, що він планував повернутися.


Натренованим поглядом Картер обвів кімнату. Що він не перевірив?


Стіни, стеля та підлога.


Він знову взявся за роботу, перевіряючи меблі позаду та під нею, обігрівач підлоги, підлогу в туалеті, під килимком, пластини за світильниками, вентиляційні ґрати. Нічого.


Потім він почув звук біля дверей.


Тихий звук, намагаючись замовкнути.


Інших дверей не було. Картер опинився у пастці.


Він швидко перетнув кімнату і штовхнув вікно.


Там був вузький виступ шириною близько двадцяти чотирьох дюймів, потім двоповерховий спуск прямо вниз.


Чи не величезна відстань, але достатньо, щоб зламати ногу… або хребет. І між ним та бетоном унизу не було ні навісів, ні дерев.


Картер вислизнув із вікна на виступ. Під ним пішоходи купували вітрини, а автомобілі випускали вихлопні гази у повітря.


Якщо пощастить, ніхто його не помітить, приверне увагу інших, поліцію. Або Срібний голуб.


Коли він зачинив вікно, двері в готельний номер відчинилися і зачинилися.


Чоловік був худорлявим, швидким. Він засунув відмички назад у кишеню штанів.


Картер посміхнувся до себе. В якомусь сенсі він чекав на нього.


Це була та сама людина, яка залишила радіостанцію CB і аптечку для Майка на Північному острові. Та сама людина, яка повернула Картера в його готель у Веллінгтоні після нападу росіян. Чоловік, який водив жовту «Мазду», носив кепку там-о'-шантер, низько спущену до вух, і мав невеликі риси обличчя.


Його рухи були обережними, досвідченими. Він дотримувався тієї ж схемою пошуку, як і Картер. На цей раз він не шукав Картера і не був грабіжником. Він був професійним агентом.


Картер спостерігав з вікна високо, твердо поставивши ноги на виступ шириною два фути. Його тіло було поза увагою. Було видно тільки його голову, якби інший агент діяв досить швидко.


Навколо нього свистів вітер. Періодично він ховався з поля зору, оскільки шукаючий, стаючи розчарованим, зупинявся, щоб оглянути кімнату і подумати.


Це був один із тих випадків, коли власний погляд Картера побачив клаптик паперу. Це був шматок поштового паперу, складений так, щоб помістився в гаманець або ящик для ключів, що лежав у верхній частині шибки у кімнаті. Він легко міг упасти, коли дві руки - а не одна очікувана рука - мали простягнути руку, щоб відкрити вікно з подвійним склінням. (Це було жорстке вікно.) І уламки залишалися непоміченими покоївками, які прибирали тільки те, що було видно.


Картер широко й терпляче посміхнувся, коли агент завершив методичний обшук кімнати. Чоловік витратив на це добрий час, навіть знявши пластини, що закривають вимикачі світла та електричні розетки. Він також був після Роккі Даймонда. Але в чому була його причина і на кого він працював?


Нарешті, розчарований і розчарований агент притис вухо до дверей. Коли звуки зовні сказали йому, що це безпечно, він відчинив двері і вислизнув.


Картер знову відкрив вікно, схопив складений аркуш паперу і пішов за ним.


Агент пройшов повз санаторій House of Natural Health Foods, аптеки New Market Butcherym Reynolds Chemists, Woolworth's Variety і повернувся на Соборну площу Крайстчерча.


То справді був худорлявий чоловік, одягнений у коричневі штани з короткими рукавами, ветровку «Лондонський туман» і жвавий там-о-шантер. Він ходив, засунувши руки в кишені, його плечі були розслаблені, не показуючи, що стурбований тим, що за ним стежать. Одного цього було достатньо, щоби викликати у Картера підозри.


Такий добрий агент, як цей, переходитиме вулиці, пірнатиме в магазини і виходитиме з них, повертатиметься назад – бо, якщо він виконує завдання, він позначена людина. Хтось, кого часто не знає.


Він також завжди шукає незвичайного інтересу до нього або до того, що він робить. Це може призвести до потрібної інформації. Для Картера обережне використання вулиць було другою натурою. Рідко його стежили без його відома. Вчора він втратив щонайменше один хвіст у Крайстчерчі. І два у Веллінгтоні. Частина роботи.


Коли вони ввійшли на площу, Картер відступив далі.


Дивний агент зливався з європейськими новозеландцями, його дуже англійський одяг був схожий на дуже англійський одяг інших мешканців площі.


Картер ніколи не чув голосу незнайомця, гадаючи, чи буде там шотландський акцент, що підходить до там-о-шантеру, чи інший акцент – східноєвропейський. Американець, російська - там там-о'-шантер носили для відволікання.


Агент повернувся до підставки з квітами навпроти великого цегляно-кам'яного поштового відділення. Він мав дивну ходу, дуже своєрідну. Якщо Картер мав достатньо часу, щоб вивчити його ...


Натомість Картер неквапливо пішов, мабуть, прямуючи до чоловічого туалету.


Агент відібрав у квіткарки букет із жовтих, білих та синіх ромашок. Це була проста транзакція, сповнена розмови, і Картер нудно оглянув площу.


Поки не побачив Бленкочова.


Шеф жахливого K-GOL проходив через великі подвійні двері поштового відділення так недбало, якби це був Кремль.


Старий агент був одягнений у безсмачний пом'ятий костюм. Дуже англійська. Він перебирав стос закордонних конвертів, наче шукав чек на переклад.


Це була хороша личина, і Бленкочова важко було дізнатися як важливого радянського чиновника на фотографії Майк.


Він був там, щоб зустріти людину у там-о'-шантері.


Незважаючи на величезні наслідки того, що головна людина з КДБ у світі знову працюватиме на полі, Картерові довелося посміхнутися.


Бленкочов був добрий. Руки трохи тремтіли. Ніс був яскраво-червоним, що наводило на думку, що випив надто багато. І тут найкращий дотик - вираз потреби на обличчі Бленкочева переріс у жадібність, коли він знайшов потрібний конверт і розірвав його. Він засяяв, коли прочитав суму на фальшивому чеку. Потім він пішов, наче шукав бар.


Тим часом молодий агент у там-о'-шантері порався біля квіткового стенду, продовжуючи розмовляти з квіткаркою. Спостерігаючи за Бленченковим краєм ока, агент повернув букет у руці, потримав його на руках, потім кинув на бік і постукав по стегні. Він не знав, що з цим робити.


Нарешті, закінчивши розмову, молодик подякував і повернувся.


Врізався у Бленкочова.


Конверти злетіли у повітря.


Букет упав.


Обидва чоловіки нахилилися, щоб забрати свої речі, і Картер побачив коротку розмову, яка відбулася без жодного погляду на іншого. Говорив молодий агент. Картер читав по губах. Старому агентові це повідомлення не сподобалося, і він наказав. Вони не обмінювалися поглядами чи пакетами.


Двоє підвелися, потиснули один одному руки, знову ввічливі незнайомці. Було вибачено.


Вони пішли у напрямках на дев'яносто градусів один від одного.


Картер пішов за Бленченковим, залишаючи йому достатньо місця.


Бленкочов швидким кроком пройшов площею, обігнув коло, скористався чоловічим туалетом, зупинився на лавці у парку, щоб відпочити, а потім пройшов навколо пошти надвір.


Якоїсь миті він помітив Картера. Але агент AX залишився із ним. КДБ не особливо намагався втратити Killmasterа.


Повернувшись надвір, жовта «мазда» стояла біля тротуару, і Бленкочев попрямував до неї. Його надто довгий піджак плескав по мішкуватих штанях.


Молодий агент потягнувся через передні двері й відчинив двері Бленченкову. Нетерплячий, він завів двигун.


Бленкочов стрибнув, повернувся і глянув у вікно.


Коли «Мазда» помчала, старий лис обдарував Картера пустотливою усмішкою і злегка помахав рукою. То був салют Матері.


Посміхаючись, Картер дивився, як Мазда впливає в потік машин Крайстчерча. Стежити за Бленченковим не мало сенсу. Картер знайшов те, навіщо Бленкочев посилав молодого агента сюди.


Він вийняв із кишені складений листок, відкрив його, перечитав адресу та впіймав таксі.


* * *


Пункт призначення Картера знаходився на південному заході, за межами міста Крайстчерча, у малонаселеному районі неподалік аеродрому Віграм. Верби та дуби всіяли сухий краєвид. Занедбані сільськогосподарські знаряддя були іржавим нагадуванням про початкове призначення, яке англійські джентльмени мали на увазі землі.


Тепер ділянку було розбито на пустирі, чекаючи на продаж або викуп. Сім'я маорі стояла на обвислій веранді, поки Картер проїжджав повз орендовану машину. То були тихі люди, змучені життям. Вони не махали рукою, але дивилися, як Картер повернув на дорогу, яка вела на адресу Чарлі Сміта. Його відхід був їхньою розвагою.


Картер припаркував орендований автомобіль у тіні верби, гілки якої стосувалися землі. Літній полудень став спекотним; було майже вісімдесят градусів. Погода в Новій Зеландії була не тільки драматичною, а й непередбачуваною.


Він вийшов з машини і озирнувся. Будинок Сміт-Дела був трохи більшим, ніж халупа. На землі валялися консервні банки, шини, моток колючого дроту. Бур'яни вільно виросли від спраги. Металевий клапан зламаної жниварки грюкнув, коли легкий вітерець підняв пил у повітря. Колись це був добрий, міцний будинок. Фундамент був навіть кам'яним. Брудна стежка вела до провислого ґанку. Картер підійшов до нього.


Він постукав.


"Сміт-угода!"


Нема відповіді. Він знову постукав, знову покликав, обійшов позаду. Там також нікого немає.


Він повернувся вперед, тримаючись за дверну ручку, коли побачив старий джип, що гойдався по дорозі до халупи.


Водієві було важко вирішити, чи воліє він прискорення чи гальмо.


Машина мчить уперед, гальмує майже до повної зупинки, а потім стрибає вперед, як кролик із дробом у хвості.


Картер спостерігав за нестійким рухом позашляховика і посміхнувся.


Коли джип нарешті зупинився в курному дворі, він пішов до нього.


"Чарлі Сміт - справа?"


"Betcha!" - сказав водій, видихаючи хмару віскі.


Його очі були червоні й каламутні. Він перевернув бейсболку так, що клапан опинився на потилиці. Він підняв своє тіло, направив його за межі позашляховика і повільно поставив на землю. Він усміхнувся Картерові.


"Я вас знаю?"


"Не думаю", - сказав Картер, хапаючи Сміт-Ділла за руку, щоб підтримати його.


Він пішов за Сміт-Діллом вгору доріжкою до ґанку хатини. Ділл Сміт трохи вагався. Мабуть, у хатині була пляшка.


"Я шукаю друга", - продовжив Картер. «Звати Роки Даймонд. Можливо, ви знаєте його як Філіп Шелтон чи Шелтон Філіпс».


"Ой?" Інтерес Сміт-Ділла знижувався. Він відчинив двері. "Потрібно випити".


Пролунало слабке пластикове клацання.


Картер схопився за ноги Сміта. Шпурнув його з ганку. Притис їх до кам'яного фундаменту.


Хата вибухнула.


Дев'ятий розділ


Земля затремтіла і покотилася. Ревіння вибуху струсонув їх барабанні перетинки. Пил та сміття заповнили повітря, двоє чоловіків притиснулися до кам'яного фундаменту та закашлялися.


Бомба була встановлена на перемикач затримки на частки секунди, щоб бути впевненим, що будь-який вхід виявиться всередині, коли вибухівка рознесе халупу на частини. Це було м'яке клацання, яке вловило гострий слух Ніка Картера. Як і всі експерти, фахівці з бомб намагалися продумати всі непередбачені обставини.


Коли Картер узяв Чарлі Сміта і тримав його за хитке плече, він подумав про це. Занадто багато чогось часто було поганою ідеєю… навіть надто великою ефективністю.


Сміт-Ділл дивився на кам'яний фундамент своєї хатини, тепер заповнений, як кратер вулкана, дерев'яними уламками, придатними лише для зубочисток. Пил повільно осідав на землю.


"Ось лайно", - сказав він сумно.


«Вибач за це», - сказав Картер. «Схоже, ти комусь не подобається. Тобі потрібний новий будинок».


"Не говори вже про цей будинок!" - обурено вигукнув Сміт-Дейл. "Моя пляшка була в ньому!"


"Я прошу вибачення." Картер посміхнувся. «Може, ти не маєш екстреної пляшки? Десь захована?»


Сміт Діл тупо глянув на Картера. Поступово спогади прояснилися в його очах. Він клацнув пальцями.


"Дамі, ти маєш рацію!"


Картер пройшов за Сміт-Діллом через завалений двір у глибину будинку. П'яний пішов до колодязя з невисокою кам'яною стіною. Верхня арка, в якій було відро, давно зникла. Поруч стояло відро, перевернуте, до його ручки була прив'язана обірвана мотузка. Сміт-Дейл проігнорував це. Натомість він натягнув другу мотузку, яка була прикріплена до глибоко врізаного гака в стіні колодязя. Відро залишили зовні криниці, щоб не переплутати мотузки вночі.


Картер заглянув у темряву через край колодязя. Повільно з'явився глечик. Це було домашнє пиво у пластиковій пляшці з відбілювачем, а не в тарі. Він був там так давно, що водорості покрили його слизовою оболонкою.


Сміт із задоволенням кукарекав. Він опустився поруч із криницею, спираючись спиною об стіну, підняв пляшку і випив.


Картер сів поруч із ним.


"Схоже, ви добре провели час", - зауважив він. «Довге святкування чогось».


«Не можу зрозуміти, - сказав Сміт Ділл, витираючи рот кулаком, - хто захоче підірвати стару хатину? Я навіть не володію нею».


«Вони полювали на тебе, а не на халупу».


«У цьому немає жодного сенсу».


Сміт знову пив, довго й міцно. Нарешті він зітхнув і поставив глечик поруч із ним. Він тримав його за руку.


"Ви не хочете нічого, чи не так?" – спитав він.


"Не міг би і мріяти позбавити тебе", - сказав Картер.


Сміт-Ділл просяяв і повернув бейсболку так, що поля знову заплющили йому очі, захищаючи обличчя від полуденного сонця. Йому було трохи за сорок, стрункий чоловік потребував гоління. Його плоть була м'ясиста, майже беззмістовна. Він пив уже багато років і навіть майже не їв. Він цінував тих, хто не вживав спиртного, яким він замінив правильне харчування.


«Це не так і здорово», - зізнався новозеландець і знову випив. «Але ти можеш мати. Звісно. Ти врятував мені життя. Я думаю. Чи не так?"


Картер засміявся.


«Можливо, але ти залишиш собі випивку. Замість цього, можливо, ти даси відповідь на кілька запитань. Що-небудь знаєш про літаки?


Сміт-Ділі повільно моргнув, перетравлюючи слова Картера.


"Механік", - відповів він, все ще спантеличений.


"Знаєш льотчика на ім'я Роккі Даймонд?"


Сміт-Ділі ухнув і ляснув себе по стегні.


"О, він важкий випадок, він!" він сказав. "Один із найважчих випадків!"


"Ви бачили його минулого тижня?"


Брови механіка задумливо насупилися. Його лоба підозріло наморщився.


"Чому ти хочеш знати?"


«Якби я хотів завдати йому болю, я не став би говорити з тобою зараз. Я опустив би тебе, твою руку зафіксували назад, а твою шию витягли звідси до Окленда. Ти сказав би мені все, що я хотів. "


Сміт зблід.


"Даймонд зник", - продовжив Картер. «Може, він мертвий. Може, він десь поранений і потребує допомоги. Якщо він твій друг, ти захочеш мені розповісти те, що знаєш».


Сміт-Ділл випив, потім глянув на Картера каламутними очима.


"Він прилетів із Крайстчерча?" – наполягав Картер.


«От і все, – сказав механік. «Не знаю, чи хоче він, щоб я сказав тобі чи ні. Але тоді, коли бідний хлопчик зник…» Він знизав плечима. "А добре. Він має бути зараз там, і жодної шкоди. Він робив ставку. Хтось найняв його, щоб він здійснив каскадерський політ із Крайстчерча на Південний полюс. Він мав переночувати там, а потім відлетіти. На Фолклендські острови. Коли він полетів, він дав мені пачку грошей за допомогу йому і за те, щоб я тримав язик за зубами. Я пішов святкувати. З того часу мене не було вдома”. Він сумно дивився через двір на залишки хатини.


"Це врятувало тобі життя", - нагадав йому Картер. «Якби ти повернувся раніше, ти не почув би клацання і був би мертвий».


«Не знаю, чому хтось хоче мене вбити». Механік сумно похитав головою. Думаючи про це, він засмутився, тому знову випив.


"Він мав план польоту?" Картер продовжив.


"Звісно. Довелося. Усі роблять».


"І в нього було багато запасів?"


"Всі. В основному снігове спорядження. На всякий випадок. Їжа також і рятувальне спорядження. Без вишукувань. І бензобаки були сповнені, сам бачив».


"Його немає ні в міжнародному аеропорту Крайстчерча, ні на аеродромі Віграм".


«Ну ми все це замовчували. Роккі називав себе якось інакше – якось Філіпом – але там мають бути записи. План польоту».


Картер підвівся і витер руки.


«Давай, – сказав він. "Є дехто, з ким тобі потрібно поговорити".


Він підняв Чарлі Сміта за пахви і поставив його на ноги. Механік притис до грудей покритий водоростями глечик.


Ділл Сміт був єдиним свідком Картера у присутності Роккі Даймонда у Новій Зеландії. Сміт вірив у те, що сказав йому Даймонд, але десь у підсвідомості цієї людини міг бути ключем до розгадки того, ким насправді був Даймонд. Картер укласти угоду Сміта з полковником Ффолксом і дозволить психологам-експертам глави розвідки Нової Зеландії взяти на себе відповідальність.


"Не впевнений, що мені це сподобається", - пробурмотів Сміт-Ділл, коли Картер вів його.


«Нічого не вдієш, - сказав Картер, націливши його на Ford Laser 1.3, який він орендував у центрі Крайстчерча. «Ніхто не завдасть тобі шкоди. Просто допоможуть тобі краще згадати. Може, тобі справді весело. Цікаво».


"Зовсім не подобається!"


Сміта нелегко переконати. Алкоголікам не подобалися зміни. Під загрозою опинилася найголовніша постійна у їхньому житті – алкоголь.


Проте Картер підштовхнув його до форда. І Сміт Ділл, воля якого давно випарувалася в алкогольному тумані, пішов.


Куля пронизала сонячне світло.


Агент AX миттєво пірнув. Він смикнув Сміта і витяг Вільгельміну.


Куля встромилася в землю за п'ять дюймів від Картера.


Картер потяг за собою Сміта, щоб сховатися за орендованою машиною.


Сміт затремтів. Його зуби стукали, коли він притискав до грудей пластикову пляшку з випивкою.


Свист ще двох куль розколов повітря. То були пронизливі звуки далекобійної гвинтівки. Снайпер - або снайпери - намагався витягнути Картера і Сміт-Дедла з-за машини.


"Що зараз відбувається?" - вигукнув Сміт-Дейл.


"У тебе в джипі пістолет?" - спитав Картер.


«Стара мисливська рушниця, але…»


"Заднє сидіння? Переднє сидіння?"


"Під переднім сидінням, але ..."


"Не рухайся, - наказав Картер, - чи ти мертвий!"


Сміт-Ділл урочисто кивнув, його бліде обличчя вказувало на те, що він знову опинився в могилі.


Картер глянув на пошарпаний брудний джип. Це було за двадцять футів від мене. Повітря було безмовним, стрілок або стрілки економили кулі, чекаючи мети.


Коли Сміт Ділі відкрутив пляшку, Картер кинувся до джипа.


Куля пробила капот позашляховика.


"Вітання!" - вигукнув Сміт-Дейл. "Це мій джип!"


Він був брудним і побитим, але – на відміну від халупи – його. Право власності було важливіше за безпеку.


«Сміт-Ділл! Лягай!» - вигукнув Картер.


Збитий з пантелику механік пригнувся, коли ще одна куля просвистіла над фордом у тому місці, де хвилину тому була голова Сміта.


У часі між пострілами Картер зрозумів, що це один стрілець. Перш ніж снайпер зміг повторити спробу, Картер стрибнув на переднє сидіння позашляховика. Він витяг стару гвинтівку та картонну коробку з патронами. Тепер йому знову треба було вибратися.


Картер покликав. - "Сміт" "У тебе все ще є цей глечик?"


"Що ж!"


"Візьми ковток і тримай його високо, щоб я міг його побачити!"


Механік слухняно ковтнув і підняв велику білу пляшку над головою, над капотом форда. "Вище!" – наполягав Картер.


"Як так?"


Відповідь прийшла у верещанні правильно випущеної кулі.


Вона потрапила у велику пластикову пляшку. Пиво бризнуло у повітря з розбитої пляшки, омиваючи обличчя Сміт-Ділла. Шматочки пластику впали на землю.


"Ні!" вигукнув Сміт.


Він потягнув ручку вниз і дивився на


землю якби він міг зібрати пляшку заново. Сльози текли його щоками, і він лизнув внутрішню частину ручки.


Знову скориставшись коротким часом перед повторним прицілом, Картер перестрибнув через двері позашляховика і помчав до «форда».


"Чому ти змусив мене це зробити?" Сміт поскаржився. "Я мушу відрубати тобі голову!"


В люті п'яний витер очі рукою. Картер потребував гніву, а не занурення в нерухомість жалості до себе. Гнівний Сміт був кориснішим, можливо, досить корисним, щоб урятувати його власне життя і допомогти Картеру зловити снайпера.


"Ось", - сказав Картер і засунув гвинтівку та боєприпаси Сміт-Дейлу. «Там лише один. За деревами на пагорбі. Стріляй його, але не стріляй у себе».


Сміт-Ділл насупився. Його очі звузилися. Він почав розуміти ідею.


"Ти впораєшся з цим?" - Сказав Картер, перевіряючи свій пістолет.


"Ви йдете за ним?"


"У вас є ідея краща?"


"Ми могли б просто виїхати звідси".


"Він прострелить шини, бензобак".


"Було б безпечніше".


Картер засміявся. "Ви маєте на увазі, що це може наблизити вас до ще одного напою".


Сміт-Ділл випростався і сів навпочіпки в багнюці. "Немає нічого поганого в тому, що чоловік час від часу випиває".


«Все гаразд, – погодився Картер. «А потім я куплю тобі одну. Як хочеш".


«Я хочу пляшку. Найкраще ірландське».


"Ви можете розраховувати на це".


Картер грюкнув Сміта по спині і підповз до кінця машини. "Минуло багато часу з останнього пострілу.


"Він може рухатися", - попередив Картер Сміт-Ділі через плече. "Бути обережним."


Сміт-Ділл підняв бейсболку, почухав шкіру голови і знову одягнув кепку на голову.


"Зрозуміло", - сказав він і підняв стовбур гвинтівки над капотом машини.


Миттю пролунав ще один постріл, що приземлився в хмарі пилу за кілька футів позаду машини.


"Схоже, він спостерігає за мною", - стурбовано сказав п'яний.


"Добре", - сказав Картер і побіг.


Поволі Картер пробирався плавно перекочується, рідко заселеною рівниною. У країні, де полювання було одним із способів утримати сім'ю з голоду, не було жодного помітного хвилювання з приводу стрільця на невисокому пагорбі, який тримав Сміт-Ділла під замком і намагався зупинити Картера в його стрімких пробігах від одного притулку до іншого. .


Стрілець втратив несподівану перевагу. Однак він був добрим стрільцем і наполегливим. Зрештою, якщо його не спіймають, або він не здасться, або в нього не закінчаться боєприпаси, він потрапить до однієї чи обох своїх цілей.


Але він не був професійним убивцею.


Професіонал зник би після першого промаху. Він би втік - щоб досягти успіху наступного разу.


Картеру потрібно було потрапити до радіусу дії свого 9-мм люгера. Він підстрелить стрільця, кинеться на нього та схопить. Він сподівався.


І знову Картер скочив на ноги і рвонувся твердою рівниною.


Пролетіли дві кулі.


Він пірнув у зарослу чагарником дубів. У повітря піднявся сухий листовий пил.


Він витяг люгер. Він був на межі досяжності. Він вивчав пагорб, де сховався стрілець.


Там безліч дерев височіло над сухою травою і поваленими колодами. Взимку колоди тягали на дрова. Але тепер вони забезпечили стрілку добрими щитами.


Між Картером та стрільцем для Картера більше не було притулку. Тільки сонце та бруд відкритої рівнини. Якщо Картер не вдасться тут вдало вистрілити, йому чекає довга і небезпечна гонка. Досить довгий біг, щоб дати стрілці час точно прицілитися і вбити.


Картер знову помітив пагорб. Останнє місце, звідки стріляла людина, було ліворуч від великого клена, прямо над товстою колодою.


Картер лежав нерухомо і дивився.


Раптом пролунав постріл з форда.


Чарлі Сміт-Ділі не забув використовувати свою мисливську рушницю. Куля нешкідливо потрапила між двома деревами на невисокому пагорбі.


На пагорбі, де Картер чекав, з'явився стовбур гвинтівки. Він швидко прицілився та вистрілив.


Куля не потрапила, відстань все ще надто велика.


Картер нахилився.


Тут же повз нього промайнула куля.


Сміт знову вистрілив, його пронизаний віскі розум зосередився на обіцяній пляшці.


Знову стрілець вистрілив у Сміт Ділла за «фордом», і Картер помчав геть від заростей на відкриту рівнину, без даху над головою і небезпеки.


Голос був глухим, майже як за кашлю. Схоже, він кликав Картера на ім'я.


Кулі летіли з пагорба, одна за одною, рівно, тепер не звертаючи уваги на Сміта за «фордом».


Картер плів. Голос знову закашлявся.


Наближалися постріли снайпера. Картер рухався зигзагом.


Куля пройшла через рукав Картера, випалюючи його шкіру.


Наступний постріл міг його вбити, але він був майже на пагорбі.


"Картер!" - Сказав голос.


Коли гвинтівка на пагорбі знову загавкала, Картер відкотився.


Куля влучила у бруд.


"Сюди, Картере!"


Картер знову відкотився, цього разу у вузьку траншею, невидиму з будь-якої відстані на рівнині, що плавно котиться.


"Полковник Ффолкс", - сказав Картер і посміхнувся. «Я збирався подзвонити тобі».


«За тобою страшенно складно слідувати», - сказав Ффолкс.


Його червоне обличчя притулилося до краю сухої зрошувальної траншеї. Його вкриті золотом зуби сяяли на сонці.


"Ти той, кого я втратив у Веллінгтоні, а потім у церкві Христа".


«Пара моїх людей. Ви ж не думали, що ми дозволимо вам бігати без нагляду?


«З огляду на нинішню ситуацію я не можу скаржитися».


Два агенти потиснули один одному руки.


"У вас тут є ще чоловіки?" - сказав Картер.


"Кілька", - скромно сказав він.


Операція була простою. Картер, полковник Ффолкс і три новозеландські агенти, що були поблизу, кинулися на пагорб з різних боків.


Снайпер швидко вистрілив.


Чоловіки продовжували наступ, стріляючи в самотнього стрільця, що мчить на нього.


Поки не настала тиша.


Неприродна тиша.


Картер різко додав швидкості і підійшов упритул до нього. Хоча Фолкс було за шістдесят, він був у чудовій формі. Його жилисте тіло великими кроками врізалося в землю.


Вони знайшли снайпера лежачим за колодою, яка вкривала його. Половина його обличчя зникла. Опіки від пороху були очевидними. Самогубство.


Незважаючи на багаторічний досвід, і Картер, і Ффолкс вагалися. Самогубство було чимось більшою трагедією, ніж навіть убивством. Це змушувало кожного засумніватися у власному болю.


Потім, коли прибули інші агенти, пошукали по кишенях мерця, але нічого не знайшли.


Картер дивився, поки Ффолкс закінчив. Потім він розстебнув блискавку на штанах чоловіків і стягнув їх. Татуювання «Білий голуб» було на лівому стегні трупа.


Десята глава


Чай був гарячим і чудовим – Lapsang Souchong від Twinings, «Команда поціновувачів понад 275 років». Дуже англійська суміш із важким димним ароматом паленої смоли, мабуть, виявлена, коли чайне листя бездумно складалося на просмолених мотузках у череві якогось чотирищоглового парусного корабля. Розумний продавець не злякався, а рекламував чай як новий смак Сходу. І англійцям, з їхньою терпимістю та апетитом до незвичайного, це сподобалося.


Нік Картер пив чай із молоком та цукром, як і слід пити прекрасний чорний китайський чай. І те, як полковник Ффолкс взяв свій.


Полковник поставив чашку на покритий шрамами журнальний столик поряд із звітом. Втома відбилася на зморшках його обличчя.


"Роккі Даймонд не прибув на Фолклендські острови", - сказав Ффолкс, натиснувши на звіт. «Ми перевірили історію механіка від кірки до кірки, і більшість того, що він каже, здається правдою. Наскільки ми можемо судити, Даймонд вилетів у середу минулого тижня, плануючи переночувати на Південному полюсі, а потім полетіти до Стенлі на Фолклендських островах. Маккензі – старий друг Даймонда – знав про це. Жаль, що він знав. Він мав на увазі свою смерть. У будь-якому випадку, ваш янк не віз нелегальний вантаж, тільки його особисті запаси. Як ви знаєте, у Новій Зеландії приблизно сто сімдесят градусів за довготою, а Фолклендські острови знаходяться на шістдесяти градусах західної довготи, так що це було близько до прямого перетину полюса. Якщо не рахувати погоди та стихійних лих, це мало бути легко. Але щось трапилося, і бідолаха нікуди прибув.


"А його роботодавці?"


«Жодних роботодавців. Сміт помилявся щодо цього. Це було особисте. Ставка була на одного зі старих пілотів-суперників Даймонда в Стенлі. Великого мачо, як ви, янкі, кажете. І на великі гроші, на які цей зухвалий виродок чекав. Суперник починав сподіватись, що Даймонд відступив. Ми його здивували, коли ми сказали йому, що Даймонд зник.


Картер і голова секретної служби Нової Зеландії сиділи одні в невеликій халупі неподалік американської бази Deep Freeze в аеропорту Крайстчерча. Кондиціонер гудів, полегшуючи кінець спекотного дня і маскуючи їхні голоси від допитливих вух.


Хата без вікон була забита дерев'яними ящиками для зберігання речей наприкінці, найближчому до дверей. Коридор, що петляв серед високих стопок коробок, вів у маленьку вітальню позаду, де Картер і Ффолкс радилися. Він був обставлений складними стільцями, люмінесцентним світлом, холодильником розміром з квартиру, плитою та журнальним столиком, покритим опіками від сигарет, кавовими кільцями та потертостями від черевиків на твердих підборах.


Зовні в навколишньому комплексі будівель розміщувалися офіси та складські приміщення для ВМС США та Національної науки. Персонал Фонду підтримував операції Deep Freeze в Антарктиді. Вони були сполучною ланкою між життям та вірною замороженою смертю для ізольованих станцій на величезній пустці.


Послуги були базовими - господарювання, харчування, одяг, медична допомога, поштовий зв'язок - і виходили зі штаб-квартири в Порт-Хуенемі, Каліфорнія. Вони були реалізовані у жвавому комплексі Deep Freeze у Крайстчерчі.


Зайнятість була тим, що привабило сюди людей. Будинок без вікон та безневинні сусіди допомогли зберегти секретність його операції.


"А стрілець?" - Сказав Картер, потягуючи чай. "Він був сплячим?"


"Цілком вірно", - кивнув Ффолкс. "Новозеландець російського походження. Друге покоління. Ніяких поліцейських записів, ніколи не було проблем із законом.


Просто звичайний робочий хлопець, який очікує вчинення однієї вирішальної дії, яка розкриє його як таємного агента іноземної групи”.


"Що за робоча людина?"


"Директор з персоналу великої вівчарської компанії".


"Є якісь проблеми?"


Полковник узяв рапорт та прочитав. Перевернувши першу сторінку, Картер побачив велику червону марку з написом «Самий секретний».


"Йому двічі робили догану за скарги на расову дискримінацію", - задумливо сказав Ффолкс. "Маорі не приймали на роботу, і тих небагатьох, що працювали, не просували на керівні посади".


"Після другої скарги він покращив ситуацію настільки, щоб заспокоїти протестувальників", - сказав Картер.


"От і все", - сказав ффолкс, піднімаючи свою чашку. "Скарги щось означають для вас?"


"Можливо", - сказав Картер. «Я хотів би зв'язатися із Хоуком. Побачимо, що він скаже».


"Звичайно", - сказав полковник і встав. "Я чекатиму."


«Приємно чути від тебе, Ніку! Ти випадково не знаєш, котра година?»


- Здається, дві години ночі, сер.


Була довга пауза. Картер відкинувся на спинку крісла і почав чекати, поки Хоук очистить його мозок від сну.


Кіллмайстер дзвонив із заднього сидіння VIP-лімузина, який він знайшов на тихій вуличці недалеко від бази Deep Freeze. Він бачив, як генерал США піднімався сходами будинку з капелюхом у руці, а шофер йшов ззаду. Чоловіки бували тут раніше і кожен знав, де знайти розваги.


Картер оглянув вулицю, потім розкрив замок лімузина і прослизнув на заднє сидіння. У машині пахло вовняною формою та промасленою шкірою. Вікна були тоновані, тому пасажири могли бачити, а сторонні не могли дивитися всередину. Це було зручне та відносно безпечне місце, де Картер міг зателефонувати своєму начальнику за невеликим радіоприймачем розміром із Sony.


Нарешті у далекому Вашингтоні клацнула бутанова запальничка. Несподіваний порив повітря, коли сигара Хоука ожила.


Хоук зітхнув і задихався.


"Добре, N3", - сказав він. Давай. "


Картер повідомив про події, що відбулися після Веллінгтона, у тому числі про дивного мешканця жовтої Mazda, який зустрічає Бленкочова на Соборній площі Крайстчерча.


Хоук мовчав.


"Цікаво, що минуле завжди з нами", - сказав він нарешті. «Я думав, що ті дні лишилися позаду. Я навіть дозволив собі ностальгувати за ними. Старі добрі часи. Але насправді нічого не змінилося. Ми з Бленкочовим перебуваємо у стані війни з 1949 року, коли Мао захопив Китай».


"Це довго."


«Наші країни мають переконання, які загрожують іншим. Нічого не поробиш. Бленчов і я повинні продовжувати спроби перехитрити один одного. А тепер у нас є Срібний голуб, який ще більше дратує стихію. "


"Тоді ви думаєте, що я правий, сер?"


«Звичайно, - хрипко сказав Хоук. Можливо, це була середина ночі, але він все ще був у чудовій формі. «Срібний голуб… Лицарі Білої Камелії… Біла Ліга… Бліді Особи… всі назви різних версій Ку-клукс-клану 1860-х років. Я мав встановити зв'язок раніше. Організація, яка розпочиналася як соціальний клуб і перетворилася на один із найсильніших підпільних рухів ненависті у світі».


"Ім'я Срібний Голуб мені теж здалося знайомим, - сказав Картер, - але я не зрозумів його, поки полковник Ффолкс не згадав протести проти расистської кадрової політики сплячого".


«Ми нарешті домоглися чогось», - задумливо сказав Хоук, пихкаючи сигарою. «Гарна робота, N3. Срібний Голуб. Сучасна російська версія расової та моральної переваги. Я перевірю це. Тим часом наш найпряміший зв'язок, очевидно, - це зниклий льотчик Rocky Diamond. Ми маємо з'ясувати, що ця російська група робить. Ви, звичайно, простежите політ Даймонда”.


«Це має бути припущення, сер. План польоту ще немає. Полковник Ффолкс підозрює, що радянський сплячий використав зв'язки, щоб знайти його. А потім знищив його.


"Нещасний", - сказав Хоук, не здивувавшись. У шпигунстві у хорошого сплячого є роки, щоб розвинути зв'язки та навички, необхідні для виконання будь-якого завдання. «Не забудь теплий одяг, N3. А ще краще, я піду туди і подивлюся, як ти одягнувся».


"Сер?" У Хоука було багато граней, але це раптова турбота вразила Картера.


«Блінкочев знаходиться в Новій Зеландії». Голос Хоука знову був нетерплячим і повним енергії. "Ви очікуєте, що я залишусь за столом у Вашингтоні?"


Картер запалив одну зі своїх сигарет на задньому сидінні лімузина і посміхнувся. Полювання буде важким, але цікавим.


Тіло полковника Ффолкса розтяглося на підлозі поруч із порізаним шрамами кавовим столиком. Картер перевірив кімнату і опустився поруч із ним навколішки. Від несвідомого стану рум'яне обличчя новозеландця стало попелястим. Розбився порцеляновий чайник. Складне крісло полковника впало на бік.


Секретний звіт про свідчення Чарлі Сміта, втечу Рокі Даймонда та біографія сплячого лежали на грудях начальника розвідки. Його там кинули.


Хтось інший тепер знав, що метою Роккі Даймонда були Південний полюс та Стенлі.


Картер обдумав цю нову інформацію, піднявши повіки полковника і перевіривши його пульс. Серцебиття полковника було сильним і рівним. На потилиці у нього утворилася грудка розміром із гусяче яйце. Картер намочив носову хустку і витер обличчя людини, що знепритомніла.


Коли очі директора секретної служби затремтіли, Картер м'яко заговорив.


"Ви бачили їх?" він запитав.


"Дамі, ні", - відповів Ффолкс. Його рука потяглася до шишки. «Підкрався до мене. Але це був лише один. Легконогий. Ось». Він розтиснув пальці іншої руки. На долоні лежав звичайний оливково-зелений гудзик. «Думаю, у мені все ще є трохи старого агента».


Картер підняв гудзик. У ній було лише дві дірочки.


"Не заперечуєш, якщо я збережу це якийсь час".


Це менше, що я можу зробити. Полковник Ффолкс криво усміхнувся.


Одинадцятий розділ.


Атомний підводний човен ковзав прямо під поверхнею Тихого океану. Картер спостерігав за роботою членів екіпажу і прислухався до глухих звуків розмови, писку гідролокатора і тихого клацання комп'ютеризованого обладнання, поки він прямував за лейтенантом через плавно працюючу робочу зону і вузьким коридором.


"Ви вмієте плавати?" - весело спитав блідий лейтенант Картера, поки вони йшли.


"Кілька."


«Тоді не проси завдання на підводний човен», – порадив лейтенант. «Це витрачений даремно навичка. Ми спускаємося, неважливо, в піжамі ви або гідрокостюмі, у вас не буде можливості поплавати. Ні біса, що ви можете зробити».


"За винятком того, щоб цього не трапилося".


"От і все", - сказав лейтенант і засяяв. Йому подобалася складність його роботи.


"Кар'єра у флоті?" - спитав Картер.


"Чи є інший шлях?"


Девід Хок, начальник AX, чекав у хмарі сигарного диму в невеликих приватних спальних приміщеннях. Кондиціонер безуспішно всмоктував сірий серпанок.


"Пора, Нік", - прогарчав Хоук. «Заходь. Тобі доведеться сісти на ліжко. Господи, ти відростив бороду!


Директор топору мовчки кивнув молодому лейтенанту. Лейтенант спритно відсалютував і зачинив двері.


"Гарний офіцер", - сказав Хоук, потім звернув свою увагу на Картера. «Ви будете раді тій бороді, куди ви прямуєте. У нас безлад з цією справою із Срібним голубом».


У Девіда Хоука було широке обличчя і кремезне тіло, яке добре піддається маскуванню та адаптації. Він був середнього зросту, все ще сильні м'язи не були помітні під його костюмом-трійкою "Вашингтон". Тільки м'язи на його енергійній щелепі з'явилися, коли він працював над сигарою. Його єдиною видатною особливістю була копиця сивого волосся.


За допомогою прокладки він міг бути замаскований під заможного європейського підприємця. З правильним вільним одягом він міг би бути волоцюгою. За допомогою макіяжу, тонованих лінз та фарбованого волосся він міг вписатися практично в будь-яку культуру. Він міг це робити навіть сьогодні. Миттєво.


Як польовий агент він був підліток-хамелеон. І тепер, коли йому було за шістдесят, коли він курив сигару в маленькій кабіні підводного човна, Нік Картер відчув, що директор AX знову цього хоче.


Наразі Хоук знову захотів стати першим убивцею. Найкращий агент, а не найкращий керівник агентства. Він не хотів бути натхненником, який відправив Картера або ще когось для виконання цієї роботи. Він хотів зробити цю роботу сам. Він хотів битися з Бленкочовим і остаточно утвердити свою перевагу у війні розуму та нервів.


- З посольств СРСР по всьому світу до Кремля йде потік повідомлень, - похмуро сказав Хоук.


Він сидів за маленьким столом, його обличчя було незворушним. Він витікав силу, як жінка вдихає духи. Сила виходила з глибини його душі, відточена досвідом та інтелектом. Вона була настільки його частиною, що він цього не усвідомлював. Але для всіх поблизу це було схоже на холодний вітер.


"Що вони говорять?" - спитав Картер.


Ми ще не зламали код. Вони використовують висококласний екстрений зв'язок. Зарезервовано лише для найгірших ситуацій, наприклад, війни».


"Срібний голуб?" - сказав Картер з ліжка і закурив.


«Більш нічого незвичайного не відбувається. Вони, мабуть, говорять про Срібний голуб. Прямо зараз ми припускаємо, що група Голубя є однією з неофіційних терористичних організацій КДБ. Я маю людей у Москві, які перевіряють це».


«Яке відношення має Срібний Голуб до Роккі Даймонда та мертвого аташе посольства у Веллінгтоні?»


Хоук дозволив собі коротку посмішку.


«Це твоє завдання, Нік, – сказав Хоук. «Дізнайтеся, що робить Срібний голуб. А це означає Антарктику. Провівши бекчекінг, ми виявили, що "ділова" подорож радянського аташе включала Париж, Рим, Москву, Гонконг, Сідней і десь в Антарктиду раніше. він повернувся до посольства. Антарктида була запланована. Ми думаємо, що все, що там відбувається, впливає на радянський шум”.


"Я бачу."


"Я думав, що ти міг би". Хоук задумливо пирхнув.


«Срібний голуб, схоже, велика організація. І стара і досить усталена, щоб мати принаймні одного сплячого агента, який чекав на своє призначення добрі п'ятнадцять років. Для посольства немає нічого незвичайного у тому, щоб не знати про одного із співробітників КДБ. Коли їхній аташе вмирав, вони діяли не знаючи, щоб урятувати його. А потім прибув Бленченков, і він не пішов додому. Щось відбувається із Срібним Голубем, що він має спрямовувати чи тримати під контролем».


"Те, що зацікавило інші радянські посольства", - сказав Картер. "Або турбуються".


"Вірно", - сказав Хоук, тримаючи сигару в роті. Отруйна сіра хмара збільшувалася.


"І що ви робитимете, сер?"


Хоук глянув на Картера. Начальник AX підвівся, пройшов три кроки через кімнату, повернувся і пішов назад. Його зуби стиснули сигару. Його руки зчепилися за спиною. Він ходив туди-сюди, як тигр у клітці. Потужний тигр у клітці.


Зачекайте. Дивіться, – сказав директор AX. – Це не єдина операція, яка в мене є. У мене є люди у відрядженнях на Близькому Сході, Берліні, Бейруті, Центральній та Південній Америці, Південній Африці, ви називаєте це. Все могло вибухнути. Зараз антарктичний вузол найактивніший, найвідповідальніший. А ось із Бленченковим… ну, ви про це знаєте. Але тим часом я маю бригаду людей, які намагаються заглушити вулкани потенційного насильства. Що ще я можу зробити?


Ти міг би піти зі мною в поле.


Хоук перестав ходити. Він глянув на Картера. Він витяг з рота сигару, вивчив її і заштовхав назад.


"Звичайно, я цього хочу", - тихо сказав він.


"Нас буде двоє. Більше шансів на успіх.


Яструб мовчав, його залізні очі раптом заблищали. Він оглянув невелику білу кімнату.


Спальний квартал, де зустрілися Картер і Хоук, належав офіцеру з дружиною та двома маленькими доньками. Сімейна фотографія стояла на низькій раковині над столом. Світловолосий офіцер у білій сукні, дружина в літній сукні з гарними плечима та сонячним характером, а також дочки у накрохмалених фартухах поверх суконь із оборками. Це була усміхнена щаслива сім'я, яка трималася за руки, кожна з дівчат на колінах у батьків. Найкращі з нас. У чому полягала свобода.


Підборіддя Яструба рішуче піднялося.


"У тебе є робота", - грубо сказав він, - "у мене є своя".


"А Бленченков?"


«Блінкочов – проклятий дурень. Завжди був. Підступний та проникливий, але схильний до крайнощів. Я припускаю, що він працює з цією людиною в Mazda, використовуючи його як свій прямий помічник. причина для мене. Але натомість у нього є бюрократія глибиною у шістнадцять верств, яка підтримуватиме його роботу».


«Що вас спокушає, то це те, що ви знаєте його краще, ніж будь-хто з нас».


Хоук дозволив собі усміхнутися вдячності. Картер зрозумів.


«Думаю, це моя зарозумілість», - визнав могутній керівник AX. «Найбільший противник, з яким я коли-небудь стикався. Хитрий як лис. Абсолютно аморальний. Що він задумав? Цього достатньо, щоб спокусити мене на дурість. Ти єдиний агент, якому я довіряю, щоб боротися з ним, Нік. Бленкочов ніколи не був надто гордий, щоб отримати допомогу навіть з огидних джерел. Silver Dove - це не моє уявлення про гурт з повагою. Вони фанатики. Вони набирають членів із росіян, які постійно проштовхують комуністичну ідеологію проти релігій усіх видів, особливо євреїв. Виступи проти них. Їх недостатньо релігійної практики. Вони бомбять церкви, собори та синагоги. Вони вбивають релігійних лідерів. Ті, хто наділений владою, не дозволяють євреям емігрувати. Натомість вони кидають їх у в'язниці та «лікарні», де їх піддають тортурам. Одна річ бути атеїстом. Інша справа - ненавидіти людей, які мають бог тільки тому, що у них є бог. А потім ви додаєте їх отруйне ставлення до різних рас - чорних, жителів Сходу тощо. - і жінкам... справді велика група прихильників”.


"Або співробітників".


«Так. Співробітників».


Хоук знову сів у крісло біля столу. Він розсіяно махнув рукою крізь сигарний дим і поклав недопалок недопалок у попільничку.


Система вентиляції працювала наполегливо на тісній атмосфері. Маленькі житлові приміщення з яскраво-білими стінами були похмурими не тільки від диму, а й від думок двох чоловіків.


«Ми не зможемо зробити світ кращим, поки внутрішнє життя людей не керуватиметься любов'ю та співчуттям, а не страхом і ненавистю», - зауважив Картер.


"Люди не можуть стати кращими, поки країни не заохочуватимуть взаєморозуміння і вдячність один до одного. Вони повинні усвідомити, що національні страхи і ненависть в кінцевому підсумку призводять тільки до руйнування. І якщо уряди також створені, щоб гарантувати основні потреби чоловіка або жінки", - сказав він. тоді люди зможуть розвинути себе та свій потенціал до найвищого рівня».


Картер загашив цигарку. Чоловіки встали. Підводний човен скоро випливе.


«Я вважаю, що відповідь, – сказав Картер, – полягає в тому, що і те, й інше має відбуватися одночасно. Люди та нації разом прагнуть кращого».


"А поки, - додав Хоук, - нам є над чим попрацювати"


Картер кивнув, потім відчинив двері літній людині.


«Блінкочов і Срібний голуб», - сказав Картер.


* * *


Айсберги з плоскими вершинами жахливо світилися у неспокійному Південному Тихому океані. Вони пропливали повз підводний човен, як товсті елегантні матрони на шляху до берега.


В Антарктиді було літо, січень, час цілодобового сонячного світла та пульсуючої активності міжнародної групи вчених, які вивчають вітри, гірські утворення, тектонічні рухи, морське життя, океанські течії, заледеніння та людську природу.


Станція Мак-Мердо була недалеко, відразу за морем Росса і протокою Мак-Мердо. Станція, яку керує США, стане відправною точкою для Картера. Це також був головний антарктичний порт для наукової діяльності у США та Новій Зеландії.


Він стояв поряд з Яструбом і капітаном, закутаний у одяг хакі утеплений, наповнений волокном, і дивився на містку підводного човна, коли вони наближалися до найпівденнішої землі світу. Сама Антарктида походить від грецького слова antarktikos, що означало «навпроти ведмедя», північного сузір'я.


Вітер був різким та різким. Ширококрилі поморники кружляли та пірнали за рибою. Імператорські пінгвіни у своїх смокінгах плавали та грали.


"Гарний день для прибуття", - зауважив Хоук, його очі в бінокль оглядали біло-сіру землю попереду.


"Сподіваюся, так і буде", - погодився капітан, теж вивчаючи антарктичне узбережжя в бінокль. «Погода страшенно мінлива».


Протягом години вода, забита айсбергами, могла змінитись із темно-синьої на сріблясту, на сіру та на чорну, а небо із сапфірово-синього на бурхливу білу та вугільно-небезпечну для життя хуртовину.


Ліворуч від підводного човна вимальовувався великий шельфовий льодовик Росс, шириною майже шістсот миль. На дальньому кінці її уклали у дужки «Маленька Америка» і на цьому кінці станція Мак-Мердо, обидві експлуатовані Сполученими Штатами.


Праворуч від Мак-Мердо височіли суворі суворі гори Королеви Мод, такі ж скелясті вершини, як і будь-яка інша на земній кулі. Картерові довелося б перелетіти через них, щоб досягти Південного полюса.


Підводний човен пройшов мис Адер і льодяну фабрику айсбергів, що стогнала, яка випадково відколола брили льоду розміром з хлібниці і склади в вируюче море. Вони минули острів Росс, де велично височіла гора Еребус, один з небагатьох вулканів, що постійно діють, в Антарктиді. І ось, колихаючись зірками та смугами над головою, підводний човен підійшов до порту Мак-Мердо.


* * *


У крижаній хатині Хоук провів залишок дня, спостерігаючи за екіпіруванням Картера. Він вибрав найкраще та найновіше обладнання. Одяг, спорядження для виживання на снігу, оброблена їжа та – найголовніше – невеликий вертоліт, досить великий для пілота та пасажира. Якщо пощастить, пасажиром виявиться знайдений Роккі Даймонд.


Двоє чоловіків самі запакували спорядження, розуміючи, що помилка – щось втрачене, недоречне чи забуте – може означати смерть Картера. Агенту Топора доводилося боротися не лише із Срібним Голубем та Бленчевим, а й із найжорстокішою погодою у світі.


Хоук розмістив охорону на гелікоптері та спорядженні, яке в ньому знаходилося, потім двоє чоловіків повечеряли та виявили порожні ліжка. Вони стануть рівно за вісім годин.


За час перебування на базі вони не знайшли нікого, хто бачив чи чув про Роккі Даймонда.


* * *


Далі північ, далеко за Північним полярним колом, був світанок. Але на станції Мак-Мердо в Антарктиді, де Картер і Хоук вийшли до гелікоптера, це була просто ще одна звичайна година у безперервному літньому дні. Дві третини року континент на дні світу був закритий та недоступний, повністю заморожений. Пустоші були настільки захоплені жорстокими завірюхами і нескінченною ніччю, що навіть місцеві рослини та морське життя не могли відтворюватися.


Картер міркував про це, коли він був навколо нього в яскравому сонячному світлі, вантажівки котилися зі станції крижаною дорогою, несучи вітряні машини. Вчені та будівельники у яскравих зимових костюмах працювали та кричали. Пінгвіни, тюлені та птахи шкутильгали і пірнали. У пустці життя процвітало, коли могло. Ніщо природне не могло зупинити життя. Тільки штучні, створені руками людини сили руйнування можуть повністю покласти край життю.


"Все готово?" - спитав Хоук.


Він витяг сигару з рота і витріщився на південь, ніби він бачив Південний полюс. Єдина запланована зупинка Картеру.


"Схоже на те."


Картер сів у маленький гелікоптер. Сліди від лиж на утрамбованому снігу за ним показували, куди його щойно сюди поставили. Чоловік, якого Хоук доручив охороняти, тихо й стомлено відійшов.


"У тебе є чотири дні", - продовжив Хоук. "От і все. Твоїх основних запасів вистачить на стільки. У надзвичайних ситуаціях вистачить два тижні. Я чекаю отримувати від тебе повідомлення щодня. Але про всяк випадок дам тобі чотири. Тоді я надішлю когось за тобою».


"Я розумію."


"Ніхто точно не знає, що ви робите, тому стежите за своїми радіопередачами".


Картер посміхнувся. Він ніколи не бачив такого схвильованого Яструба.


"Як ти вибрався з тієї ефіопської пустелі, в якій тебе залишив Бленченков?" - спитав Картер, пробігаючи очима і пальцями по приладах вертольота.


Він глянув на Хоука.


Хоук вивчав його, звузивши очі.


«Як ти дізнався про це? Ні ні. Не має значення», - сказав він і сунув сигару назад у рот. «Мене знайшов бедуїн. Його дружини подбали про мої рани, і він підвіз мене на своєму верблюді до Середземного моря».


«Ви легко говорите. Ви були при смерті. Як вам пощастило, що бедуїн знайшов вас? Ця пустеля займає тисячу квадратних безлюдних миль».


Яструб уп'явся поглядом. Він провів сигарою по роті.


«Я розібрав свій годинник, - неохоче сказав він, - заліз на найвищу дюну, яку зміг знайти, і використав кристал, щоб відбивати світло. Я просто продовжував світити їм, доки бедуїн не знайшов мене. Я вирішив, що все одно помру, з таким самим успіхом міг би піти пустелею


«Гарне мислення для людини, яка перебуває на межі смерті».


Хоук знизав плечима. Він дозволив посмішці заграти на його губах.


"В Антарктиці бедуїнів немає", - попередив він. "Бути обережним." Він відступив. "І щасливого полювання!"


Картер зачинив пластикові дверцята вертольота і ввімкнув мотор. Він дозволив йому зігрітися, поки Хоук тупав ногами і випускав сигарний дим у чисте повітря. Хоук виглядав майже щасливим, ніби він відправляв частину себе з Картером, найкращу частину, частину, яка знову жадала його власних пригод. Тільки одного разу Картер побачив, як він насупився.


Гелікоптер злетів угору, його гвинти швидко крутилися. Поморники, буревісники Вільсона та снігові буревісники розлетілися геть, змахуючи крилами в сяючому небі.


Картер завис на висоті приблизно 30 футів. Раптом Хоук підняв руку і махнув рукою. Коли Картер показав йому великий палець, Хоук кивнув, заклав руки за спину і пішов геть. Він мав свою роботу.


У гелікоптері Картер перетнув шельфовий льодовик Росса, частина крижаного покриву, що покриває полярний континент льодом на три милі по вертикалі. Він стежив за ознаками збитого літака. Шельфовий льодовик був настільки величезний, що містив понад сімдесят відсотків запасів прісної води Землі.


У безхмарний день відкривався огляд на триста миль у всіх напрямках. Подекуди виросли віддалені наукові станції та тимчасові поселення країн-учасниць Договору про Антарктику. Аванпости являли собою маленькі картонні коробки на блискучому снігу та льоду. Але розбитих літаків не було. Договір, який мав бути переглянутий у 1991 році, перетворив Антарктиду на міжнародний притулок для мирних досліджень, і Картер побачив щасливі результати цього.


Картер думав про це, поки маленький вертоліт летів до льодовика Бірдмор, де він мав пролетіти над зубчастими горами Королеви Мод. Очевидно, найнебажаніший об'єкт нерухомості у світі став місцем зародження міжнародного світу.


Через кілька годин, коли день перетворився опівдні, Картер нарешті досяг льодовика Бердмор. Як і раніше, ніяких ознак того, що Даймонд проходив там.


На горизонті клубочилися зловісні сірі хмари. Дика природа Антарктиди зникла. Навіть товстопері буревісники рідко заходили так далеко вглиб суші.


Льодовик Бердмор простягався вперед і вгору в сяючому біло-блакитному сяйві. Тут Едгар Еванс, член злощасної полярної партії капітана Роберта Скотта, помер у 1912 році, коли група з п'яти осіб пробивалася назад до бази, яка зрештою привела їх до штаб-квартири експедиції у протоці Мак-Мердо.


Картер знову натиснув на газ, і гелікоптер піднявся, слідуючи за жахливим льодовиком між гострими гірськими вершинами. На льодовику утворилися широкі тріщини, утворені тріщинами внизу. Він раз у раз поглядав на густу на горизонті погоду, а потім на пустельні льодовики.


Він дивився на небо. Хмари на горизонті набирали сили, розкинувшись, як ножі, по небу. Він летів, його увага була поділена між землею та атмосферою. Загалом триста миль до пункту призначення на полюсі.


Небо над вертольотом Картера тепер було темне, але він був майже над льодовиком. Він не бачив Даймонда. Рівнини, що містять Південний полюс, тяглися за межі льодовика. Якщо потрібно, він зможе накрити вертоліт наметом та перечекати шторм на полюсі.


Гелікоптер раптово захитався, як лист. Вітер люто хвистав по полярній рівнині, жбурляючи в повітря сніг і лід. Сірі хмари випускали густий сніг, що клубився. Температура повітря різко впала, лобове скло вертольота запітніло. Радіо відключилося, ставши жертвою полярних перешкод. Холодний піт виступив на лобі Картера, коли він намагався керувати гелікоптером.


Дванадцятий розділ.


Антарктичне повітря було вкрите снігом. Видимість була нульова. Нік Картер не міг відрізнити щільне снігове повітря від полярної шапки внизу. Це була величезна біла темрява, небо і земля були такими самими. Біла смерть на білій поверхні.


Йому треба було посадити гелікоптер. Але йому довелося чекати на перерву в погоді, щоб він міг бачити.


Картер тримав гелікоптер рівно, як міг, управління ставало млявим. Невже раптова буря охопила і Рокі Даймонда?


Вертоліт мчав то в один бік, то в інший. Вгору і вниз. Запаморочливо. Збиває з пантелику. Без спрямування. Перебуваючи під впливом Південного магнітного полюса, жоден компас був надійним.


Кілька годин Картер летів за вітром, чекаючи моменту, коли стане видно, щоб він міг приземлитися. Він мав не спати; він не міг підійти надто близько до землі і ризикувати бути вбитим у землю ураганними поривами.


Часом здавалося, що рука чудовиська безглуздо жбурляє гелікоптер у невідомість зі швидкістю світла. В інших випадках вертоліт, здавалося, стояв на місці перед збитим білим батогом торнадо, заморожений на всю вічність.


Коли настала перерва, Картер його мало не пропустив.


Змучені очі за відбиваючим склом окулярів відчували різкий біль, що передував сніговій сліпоті, сплеск блакитного неба пронісся повз.


Картер підняв очі.


У завірюху настало затишшя. Природне коливання, коли вітер та сніг розділилися, а небо та земля здавалися окремими та виразними.


Він повернув млявий гелікоптер.


Так, блакитне небо вгорі і біла земля ясно видно внизу. Не чекаючи, не шукаючи орієнтирів, навіть не думаючи, Картер дозволив своїм рефлексам взяти гору.


Він знову натиснув на газ і клацнув перемикачами.


Як змучений птах вертоліт опустився вниз.


Снігові дияволи, що породжують поблизу маленькі циклони, зникли в клубах, коли лопаті вертольота послали в них новий вітер.


Лижі вертольота приземлилися на кригу. Сніг вислизнув.


Він посадив вертоліт у тунелі з білих стін та білої землі. А нагорі блакитне небо згасало, коли знову наближалася хуртовина.


Раптом завив вітер. Вертоліт розгойдувався від його ударів. Завірюха відновилася у всій своїй люті.


Він був безнадійно запечатаний у білій гробниці.


Він вимкнув двигун. Тепер, нарешті, його руки були досить вільні, щоб покликати Хоук. Він очікував, що не працюватиме радіоприймач вертольота, але не спеціальний радіоприймач AX, який працює з будь-якої точки земної кулі.


Звідки завгодно, тільки не в Антарктиду в хуртовину. Він нічого не отримував, крім статики від маленького потужного радіоапарата.


Він із занепокоєнням перевірив своє спорядження для виживання на снігу. Все було там. Він одягнув спеціально підігрівається термобілизну. Він розпакував маленький намет.


Температура у гелікоптері впала. Поки він чекав нової перерви в погоді, повітря в гелікоптері стислося навколо нього, як крижаний кулак.


В Антарктиці були зареєстровані температури нижче 120 градусів за Фаренгейтом. Він був вдячний за ретельно продуману упаковку, яку Хоук та він зробили у Мак-Мердо.


Коли нарешті настала чергова перерва у штормі, Картер вибіг на вулицю і поставив гелікоптер у тент, забиваючи коли глибоко у вічну мерзлоту. Незважаючи на нагрітий одяг, від сильного холоду він промерз до кісток.


Він повернувся до намету, застебнув блискавку і надійно замкнув її, повернувся у вертоліт і заліз у спальний мішок.


Він підігрів суп і змусив його випити. Він так стомився, що в нього тремтіли руки.


Коли він відкладав запаси їжі, на вулиці безжально завивала хуртовина. Смертельний шторм міг легко продовжитися дев'ять днів, як і той, у якому загинули хоробрий Скотт і двоє його товаришів, що залишилися.


Але Картер мав найкраще обладнання. Принаймні на два тижні. Він сказав собі це, коли, змучений, поринув у сон.


* * *


Картер прокинувся у тиші. Тиша, зловісна у своїй повноті. Не було навіть вітру. Якщо падала хоч одна сніжинка, то було так тихо, що він був певен, що чує її.


Він усміхнувся. Завірюха закінчилася. Це був короткий шторм, лише шість годин. Він вийшов надвір, щоб оглянути. Сніг був завалений з одного боку намету.


Навколо нього потужні безладні шторми зметали сніг із деяких точок, оголюючи крижану вічну мерзлоту, а інших місцях утворювали насипи снігу.


Сонце сяяло. Небо було блакитне, як яйце малиновки. Над головою пливли кілька пухнастих хмар. Здавалося, що люті останніх кількох годин ніколи не існувало.


Праворуч від Картера були гори. Він не знав, які гори. Він міг легко бути віднесений в діапазон Королеви Мод, але, враховуючи час, який він перебував у повітрі, його також могло віднести на більш далекі відстані. Можливо гори Пенсакола. Гори Елсуорт.


Незалежно від того, він згріб і смів сніг з намету. Зняв її, витрусив і перепакував.


Він спробував радіо корабля, а потім маленьке радіо AX. Ні те, ні інше не працювало. Мабуть, атмосферна проблема.


Він узяв із запасів два червоні і два зелені прапори і вийшов з вертольота. Він проводив лінії на снігу під кутом дев'яносто градусів до гелікоптера. Вони були схожі на лінії компаса, тільки він не знав, у якому напрямку на північ. Він створив великий хрест із вертольотом у центрі.


Він поставив червоний прапор на кожному кінці однієї лінії та зелений прапор на кожному кінці іншої лінії. Він повернувся на своє місце пілота у гелікоптері і схрестив пальці.


Він увімкнув мотор.


Мотор завівся, і він з полегшенням зітхнув.


Він злетів, пролетівши вздовж лінії червоного прапора, що йшла паралельно до гор. Сніг та лід голо світилися. Жодних ознак людства.


Він пролетів деяку відстань, потім повернувся і полетів у протилежному напрямку, перетнув місце, де провів ніч, та інший червоний прапор. Знову здолавши пристойну відстань, він нічого не побачив.


Він повернувся, щоб зависнути над місцем, де приземлився вертоліт.


Цього разу він повернув ліворуч, прямуючи лінії зеленого прапора у бік від гір. І знову гігантська біла пустка розкинулася під ним.


Він знову стривожений повернувся до центру прапорів.


Він пройшов за останнім зеленим прапором прямо до гір. Його очі автоматично сканували діапазон у пошуках передач.


Несподіваний порив вітру обрушився на тіні гірського схилу, розбризкуючи сніг з усіх боків.


Внизу спалахнуло яскраве світло. Відбите світло. Щось… можливо, металеве… спіймало сонячне проміння і відбило їх.


Картер повернув вертоліт і повільно повів його туди, де віяв вітер. Він знову побачив світло.


Він знайшов місце для приземлення у тіні гори. Опинившись на землі, він вимкнув мотор і вдягнув рюкзак, наповнений спеціальними короткостроковими запасами AX. Він покинув гелікоптер і пішов по вигину гори назад до світла.


Він не пішов далеко, коли почув лопаті іншого вертольота.


Волосся на його шиї стало дибки. У нього раптово з'явилося небезпека, інстинкт, який рятував йому життя більше разів, ніж він хотів згадати.


Він побіг назад до вертольоту і потяг його по льоду та снігу вглиб тіні гори, де його навряд чи помітили.


Інший вертоліт пролетів недалеко, летячи, начебто, прямою лінією над горами.


Це був російський вертоліт, який, очевидно, здійснював діловий рейс з одного пункту в інший. Поради підтримували сім постійних та кілька сезонних станцій в Антарктиді.


До якого з них був близький Картер?


Агент AX вийшов з вертольота, щоб повернутися назад до проблиску світла, яке він помітив.


Він шкутильгав навколо покритих білими валунів. Від холодного літнього повітря його обличчя оніміло. Під його ногами хрумтів лід. Він ішов довгими вузькими долинами зі снігу і льоду, покладаючись тільки на своє почуття напрямку.


Коли він повернув за поворот, то побачив це.


Маленький літак Роккі Даймонд.


Він лежав у ідеальному стані, одне крило було спрямоване у бік гір.


Сніг засинав сріблястий літак. За ним тяглася посадкова смуга літака, частину якої все ще було видно завдяки непостійним вітрам. То справді був прямий курс посадки, без подій.


Картер відчинив двері і понюхав повітря, відчуваючи запах смерті. Знову нічого.


Інтер'єр літака був ідеальним і без людей.


Припаси Даймонда там були. Спорядження для виживання на снігу, козирки, карти та навіть пляшка Pernod. Але не було пілота. І жодних підказок у паперах та картах у кабіні.


Картер вийшов назовні. Зважаючи на все, Даймонд просто зник.


Агент AX не повірив цьому.


Він обійшов літак кола, що повільно розширюються. Можливо, хуртовина залишила ще один слід чи ключ до розгадки.


Він знайшов сліди скімобіля в іншій тіні гори. Зі свого боку вони приходили й уникали літака.


Він йшов поруч із ними, вивчаючи їх. Один із двох наборів гусениць був глибшим, ніби на ньому був важкий тягар. Можливо, несучи несвідомого Роккі Даймонда.


Картер поліз до ізольованої кишені свого рюкзака і витяг невеликий, але потужний радіоприймач AX. Можливо, все, що турбувало атмосферу, ослабло.


Він додзвонився до Хоука з першої спроби.


"Де, чорт забирай, ти був, N3?"


"Будь я проклятий, якщо знаю".


Картер описав шторм, який, мабуть, порушив радіозв'язок, і «ніч», яку він провів у гелікоптері, коли на вулиці завивала хуртовина. Потім він розповів Хоуку про літак Рокі Даймонда.


"Цікаво", - сказав Хоук, але Картер почув у його голосі нотку збудження. «Чекай, поки я займуся тобою».


Бутанова запальничка ожила у Мак-Мердо, коли Хоук працював. Незабаром директор AX шумно видихнув.


"Млинець! Він майже на Новолазаревській!» То був інший голос. Полковник Честер Ффолкс: "Блінкочов дихатиме йому в шию!"


"N3?" - сказав Яструб вдалині. "Ти чув?"


"Так сер. Узбережжя принцеси Астрід має бути за горами», - сказав він. "Полковнику Ффолкс, що-небудь про Майк?"


- Їй було погано у лікарні. Скоро виписується, благослови її,— полегшено сказав полковник Ффолкс. «Чудово, Картер. Новолазарівська! Дуже важливо, що ми вирішимо цю проблему найближчим часом».


"Ви дізналися щось нове?" - спитав Картер.


Він тупнув ногами й потер носа рукою у варежці. Йому було б тепліше стояти на сонечку, але тепер він боявся, що його побачать. У тіні були безпечніші.


"На жаль", - сказав Хоук. "Був другий випадок захворювання, яке вбило радянського аташе.


Полковник Ффолкс послав лікаря, який лікував аташе для розслідування. Чилійський солдат, який знаходився на антарктичній базі цієї країни у Бернардо О'Хіггінс. Не було татуювання Срібного голуба. Чоловік мертвий”.


"Це нагадує мені про смерті в Європі після Другої світової війни", - сказав Фолкс Хоуку. «Пам'ятаєте? Пацієнти вмирають у лікарні без видимої причини».


"Ніхто не міг забути", - похмуро сказав Хоук. «Пеніцилін настільки розбавлений, що він був гірший, ніж марний. Лікарі покладалися на нього, диво-препарат, і не почали лікувати про щось інше».


«Нам знадобилося багато часу, щоб знайти криваві джерела. Вбивць».


«Так і не вдалось знайти їх усіх. Зрештою наші лабораторії в США вирішили проблему, виробляючи таку кількість пеніциліну, що попит на нього на чорному ринку припинився».


"Блінкочов?" - сказав Картер.


«Ходили чутки, що він мав великий чорний ринок пеніциліну», - сказав Ффолкс. "Прибуток був у нього в кишені, а військова скарбниця Кремля була виснажена".


"Але ми не змогли знайти жодних переконливих доказів", - сказав Хоук.


«За винятком того, що мав гроші, Девіде. І зв'язки із чорним ринком, які були разючими. Якщо комусь потрібен був справжній пеніцилін, вони могли отримати його через нього».


"Пам'ятаєте пивний на Кенігсаллеї?" - сказав Хоук до свого старого друга. "Блінкочов на столах?"


Керівники двох агентств щиро розсміялися. Це був жарт над Бленкочовим, який зберігатимуть до смерті останнього свідка. У їхній недовговічній та небезпечній справі сміх був рідкістю. По можливості цим користувалися найздоровіші члени спільноти.


- Отже, - сказав нарешті ффолкс із усмішкою в голосі.


«Так, так», - погодився Хоук, весело пихкаючи вдалині.


З звуку голосу Хоука Картер зрозумів, що директор AX знову примирився зі своєю роботою. Сидячи за столом і плануючи, він відчував хвилювання, відмінне від польових пригод. Проте це було хвилювання.


«Продовжуй, N3, – продовжив Хоук. «Слідуйте слідами скімобілів. Якщо можливо, знайдіть Даймонд. Дізнайтесь, що відбувається на радянській базі на Новолазаревській».


«І остерігайтеся цього Бленченкова», - додав Ффолкс. «Колись він був найкращим і найжорстокішим вбивцею у світі. Тільки краще, ніж Хоук, тому, що він був таким безсердечним».


Настала тиша. Двом чоловікам більше не було чого додати, кожен загубився у спогадах про минуле. Картер вийшов, поклав рацію назад у рюкзак і пішов назад до гелікоптера за запасами для зимового переходу. Щоб перетнути гори, знадобилося б кілька днів. Він хотів підготуватися.


Тринадцятий розділ.


Нік Картер плавно пересунув одну лижу вперед. Це був чудовий антарктичний день, ясний та яскравий. Він пройшов лижними трасами скімобілів вгору по пологому сніговому схилу, використовуючи бігові лижі Trek, гнучкі та довгі, і лижні палиці для рук у рукавицях. На спині він ніс рюкзак та спальник.


У сонячному світлі сніг засліплював. Мільйони маленьких частинок світла мерехтіли, як діаманти. Сліди скімобілів то були видні, то засніжені. Він пішов за ними по блискучому білому килиму в легкому ритмі лижника. Це була форма бігу підтюпцем зі ковзанням, що розтягує м'язи доти, доки вони не почнуть співати.


Над головою пролетіли два блукаючі альбатроси - знак того, що берег знаходиться прямо за горами. Це були великі птахи з одинадцятифутовим розмахом крил, на яких вони летіли, як чарівні килими, мандруючи південною половиною світу. Час від часу вони переглянулися, як люди, які знають своїх близьких. Мандрівні альбатроси зазвичай одружуються на все життя, а для них це може бути понад п'ятдесят років.


Картер обмірковував це, просуваючись уперед на самоті гір. Сонячне світло проникало крізь найближчий льодовик, створюючи неземний блакитний серпанок. Багато уроків життя можна з цього прекрасного запустіння. Кохання, вірність, відвага.


Вдалині лунали рідкісні гуркіти. Це були снігові схили, надто важкі, щоб триматися довше, або кінці льодовиків, що виступають у рельєфі. Це була драматична країна та небезпечна.


Поки він катався на лижах, маленькі пагорби снігу ковзали по ущелинах і шльопалися до його ніг. Він проходив через вузькі долини, по гребнях, між валунами, завжди дерся по стежках. Сніг і лід звисали з стрімких стін по обидва боки від нього. Зупинено. В очікуванні падіння та заповнення долини, яку він перетнув. Чекає, щоб задушити його у м'якому вологому забутті.


Самотній у чудовій самоті, небо та сонце були його єдиними супутниками, він катався на лижах, час від часу набираючи жменю снігу і дозволяючи йому танути в роті. Він був свіжим та чистим, без солоних вулиць та смогу. Недаремно сюди тяглися люди. Якби він не був на завданні, це могло бути майже його перервана відпустка.


Він погладив свою м'яку бороду і глянув уперед. Гусениці скімобілів продовжували підніматися нагору, завжди піднімаючись нагору.


Потім почув звук мотора.


Він швидко зник у тіні.


Літак низько пролетів над горами. Картер побачив радянське маркування.


Корабель зробив три проходи, потім полетів у бік Молодіжної, радянського антарктичного штабу.


Картер відновив свою подорож, впевнений у тому, що її виявили.


Він мав продовжити. Він не мав вибору. Він сконцентрувався на поставленому завданні. Незабаром він знову потрапив до гіпнотичного ритму лижника. Він протримається ще годину, потім розіб'є табір та відпочине.


Картер підіймався по крутому сніговому схилу, його довгі лижі прорізали перехресні кроки, доки він прямував за моторнішим скімобілем. Напевно, російський скімобіль. Може, скімобіль Silver Dove. Несе безпорадного американця. Антарктида була заповідником дикої природи, але ще заповідником людства.


Потім Картер усміхнувся. Дух загального миру та гармонії Антарктиди був настільки сильним, що всі станції континенту були відкриті за договірною угодою для відвідувачів з будь-якої країни у будь-який час. Його цікавила Новолазаревська. Російська станція.


Він не збирався підходити до справи і питати, чи поширюється їхня політика відкритих дверей на шпигунів. Не стикатися з Бленченковим так близько.


У поті він досяг вершини гребеня. Перед ним розкинулися гармонійні складки снігових долин та скелястих гірських вершин. Він витер обличчя рукавичкою. Його дихання було срібною парою у повітрі.


Він оглянув величні та безлюдні гори Антарктики. З іншого боку від них була Новолазаревська. Чому саме Бленкочов виїхав із Росії? Чого він сподівався досягти у Новій Зеландії?


В умі Картера почала формуватися нова відповідь на це питання.


Потім він почув вторгнення у білу тишу.


Гелікоптер летів тихо, його гвинти були приглушені за схилом гори.


На гребені, де стояв Картер, не було тіней.


Йому нема де сховатися.


На лижах Картер знову пірнув униз схилом, яким щойно піднявся. Біль пронизав його втомлене тіло, коли він послизнувся і впав.


Він глибоко впав у тінь яру.


Вертоліт рухався повільно. Російський вертоліт. Очевидно шукаю когось… або щось таке.


Картер залишався в темній частині тіні, його м'язи і кістки хворіли. Спостерігачі у гелікоптері можуть помітити його лижну трасу, але не повинні бачити його.


Він дивився.


Підійшов гелікоптер. З кабіни виглядала голова.


Не зупиняючись, вертоліт повільно пролетів повз.


Картер в очікуванні глибоко зітхнув.


Вертоліт рушив далі, ретельно проробивши один раз те, що радянський літак зробив швидко тричі.


Картер дозволив собі легку тріумфальну усмішку, потім перевірив своє тіло на предмет синців та переломів. Він був цілий, але дуже втомився. Він розіб'є табір, як тільки знайде гарне укриття.


Він знову підіймався схилом, його чудова витривалість і воля приливали нову силу назад у його змучене тіло.


Знову на вершині, де гори розкинулися навколо нього в скелястій панорамі, він продовжував котитися на лижах, пірнаючи в каньйони і виходячи з них, прямуючи слідом скімобіля.


Час минав, антарктичне сонце мало просувалося вперед. Картер шукав гарне місце для відпочинку.


Нарешті він завернув за поворот у шаруватих тінях, де валуни та снігові зсуви покривали пласку поверхню землі.


Сніг - гарне рівне пполотно, досить велике. Валуни були гарним укриттям. Деякі розміром з кімнату вони спиралися один на одного, поки не утворився дах.


Картер упустив рюкзак під дах.


Він поставив би тут намет, притулок від нової бурі. Він буде захищений від спостереження з вертольота валунами нагорі.


Потім він побачив рух тіні.


Серед звуків падаючого снігу та далеких лавин він почув шум ковзання лиж.


Це було навпроти нього, хтось входив на рівний майданчик з іншого боку.


Він швидко стягнув рюкзак, зняв рукавичку і засунув стилет у руку. В Антарктиді вистрілить лише божевільний. Шум викличе лавини та руйнування на багато миль навколо.


Він швидко повернувся назад тим самим шляхом, яким прийшов. Він був обережний, щоб не збитися зі шляху.


Коли він зник на рівнині, він озирнувся через плече і побачив свою єдину лижну трасу. Він чув звуки іншого лижника, чув паузу, коли лижник виявив слід Картера, а потім швидкість гребків, коли він переслідував Картера.


Картер змахнув руками і зістрибнув зі стежки, приземлившись спиною на м'який сніг.


Рукавицею і рукою він знову гладко провів кучугурою, відступаючи за величезний валун.


Якщо пощастить, переслідувач побачить лише лижну трасу, що триває трасами для скімобілів.


Картер тихенько обігнув валун, щоб спостерігати за переслідуванням новачка.


Ковзання зустрічних лиж було приглушеним звуком в антарктичній тиші, звуки поглиналися снігом.


Спочатку Картер побачив гострий синій капелюх, що застібається під підборіддям, потім товсту синю парку і штани. Лижник був російською.


Чоловік був невисокого зросту, рухливий, з обличчям, що низько схилився, вивчав слід Картера.


Коли він з'явився у полі зору


Після того, як Картер зістрибнув, він уповільнив крок. Він підняв обличчя і глянув уперед.


Картер посміхнувся.


То був товариш Бленкочева, людина з жовтою Маздою.


Вираз обличчя з дрібними рисами висловлював подив. "Щось не так", - говорив вираз обличчя, але він не знав, що саме. Він повільно поїхав уперед.


Картер швидко повернувся, обійшовши валун, щоб піти за ним.


Ніж блищав на сонці.


Ніж російського чекав Картера там, де він стрибнув зі стежки. Тепер настала черга приятеля Бленкочова посміхнутися. Він здогадався, як Картер залишив слід. Він обернувся, щоб зустріти його.


"Тебе тут не повинно бути", - м'яко сказав російський агент, приставивши ніж до підборіддя Картера. Він розмовляв англійською.


"Чому б і ні?" Картер відповів російською, показуючи свій стилет.


Стилет був розвагою.


Він підняв іншу руку і збив з ніг російської.


Затискачі для пальців росіянина вже випустили. Його черевики були вільні, він штовхнув ногою.


Він сказав. «Бо це не твоя справа!»


Картер нахилився.


Російська змінила приціл. Його нога безпомилково зачепила стилет у руці Картера, відправивши Х'юго вгору.


Картер швидко зняв лижі з ніг.


Ножа та стилету ніде не було видно.


Два агенти мчали снігом. Їхні черевики поринали на шість дюймів у м'який сніг.


І знову російська вдарила ногою.


Картер упіймав його.


Російська скрутилася.


Картер смикнув.


Затримані снігом вони впали вперед.


Боролися.


Раптом Картер повернув назад, очі його розширилися.


Грудь. У російської були груди. Жінка. Чому прогулянка була іншою. Чому там-о-шантер натягували до вух.


Жінка змахнула кулаком.


Картер повернувся убік.


Він потягся назад, розстебнув ремінець на підборідді і підняв синій гострокінцевий кашкет жінки.


Довге лляне волосся спадало на плечі синього парку. Волосся було подібне до пасма шовку, що вільно розвівається в крижаному антарктичному повітрі. У пеіспективі з'явилося маленьке обличчя. Занадто маленький чоловік перетворився на жінку прекрасних пропорцій із пухкими губами, прямим носом і широко розплющеними очима, що сяють під холодним сонцем. Вона була білявка на фотографії з аеропорту, яку Майк показав йому. Красива блондинка дівчина.


"Будь я проклятий", - промимрив Картер.


"Досить довго", - сказала вона, ударивши його по підборідді. «Це працює щоразу».


Захоплений зненацька, похитнувшись від удару, Картер відсахнувся.


Вона обм'якла.


Він упіймав її до того, як вона впала на землю. Він не мав наміру вирубати її.


Вона була легкою. Її голова закинулася, світле волосся повільно спадало на сніг.


Він уклав її, потім знайшов ніж і стилет у прилеглих кучугурах. Він одягнув лижі і підняв її. Вона застогнала, все ще непритомна. Він перекинув її через плече в перенесенні пожежника, схопив її лижі іншою рукою і повернувся на лижах на рівну поверхню, щоб розбити табір.


* * *


Коли вона прокинулася, він варив суп. Змішав чотири жмені снігу та пакет зневодненого м'яса, квасолю та овочевий суп у легкій каструлі.


"Скільки ще?" - Запитала вона, покусуючи підборіддя. "Я мою з'їсти слона".


"Хіба ти не хочеш спершу побитися?"


«Пізніше. Коли до мене повернуться сили».


Вона була сміливою та красивою.


Від супу пахло чудовим запахом твердого палива. Картер поставив одномісний намет, почистив і знову натер їх лижі, кинув у намет спальні килимки та сумки та обшукала його рюкзак. У боковій кишені він знайшов її «Вальтер», а в іншій – радіо. Він поклав обидва з її ножем у свій рюкзак. Решта її спорядження була стандартною для зимового кемпінгу.


«Приємно бачити, що ти не сердишся», - сказав він.


Вона променисто усміхнулася і взяла чашку гарячого супу, яку він їй простягнув.


«У Росії є приказка: ніколи не кусай руку, яка тебе годує».


«Цікаво, як прислів'я перетинають усі риси».


Універсальність людської натури, - сказала вона і знизала плечима.


Вони їли.


Він сказав. - "Вийшла з Новолазаревської?"


"Може бути."


Ти був не в цьому напрямку. Але, можливо, він був у іншому напрямку?»


"Якщо тобі є що сказати, говори прямо".


«Добре, – повільно сказав він. Що за секретна робота тут ведеться, вбиваючи людей хворобами, які ваші вчені не можуть контролювати, а наші вчені не визнають?


«Можливо, ви питаєте не ту людину», - сказав глибокий культурний російський голос.


Картер підняв очі.


Леон Бленкочов, безжальний голова могутнього агентства КДБ K-GOL, стояв на краю валунів, що нависали. Він направив Люгер у серце Картера.


Чотирнадцятий розділ.


Нік Картер не чув ні звуку, ні ковзання лиж, ні кашлю. Він з повагою подивився на Леона Бленкова.


"Гертоліт і літак помітили мене?" він сказав.


Цар КДБ відмахнувся від питання.


«Киньте сюди свій пістолет і ніж, – владно сказав він.


Він почекав, поки Картер підкине зброю на десять футів до своїх черевиків, потім директор K-GOL кинувся вперед.


Його горбисте слов'янське обличчя світилося на сонечку. На ньому був синій костюм із наповнювачем, як у жінки, гостра кепка, світловідбиваючі сонцезахисні окуляри, рюкзак та парфуми. Духи були запашними. НЕ занадто. Афектація людини, достатньо сильної, щоб начхати на все


Бленкочов був сильним і міцним, років за шістдесят. Набагато більше, ніж просто активність, він випромінював почуття сильного самовладання, яке привертало увагу, куди він пішов.


Тут, в Антарктиді, коли пістолет непохитно націлений на Картера, він безперечно привернув увагу Картера. Бленкочов не блефував. Йому не доводилось.


«Нарешті я зустрічаюся з великим Бленкочовим», - сказав Картер і посміхнувся.


"Не будь милим, N3", - сказав Бленченков. "Це тобі не підходить".


"Ви мене дізнаєтеся".


"Слава завжди привертає мою увагу".


«Я вражений з огляду на те, що файлова система КДБ - це зал, повний картонних коробок».


Бленкочов насупився, а його світловолосий товариш швидко сховав посмішку за її чашкою супу. Вона також була добродушною.


«Я голодний, Ганно». - Оголосив Бленченков.


Він багатозначно подивився на горщик із супом. Пізніше він розбереться з Картером. Він передав свій пістолет агентові Ганні, і вона націлила його на Картера.


"Ви принесли їжу?" - спитав Картер. "Це не Армія порятунку Антарктики".


Бленкочов зняв рюкзак і кинув його в сніг. Він розв'язав килимок для сидіння.


"Ні?" він сказав. «Можливо це версія Олімпійських ігор 1980 року. Чи не хочеш грати? Іди до дому. Ура, США».


Картер засміявся.


"Ви хочете за це медаль?" - Запитав Бленченков і посміхнувся. "Ви не отримали нічого в 1980 році".


Бленкочов сів на циновку на снігу, і в повітрі лунали парфуми. Він витяг ногу перед ним. На мить на його обличчі з'явився вираз задоволення, задоволення від того, де він був, від того, що робив. Потім швидко стер його. Він усе контролював.


«Спочатку ми їмо. Потім розмовляємо», – сказав цар КДБ. «Ганно, в моєму рюкзаку є запаси. Я візьму свою зброю».


Вона простягла йому пістолет, потім розстебнула рюкзак. Її лляне волосся спадало на темно-синій стьобаний костюм. У неї було спекотне обличчя, ще привабливіше завдяки інтелекту. Небезпечна комбінація для ворога. Цінний для друга. І знову пістолет був націлений на Картера.


«Тепер я знаю, чому ти не турбувалася, коли прокинулася, – сказав їй Картер, коли вона приготувала ще супу. «Ви очікували на Бленкочова».


"Це була можливість", - сказала вона.


"Вас є ще тут?"


"Скільки ти хочеш?" - Сказав Бленченков. «Вся ця турбота про кількість. Шкода. Якість стала справою минулого».


"Я підозрюю, що минуле не сильно відрізнялося від сьогоднішнього", - м'яко сказав Картер.


«І подарунок не такий вже й хороший, - сказав Бленченков. Він схрестив руки, поклавши пістолет зліва, все ще спрямовуючи його на Картера. «Коли сьогодення неприємне, а майбутнє викликає занепокоєння, ми схильні відступати у звичне минуле».


"А що вас турбує?" - спитав Картер.


"Якість, очевидно", - сказав Бленченков. Легка посмішка зігнулася в куточках його рота, коли він грав зі словами Картера. «Я б віддав перевагу прекрасній паелії або ситному буйабесу. Натомість я отримую попередньо перетравлений сублімований суп, який відкидається гурманами з наших сибірських шахтарів та ваших телевізійних наркоманів. Цього достатньо для КДБ. Але я не скаржусь”.


Ганна простягла Бленкочову повну чашку супу, і він відпив. Його рука трохи тремтіла. Перебувати в полі для нього було не так легко, як раніше, але його рум'яне обличчя і завзяття показали, що він повністю насолоджується цим.


"Я чув, ти вбивця", - сказав Картер.


«Сказано», - відповів Бленченков над димним супом. Щоб вивести його з рівноваги, знадобиться щось більше, ніж просто звинувачення. "Отже, нас двоє, Кіллмайстер".


Через три хвилини в антарктичному повітрі суп охолоне. Тож старий агент швидко пив.


"Чому ти тут?" - спитала Ганна Картера, поки її начальник доїв.


"Все почалося як відпустка, - сказав Картер, - але мені ніхто не повірив".


"Мішель Стрендж, також відома як Майк", - сказала Ганна. «Я думаю, у вас була сексуальна перерва з нею у віддаленій гірській в'язниці. Хіба ви не вважаєте це дивним? Це правильне слово… дивний?


"Це те, що ви мали на увазі", - сказав Картер. "Ви теж були там?"


"Я не Срібний Голуб, якщо ти це маєш на увазі". У її голосі пролунала нотка обурення.


«Кіллмайстер, - перебив Бленченков, - мені потрібний намет. У мене є підходящий намет, прив'язаний до дна рюкзака. Будьте ласкаві ..."


Бленкочов розстебнув лямки і жбурнув по снігу Картеру. То був наказ, а не прохання. Він недбало потер рукою пістолет і простягнув Ганні порожню чашку. Вона знову наповнила його.


"Мені теж дістати вашу зубну щітку?" Картер посміхнувся.


"Дякую, ні. Він у мене в кишені».


Чисті шкарпетки? Шорти? Бритва з батарейним живленням?


«На жаль, не було місця, щоби зібрати їх. Наступного разу, коли я вирішу вирушити в поле, я виберу свої речі ретельніше».


Бленкочов сунув рюкзак за спину і зручно відкинувся на спинку, поки Картер приступив до роботи.


"Можливо, ви хочете послухати казку AX на ніч?"


Картер спитав, як тільки він розгорнув легкий одномісний намет Бленкочова.


"У мене немає заперечень", - сказав Бленченков. У його голосі був натяк на підозру. Він знову пив суп.


«Гертоліт і літак мене не шукали, - сказав Картер. «Вони шукали тебе. А ти був тут один. Жодної підтримки».


Він розклав намет на іншому кінці критого рівного майданчика і дістав кіл. Він глянув на Бленкочова.


Шеф K-GOL, немов байдужий, знизав плечима.


«Колись Срібний Голуб, мабуть, був одним із ваших найнадійніших знарядь вбивства», - продовжив Картер. «Ви набираєте їх зі спортсменів за їхню фізичну силу, зі студентів університетів за їхній інтелект та зі співробітників посольства за їхні контакти, чому б не з фанатиків через силу їхньої ненависті? Людина, яка досить ненавидить, зробить усе, щоб захистити свої ідеї. Це те, заради чого він живе. Але потім щось сталося. Срібний Голуб вийшов із-під контролю. Помалу. Щойно помітно. Досі у ваших руках повноцінна криза. І це ваша криза. Політбюро не так просто. охороняє свою дачу, якщо Срібний Голуб виконає те, що загрожує».


"А чим це загрожує, мій прекрасний молодий турок?"


Бленкочов кинув Ганні свою порожню чашку. Вона спіймала його однією рукою в рукавиці, потім штовхала в сніг і витягала його, щоб помити. Бленкочов знав, що Картер не знав про загрозу, і його посмішка висміювала висновки, зроблені Картером.


Як би там не було, воно було досить великим і важливим, щоб вивести найбільшу мету в Росії з безпеки для Батьківщини. Вигоряння, криза середнього віку або навіть туга за минулим не привели вас у поле зору. Хоча я думаю, що ви» Я радий бути тут, – додав Картер. Він забивав кіл намету. «Це страх. Звичайний старомодний страх».


Він озирнувся через плече і побачив, що Бленкочов здригнувся. Пістолет трохи хитнувся. Проте, якщо Картер мав виконати свою місію, він мав продовжити. Бленкочова довелося шокувати, щоб змінити своє ставлення рівно настільки, щоб допомогти йому.


«Не лише страх втратити роботу і, можливо, своє життя, – продовжив Картер, – але й страх за безпеку великої кількості людей. Можливо, навіть за весь світ. Зокрема, ваш світ та мій за обставинами. Отже, ви прилетіли до Нової Зеландії з Анною. Лише один помічник. Ваша єдина поступка віком. Але жінка, щоб ви привертали менше уваги. Ви провели розслідування у посольстві, і вона вийшла у поле. Замасковані. Вона почула про нашого зниклого льотчика. Вона намагалася знайти Маккензі, коли вона випадково проїжджала повз Майк і мене після аварії. Вона впізнала мене та залишила аптечки. Вона вже почала допомагати мені. Чому? "


Очевидно, без жодного інтересу, коли посуд був помитий і перепакований, Ганна лягла на свій рюкзак і закурила. Спокійний професіонал. Вона випустила обручки в холодне повітря.


"Тому що ми не билися", - сказав Картер і підняв легкі алюмінієві жердини, каркас намету. «Бо ми переслідували те саме, і якби вона стежила за мною, і я знайшов це першим, вона могла б вкрасти це. Єдина проблема полягала у тому, що».


«А ви не знаєте», - задоволено сказав Бленченков.


«Я можу здогадатися. Це з біологічної війною».


Бленкочов нічого не сказав, підібгавши губи. Його мовчання підтвердило Картеру, що він має рацію.


«Новий штам бактерій чи вірусів, який розробляє Срібний Голуб десь тут. Може, на Новолазаревській, хоч я сумніваюся в цьому, бо станції Антарктики мають залишатися відкритими для всіх. Але, мабуть, поблизу. Досить близько, щоб той льотчик - коли він здійснив аварійну посадку - побачив те, чого йому не слід бачити, і його довелося відвозити. Це ставить вас у незручне становище. З біологічною війною ви не можете просто покинути це місце. Хтось може зламати одну маленьку бульбашку і світ заражений. Якщо ви маєте справу з фанатиками, наказ, який вони вважають неприємним, буде порушено. А люди, основною мотивацією яких є ненависть, не реагують на міркування. Тому, якщо ви не можете використовувати силу, накази чи міркування, ви повинні перехитрити та обійти їх з флангу”.


Картер засунув каркасні жердині всередину намету.


«Продовжуйте, – сказав Бленченков. "Слухаю."


«Що також пояснює, чому ти не вбив мене, – усміхнувся Картер, – і чому ти тримаєш направлений на мене цей безглуздий пістолет. Ви не стрілятимете тут. Ти обрушиш на нас усю цю прокляту гору. Це ніколи не відновить тебе із Черненком».


Тепер настала черга Бленкочова посміхнутися, і він підняв іншу руку. У ньому був стилет, близнюк стилету Картера.


"Я не зовсім не готовий", - пробурмотів старий хитрий агент.


«Ні, і ти дозволив мені так тинятися з якоюсь метою. Ти хочеш знати, як багато Хок знає. Наскільки я здогадуюсь. І чи ти хочеш, щоб я тобі допомагав. Набагато краще мати мене з тобою, тим більше, може справи гірші. Інший варіант, звичайно, вбити мене.


Бленкочов видав глибокий гортанний сміх. Анна з повагою дивилася на Картера.


"Ах, N3, шкода, що тебе не можна купити!" Він тримався за живіт і сміявся. «Я хотів би вкрасти тебе у Яструба. Нарешті я зв'яжуся зі старим ублюдком!


Коли могутня людина з КДБ заревіла від сміху, Картер поставив каркас намету на місце, потім сів навпочіпки, щоб помилуватися своєю роботою.


«Твій намет закінчено», - м'яко сказав він. "Тепер я хотів би почути вашу пропозицію".


«Спочатку віддайте Ганні її зброю», - сказав Бленченков. Він зняв окуляри і витер очі рукавом. "Я знаю, що ви його десь сховали".


"А мій Люгер?"


«Ганна», - сказав Бленченков.


Старий агент утомився і нарешті відчув себе комфортно. Він не збирався рушити з місця, поки йому не знадобиться.


Анна принесла пістолет Картера, а він дістав із рюкзака вальтер та ніж. Вони обмінялися зброєю, і Ганна цікаво посміхнулася до нього.


"Ви чули про чилійського солдата?" - спитав Картер, запечатуючи свій власний ізолюючий сніжний килимок.


«На жаль, так», - сказав Бленченков. Ще один цвях у труну. Минулого тижня група із Чилі відвідала Новолазарівський район. Не було можливості стежити за всіма з них, і, крім того, це не виглядає доброзичливо, якщо надто очевидно, що за ними спостерігають. Один чи більше, мабуть, вислизнуло. Або вони знали, що робили, чи ні”. Співробітник КДБ знизав плечима. «Тепер це несуттєво. Тепер, коли той мертвий».


«Якщо були ті, хто вижив, то ви повинні знати, де вони тут».


Бленкочов дозволив собі коротку посмішку.


"У мене є певна інформація", - визнав він.


"Не бути скромним. Бленків. Ніхто цьому не вірить.


Знову тваринний сміх.


"Не дивно, що ти улюбленець Хока", - посміхнувся він.


"Отже, ми збираємося знайти цю секретну установку", - сказав Картер. «Інсталяція, яку ваш новозеландський аташе також відвідав без чийогось відома».


«Те саме», - погодився Бленченков. Він підвівся і потягся. «Тепер мені час спати, я старий, але в Москві не визнаю цього. Тут мені начхати. Тут мій вік може бути на заваді». Він глянув на годинник, його обличчя стало похмурим. «Ми їдемо за чотири години. Більше немає. Відпочивайте. Я знаю, що ви обоє у чудовій формі». Він дивився на північ через гори, ніби зазирнув у майбутнє. «Це безумство може зруйнувати мою країну».


Величний і могутній, як старий загартований лев, Бленкочов увійшов у свій намет і впустив відкидну стулку. Духи затрималися на мить, а потім їх забрав легкий вітерець.


Картер і Ганна мовчали, занурені у занепокоєння. "Ви стоїте на варті?" - сказав Картер, відзначивши відсутність у Ганни інтересу до встановлення власного намету.


"Так, стражник", - сказала вона, розслабившись спиною до своєї сумки.


Її світле волосся сяяло золотом у променях сонця. Її обличчя було серйозним, настороженим, його увага була звернена на Картера. Щойно він пішов у свій намет, вона зосередила свою пильність біля навколо них.


Вона поклала вальтер собі на груди і вільно тримала ножа в руці. Гарний, розумний, добродушний та ґрунтовний професіонал. Бленкочов мав вагомі причини вибрати її, але їх мало бути більше. Причина, через яку він довіряв їй більше, ніж іншим своїм агентам. На кону стояла не лише його кар'єра та спосіб життя, а й світ, який він допомагав формувати останні сорок років. Він мав менше співчуття до світу, ніж він пишався безсмертям своєї роботи.


"Ви виросли у Москві?" - спитав Картер.


Вона чекала, коли він піде, хотіла бути на своїй роботі. Як і багато агентів, їй краще працювати поодинці. І все-таки вона цікавилася ним. Не могла відірвати від нього очей. Ще одна причина, через яку вона хотіла, щоб він пішов.


«Я ціную вашу допомогу у Новій Зеландії», - сказав він і підвівся. Він не хотів йти, але треба було, щоб він теж тримався на відстані.


Вона посміхнулася до нього.


"Я вчилася музиці", - сказала вона. «Скрипка. Камерна музика. Це допомагає?"


"Не зовсім. Чому Бленченков вибрав саме тебе?»


Вона подивилася на нього, і її обличчя стало невиразним. Вона намагалася вирішити, чи говорити йому щось і, якщо так, то чи говорити йому правду. Вона була жінкою, яку варто було знати. Нарешті вона почистила горло.


"Він мій батько."


Єдина відповідь, про яку Картер не здогадався. Вона запитливо спостерігала за ним, щоб дізнатися, як він сприйме новини. Важко було уявити Бленкочова сексуально пов'язаним із будь-ким. Але навіть найбільш обурливі, холоднокровні, абстрактні іноді виявляли витонченість фізичної близькості. Її мати, мабуть, була чудовою. Він сподівався, що Бленкочов її любить.


«Йому пощастило, - сказав Картер і увійшов до свого намету.


П'ятнадцятий розділ


Нік Картер, Леон Бленкочов та Ганна Бленкочова проїхали на лижах трасою скімобіля незайманим снігом. Бленченков вів. Він знав, куди йде, і не хотів втрачати елемент несподіванки, який міг отримати від несподіваного прибуття на територію Срібного Голубя.


Іноді він використовував сонячний компас зі свого рюкзака, щоб визначитись. Знаючи місцевий антарктичний час і те, що літнє сонце кружляє над обрієм зі швидкістю приблизно п'ятнадцять градусів на годину, він з великою точністю обчислював, де вони знаходяться і куди їм треба йти далі.


При цьому не було потреби шукати Картера. Бленкочов та Ганна першими перетнули рейки для скімобілів, не знаючи, що Картер був поблизу.


Лідер КДБ послав свою доньку дослідити в одному напрямі, а він пішов у іншому. Коли вона не повернулася, як було заплановано, він пішов за нею та виявив Картера.


Тепер усі троє котилися на лижах незайманим снігом, по черзі долаючи стежку. Картер помітив, що спостерігає за Ганною, заінтригований чимось, що не міг назвати. Іноді він помічав, що вона спостерігає його.


Декілька альбатросів пролетіли над головою на повітряних течіях. Це були ідеальні плануючі птахи. Чим сильніший вітер, тим легше здавався їхній політ. Небо залишалося надзвичайно чистим, блакитним, яскраве сонце трохи зігрівало блискучу землю.


Нарешті, ще дуже високо в горах, і вітер кружляв навколо них, Бленкочов дав знак сповільнити хід.


Ведучи, він тихо рушив уперед. Його тіло згорбилося від зосередженості. Він, мабуть, був змучений, але не подавав знак цього. Він попрямував у шторм.


Він зупинився біля стрімкої скелі, яку покрило снігом. Він розстебнув лижі і поплентався вперед, опускаючись з кожним кроком.


Він жестом показав Картеру та Ганні слідувати за ним.


Він зник за скелею, коли два агенти на лижах проїхали вперед, відчепили лижі і пішли за ним.


Під ними тяглася долина. Вона була глибокою і довгою, оголеною для сонця, порізаною валунами та скелями. Це було місце з майже постійним вітром, тому всі об'єкти, що виступають, не були засніжені.


Цю долину, оточену піками та звисаючими скелями, буде важко побачити з повітря. Прихована долина.


Здавалося, що на довгому вузькому білому дні долини якийсь рух. Картер не міг збагнути, що це було. Він погладив бороду та вивчав долину.


Бленкочов передав Картеру крихітний потужний бінокль.


"Там." - Сказав Бленченков, жестикулюючи.


Дві розсувні двері, такі великі, що вони були б величезними навіть для авіаційного ангару, були вбудовані у граніт на краю долини. Вони були пофарбовані в тьмяно-сірий колір у тон скелі. Вони були відкриті. Робітники, одягнені в зовсім білі утеплені зимові комбінезони, входили і виходили, одні на білих позашляховиках, інші на білих лижах. Робітників майже не видно.


"Срібний голуб?"


"Схоже, тепер на Срібного голуба", - коротко сказав Бленченков. «Раніше це була звичайна радянська база. Ми відмовилися від неї, коли підписали Договір про Антарктику. Більше не було боротьби за континент. Пройшло так багато часу, що про це майже забули».


"Срібний Голуб не забув", - пробурмотіла Ганна. Вона глянула на Картера і посміхнулася.


Бленкочов глянув на свою дочку, свого помічника, свого співробітника. На його широке слов'янське обличчя на мить сповнилася гордістю. Потім він прогнав це. Немає місця для сентиментів, коли потрібно було зробити роботу. Він не просив пощади і не давав. Навіть його дочки.


"Ми збираємося виділятися там, на снігу", - сказав Картер, вказуючи на синій одяг Бленкочова та його власний колір хакі.


«Зрештою це може нас врятувати», - тихо сказав Бленченков.


Він кинув рюкзак і сів навпочіпки, щоб розстебнути його. Він витяг мішок і відчинив його.


«Ось аварійне спорядження, яке ти приніс», - голосно сказав він Картеру. «Ми закопаємо його. Забери пізніше, у разі нагальної потреби».


Він відкрив ізольований мішок і показав Картеру невеликий радіоприймач, схожий на той, що був у Картера, запаси продовольства, легка снігова ковдра, яка складалася до розмірів носової хустки, і аптечку. Він прийшов підготовленим.


"Я візьму це!"


Голос був різкий, владний. Згори.


"Підкиньте його!"


Дозорець наставив на них довгоствольну рушницю. Це був спеціальний пневматичний пістолет, безшумний. Цілком безпечний у лавинонебезпечній пустирі.


Спостерігач у білому костюмі для глибоких морозів стояв на скелі. Він міг би бути там годинником, міг би спостерігати за їх наближенням, сховавшись, чекаючи, поки йому передадуть по рації інструкції.


"Відмінно", - сказав Бленченков.


Раптом по обидва боки прямовисної скелі зібралося ще більше людей, все в білому одязі, як німецькі лижні солдати часів Другої світової війни. Вони були непомітними, дрейфували вперед як частину ландшафту. У кожного був вишитий на тканині над серцем маленький срібний голуб.


Бленченков наказово підняв руку.


«Я Бленкочов», - велично сказав він своєю інтелігентною російською мовою. «Я впіймав горезвісного Ніка Картера. Він імперіалістичний агент AX із тієї товстої свині зі Сполучених Штатів».


Його сталеві очі ковзали по чоловічих радянських обличчях, вимагаючи, щоб вони слухали та слухалися. У їхніх партизанських уроках не було глави про таку людину, як Бленкочов. Вони вийшли з підпорядкування. Він одразу це побачив. На даний момент вони були податливими. Він холодно посміхнувся тихим чоловікам і продовжив.


"Він небезпечний американський шпигун", - сказав він. «Я провів його довгим шляхом, і ми втомилися».


Він зневажливо показав на Картера і кивнув Ганні. Вона зрозуміла підказку і полізла до рюкзака Картера за його зброєю.


"Хто тут головний?" - Сказав могутній Бленченков.


"Я, сер," відповів один із чоловіків.


Він зробив крок уперед, його пневматична гвинтівка була спрямована на Картера. Тільки його засмагле обличчя, сяюче на тлі сліпуче сяючого снігу, показувало, що під усією цією білою набивкою, можливо, є щось людське.


Анна схопила зброю Картера під пахву. Срібний Голуб несхвально глянув на жінку-агента. Жінкам належав будинок, сповнений немовлят, а не сувора Антарктика, яка вдає, що у них витривалість та інтелект чоловіка.


"Моя дочка, - коротко сказав Бленченков, - і моя помічниця".


"Так, сер", - сказав Срібний Голуб, вражений кровними, але не робочими стосунками. "Я заберу їх, товаришу".


Він зібрав зброю і дозволив собі обережно посміхнутися, бо, як йому здавалося, Бленченков не міг це бачити. Якщо вона була недостатньо хороша для того, щоб чоловік одружився з нею, у дочки були інші можливості. Фанатизм знаходив виправдання всьому, що могла уявити розпусна людина.


"Ви нас поведете", - оголосив Бленченков.


Він теж глянув на Ганну, але вираз його обличчя був застережливий. Він казав їй не вбивати шовіністичного бовдура. Принаймні поки що.


Вона похмуро кивнула, і Картер, Бленкочеви та група Срібних Голубів об'їхали на лижах навколо валуна і спустилися довгою звивистою стежкою в долину.


* * *


Величезний вхід до комплексу "Срібний голуб" був крижаним. Гіркий вітер свистів через відчинені сталеві двері та над вантажівками, джипами, лижними мобілями та невеликими вертольотами, припаркованими акуратними рядами. Інші машини приходили та йшли. Вихлоп клубився і смерділо в повітрі.


Закинувши лижі на плечі, троє агентів та їхня група супроводу пройшли серед машин. Деякі були пофарбовані в білий колір, на крилах були намальовані тьмяні срібні голуби. Інші були оливкового кольору з російським маркуванням. Жоден з гелікоптерів не був схожим на той, який обшукував гори.


Група рушила до задньої частини складу, де двері були прорізані у граніті.


Робітники у білих ізоляційних костюмах перевіряли колеса та бензин, несли стоси паперів та розмовляли в рації. Над їхніми серцями були вишиті маленькі срібні голубки. Усі вони були білими та чоловіками.


Вони без особливих інтересів подивилися на новачків і повернулися до роботи. Або ті, хто працював на прихованому об'єкті «Срібний голуб», звикли до відвідувачів, або їхня природна цікавість була заборонена.


Картер спостерігав за Бленченковим.


Обличчя російської було безпристрасним, але очі настороженими. Вони оглянули величезну кімнату. Він щось шукав. Або когось. На мить його погляд зупинився на квадратному чоловікові з густими чорними вусами. Якщо й було визнання від будь-кого, вони це добре приховували. Картер чекав, коли знову з'явиться квадратний чоловік із густими чорними вусами.


* * *


Чоловік біля широкого столу з горіхового дерева був одягнений у біле - білий шовковий тропічний діловий костюм-трійку із защипами на талії.


Він стояв біля столу, коли Картер, Бленкочов та Ганна увійшли до кабінету у супроводі лише трьох із їхніх початкових супроводжуючих. Три Срібні Голуби направили свої пневматичні гвинтівки на Картера. У кутку обігрівач зашипів від теплого повітря.


«Блінкочов», - стримано промовив чоловік біля столу.


Бленченков відповідно кивнув.


«Я мав знати, що це ви будете. Скобелєв», - сказав він. "Радий бачити тебе."


З нагрудної кишені генерала Євгена Скобелєва стирчала блискуча червона шовкова хустка. Голуб на кишені був вишитий блискучою срібною ниткою. Його туфлі теж були білими, відполірованими до кольору столу. Його сорочка була блідо-рожевою, тільки трохи рожевішою, ніж його шкіра. З його густим білим волоссям, світло-блакитними очима та дитячою рожевою шкірою він був портретом у пастельних тонах. За винятком яскраво-червоної носової хустки... яка з кривавою важливістю обрамляла срібного голуба.


"Чому ти тут, Бленкочов?" - Сказав генерал Скобелєв.


Радянський генерал нічого не говорив, навіть люб'язного привітання. Він підійшов до свого столу і сів у шкіряне крісло.


У нього були всі зручності, навіть картини російських пейзажів на чотирьох оштукатурених стінах його офісу, лампи замість люмінесцентних ламп та холодильник розміром із квартиру на підлозі за його стільцем. Поруч були другі двері, цього разу з вічком.


Бленкочов усе це зрозумів одним пихатим поглядом. Його не залякати. Він упав у обтягнутий шкірою стілець перед столом, схрестив ноги, зняв рукавиці та розстебнув куртку. Його духи наповнили кімнату.


Коли Картер спробував сісти, Бленкочов махнув рукою, і троє охоронців загнали агента Топора в куток.


Картер не протестував, виконуючи свою роль. Бленкочеву він не довіряв, але якийсь час підіграв йому. Йому треба було точно знати, що відбувалося на станції «Срібний голуб». Те, що він сказав Бленкочеву, було лише обґрунтованими припущеннями, і йому потрібне було підтвердження. Йому була потрібна конкретна інформація, на основі якої можна було судити, що робити. Конкретна інформація для Хоука.


Ганна дивилася, потім теж сіла і розстебнула товстий одяг.


"Є кава?" - Запитав Бленченков, обеззбройливо усміхаючись.


Скобелєв мигцем глянув на нього, потім на одного з охоронців Срібного Голубя. Охоронець кивнув і вийшов із кімнати.


«А тепер, Леоне, – сказав генерал Скобелєв. "Що все це означає?"


«Я міг би поставити вам те саме питання, - зарозуміло сказав Бленченков, - за винятком того, що це моя справа - спочатку дізнатися відповідь». Він грюкнув руками по дерев'яних підлокітниках свого стільця. Звук рознісся по маленькій кімнаті, і двоє охоронців підстрибнули. «Я прийшов, щоб приєднатися до тебе, Євгене. Моя дочка та я. Іншого способу пояснити це неможливо. Я навів Картера, щоб показати свою щирість».


Скобелєв виявив самовладання. Його рот опустився всього на долю дюйма. Потім він відновив своє обличчя, і його манера поведінки знову стала манерою могутнього радянського генерала, близького до Політбюро, правої руки Черненка, особи, відомої всієї Росії за численними появами на офіційних радянських фотографіях новин. святкування Першого травня та інших військових подій.


Навчався у Бленкочова. Особиста влада двох радянських лідерів заповнила кімнату.


«Мої люди чули, що ви збираєтеся закопати запаси разом з Картером, - сказав Скобелєв. «Термінові запаси, за якими ви повернетеся. Потрібні будуть пізніше, можливо, після взяття нашої бази».


«Виверт, - плавно пояснив Бленченков, - відволікання уваги. Я хотів залишитись на одному місці досить довго, щоб ваші люди мене знайшли».


«У Картера була своя зброя», - парирував ватажок Срібного Голубя. «Він був твоїм товаришем, а не твоїм бранцем».


"Картер сумно відомий пагонами", - легко сказав Бленченков. «Іноді успіх надійніший за допомогою хитрощів, ніж за допомогою сили. І пам'ятайте, він улюбленець Девіда Хока. Деякі з його тренувань походили від Хоука особисто».


Ім'я могутнього начальника ТОПора змусило Скобелєва замислитися.


«Так. Девід Хок».


Сивий російський генерал постукав пальцями по столу. За виразом його обличчя Картер здогадався, що мав власні сутички з Хоуком. Цього досвіду було достатньо, щоб переконати Скобелєва в тому, що Картера надто небезпечно, щоб його можна було легко спіймати, і що його варто перехитрити.


"Ви знаєте наші цілі?" Скобелєв попередив потенційного новонаверненого Бленкочова. Що ми плануємо робити? Людині з нудотою в животі та відсутністю зору слід повернутися до безпечної Росії-матінки, а не бути тут, на межі нового способу життя».


«Я знаю достатньо, щоб зацікавити мене, - сказав Бленченков і посміхнувся. - Достатньо, щоб думати, що ти покладаєшся на щось важливе. Перевага форм життя. Що стосується решти, тобі краще розповісти мені».


Двері в кабінет Скобелєва відчинилися, і повернувся охоронець з підносом і двома кухлями кави, що димить. Він поставив гуртки на стіл, один перед Скобелєвим, а другий перед Бленченковим. Чи не для Ганни.


У гніві Ганна дивилася на батька, але мерехтіння його вій попередило її, щоб вона мовчала. Вони мали роботу. Нема коли виправляти дрібну несправедливість. Вона стиснула губи і поклала руки на колінах. На її щоках спалахнули дві яскраві плями. Вона подивилася на Картера, і він побачив усю глибину її почуття несправедливості. Вона була пристрасною жінкою.


Скобелєв не помітив. Він узяв чашку і витончено відпив. Його жести були акуратними та бездоганними, як його одяг. Людина, для якої досконалість, можливо, була богом.


«Насправді все просто, – сказав він. «Тільки найкращі люди мають правити світом. Чому ми маємо так багато проблем? Так багато війн? Тому що не ті люди обіймають керівні посади. Їх дурять, змушуючи довіряти неіснуючим богам. Генетично та гормонально вони нездатні на це. приймати розумні рішення, які принесуть користь кожному”.


"І ви?" - тихо сказала Ганна, її обличчя стало яскраво-червоним.


Скобелєв навіть не глянув на неї. Але Бленченков зробив. Знову застережливий погляд. Вона опустила вії.


"Звісно!" - Упевнено сказав Скобелєв, упираючись грудьми в шовковий костюм. "І це підводить нас до питання про Картера".


Він глянув на Бленкочова. Він кидав виклик. Що робити з американським шпигуном?


Бленкочов холодно подивився на Картера, і в цей момент агент Топора зрозумів, що його корисність для Бленченкова закінчилася. Його покинули.


"Робіть, що хочете", - сказав співробітник КДБ. Він заробив свою репутацію безжальної людини, повзаючи по трупах своїх непотрібних товаришів. «Він мало знає про вашу операцію. А це означає, що Хоук майже нічого не знає. Відмовившись від Картера, він зміцнив свої позиції зі Скобелєвим та Срібним Голубем.


"Тоді ви недалекоглядні", - сказав Картер.


Всі в кімнаті повернулися і подивилися на Картера. Поки він не заговорив, він був предметом меблів. Тепер вони згадали, що він мав своє життя і свою волю. Репутація Це зробило їх нервовими, ще більше вони хотіли позбутися його, як і будь-яка потенційно небезпечна тварина. Тільки Ганна співчутливо подивилась на нього. І вона була безсила, як і він.


"Приберіть його", - сказав Скобелєв, з огидою клацаючи пальцями по агенту AX. "Убий його."


Шістнадцятий розділ.


Обігрівач у кутку навпроти Ніка Картера зашипів. У теплому задушливому офісному повітрі пахло парфумами Леона Бленкочова. Гарячі очі радянської гвардії були зосереджені на Картері, що горіли чудовою перспективою його вбивства.


Два Срібні Голуби схопили його за руки.


Картер недбало знизав плечима, вставши між ними.


Картер, як і раніше, не мав необхідної інформації. Його зброї не було. Битися було рано.


Його не здивувала відмова Бленкочова. Коли настане час, йому доведеться вигадати спосіб втекти, але ще не час. Його погляд ковзнув радянськими гвардійцями і зупинився на генералі Скобелеві.


"Ви плануєте якусь біологічну війну", - сказав Картер. Але це вам не допоможе. У нас майже є сироватка для боротьби із цим».


Настала черга Скобелєва знизати плечима.


"Я не вражений, - сказав генерал Срібного Голубя, - якщо у вас немає доказів наявності вашої сироватки".


«Жодних доказів тут немає, але я можу вам сказати, що новозеландські лікарі, які лікували аташе та чилійського солдата, працюють з нашими медиками. Незабаром буде прорив». Картер усміхнувся, майже повіривши брехні. Чергове диво сучасної медицини. До кінця тижня".


Скобелєв лише мить вивчав Картера. Впевненість охопила генерала. Його пастельна, чепурна фігура вібрувала разом з цим.


«Нісенітниця», - вирішив лідер Срібного Голубя. "Візьміть його!"


"Охоронці міцніше стиснули руки Картера, і вони провели його до дверей.


«Коли весь світ сміятиметься з ваших погроз, ви не повірите, що це нісенітниця», - сказав Картер.


Він дозволив собі посміхнутися у голосі.


Щоки генерала збільшились. Він не хотів, щоб його виставляли дурнем. Проте він кивнув охоронцям, і вони підштовхнули Картера ближче до дверей.


«Вони скажуть: «Дурний Срібний Голуб… застарів, як динозавр! »- засміявся Картер. «Отже, у минулому вони не могли навіть виграти змагання з боротьби з інфекцією! Як ви вважаєте, хтось прислухається до загроз біологічної війни, коли Сполучені Штати безкоштовно поділяться сироваткою з усіма?»


"Досить!" - гаркнув генерал.


Скобелєв підвівся. Він був прямолінійним, гідним всупереч неможливим звинуваченням Картера. Він так глибоко вірив у себе, що невіра інших лише зміцнювала його.


Він ще не збожеволів, але його небажання міркувати довело його до фанатизму.


"У всіх американців одна загальна хвороба", - гаряче зауважив генерал. Вони гадають, що непереможні. Зрештою це їх знищить! "


Він відчинив двері за своїм столом. Його рухи наїжачилися гордістю. Він був повністю захоплений собою, коли він йшов через сувору вулицю і жестом наказав охоронцям слідувати за ними.


"Я покажу тобі, Нік Картер!" - проголосив він. "Великий вбивця. Великий дурень!"


Картер усміхнувся повільною глибокою задоволеною усмішкою. Тепер, можливо, він дізнається, що відбувається у станції «Срібний голуб», так добре захованої всередині антарктичної гори.


* * *


Лабораторія з іншого боку кабінету генерала Скобелєва була ще однією величезним приміщенням. Температура повітря контролювалася, термометри стратегічно розміщувалися над лабораторними столами та обладнанням.


Скло та сталь блищали у світлі флуоресцентних ламп. Чашки для культивування, пальники Бунзена, ряди пробірок та флаконів, електронні інструменти, записувальні пристрої, а також лікарі та лаборанти у білих халатах – усі чоловіки – заповнювали жваву кімнату. Картер ще не бачив жодної жінки, крім Анни, на станції «Срібний голуб». Біля дальньої стіни спалахували та гасли яскраві вогні на консолях комп'ютерів.


У центрі наукового масиву кімнати була товста скляна клітка розміром десять на десять футів. Вчені працювали поза скляною клітиною, тримаючи руки в рукавичках. Кожен рух їхньої хвилинної стрілки точно копіювався рухами рук відповідних роботів усередині скляної клітини. Роботи переносили, розливали, нагрівали та зрушували зразки під мікроскопами - чого б не вимагали руки працюючих вчених.


"Дуже професійно", - зауважив Картер.


Він стояв у дверях зі Скобелєвим, Бленчевим, Ганною та охоронцями. Кинувши погляд на відвідувачів, вчені продовжили роботу.


Скобелєв з гордістю дивився на місце події.


«Звичайно», - зарозуміло сказав Скобелєв. "Тут ми розробили штам SD-Forty-two".


"Срібний голуб сорок два", - пробурмотіла Ганна.


Скобелєв мигцем глянув на неї, потім викинув її з голови. Присутність її статі була роздратуванням, нагадуванням про світову недосконалість.


"А початкова бактерія?" - сказав Картер. "Чи було це знайдено тут?"


Скобелєв махнув рукою, щоб обійняти гору.


«Тут вони мутували та виросли», - сказав він. «Скоро ми будемо готові! Один із наших космонавтів натрапив на неї у відкритому космосі. Він тримав її у стерильних умовах, доки у нас тут не запрацювала лабораторія. Таку знахідку було легко заховати у верствах російської бюрократії з надмірною вагою».


"Я думаю, Рокі Даймонд виявився для вас корисним", - похмуро сказав Картер, уявивши собі болісну смерть Даймонда.


"Американський авіатор?" – сказав Скобелєв. «Так. Така витривалість. Проте він помер за двадцять чотири години. Здається, це максимальний час, необхідний для того, щоб бактерії почали працювати. Йому було шкода, що йому довелося приземлитися тут із несправністю двигуна, а потім він побачив моїх людей. Ми схопили його, коли він передавав наші повідомлення».


"І зараз?" - Запитав Бленченков. "Тепер, коли все готове, коли ми переїжджаємо?"


Лідер КДБ виглядав нетерплячим, ніби він справді був членом «Срібного голуба», який формує нове майбутнє. Можливо, прихід Бленкочова не був хитрощом.


Картер уважно глянув на нього.


«Скоро», – посміхнувся Скобелєв. «Дуже скоро, дорогий Бленченков, ми розповімо Черненко та іншим, що у нас тут. Бактеріологічна війна, яка знищить усі людські життя, яких вона торкнеться! Вони будуть кричати та скаржитися, але у них не буде вибору. Вони». Передадуть контроль над матінкою-Росією. І, приєднаються до нас з вами, ми правитимемо Росією! Я візьму збройні сили, а ви уряд. Потім ми швидко змусимо народи світу сісти за стіл світу. , і велика матінка Росія буде вічно милосердно правити землею! »


"Ах!" - сяяв Бленкочов.


"Я не впевнений". - сказав Картер. «Як ви вважаєте, люди, які боролися за владу у своїх країнах, так легко капітулюють? Боротися за те, у що вони вірять, – друга натура. Як тільки наша сироватка буде розроблена, ваш план мертвий».


Скобелєв закинув голову і засміявся. Його пастельна постать тремтіла від веселощів. Нарешті він витяг з кишені малинову хустку і промокнув очі.


"Ваша сироватка заснована на даних чилійського солдата та новозеландського аташе?" - посміюючись, спитав лідер Срібного Голубя.


"Так", - сказав Картер.


"Тоді це нічого не варте!" – сказав Скобелєв. «Ці двоє померли від старого штаму бактерій! Даймонд убив новий. Він потрапив у наші руки якраз вчасно, щоб стати нашою першою людською морською свинкою. Це спрацювало так добре, що ми відмовилися від інших. Штам - той, який ми використовуємо, щоб завоювати світ. Твоя так звана сироватка нічого не варта! "


* * *


Камера, в яку кинули Ніка Картера, була холодною та сирою. То була діра, вибита з гранітної гори. Тяжкі сталеві двері з брязкотом зачинилися, і він опинився в напівтемряві, освітленому тільки світлом у коридорі, що пронизує ґрати високо на дверях. Десь у підземних камерах він чув жіночі голоси, низькі, приглушені, побиті.


Він підвівся, тупнув ногами і обійшов камеру. Він не мав обладнання. Його зброї та радіо не було. Йому треба було втекти, щоб повідомити Хоук про те, що він дізнався.


Він ходив камерою. У ній було вузьке ліжечко, раковина та туалет. У ній лунав запах жінок. Він пройшов повз їхні камери, коли його привели сюди.


Жінки у селищі Срібного Голубя були недостатньо гарні ні для чого, окрім сексу. Вдалині одна з них заспівала пронизливу пісню смутку та зради. Замкнені до виклику, продовжували приймати протизаплідні порошки, змішані з їжею, вони були тільки для фізичного задоволення Срібних Голубів.


Це задоволення було єдиною метою жінки в житті, скороченому через ув'язнення та безнадійність. Власні жінки Срібних Голубів - їхні законні дружини - будуть вдома в Росії, виховуватимуть дітей та чекатимуть на своїх героїчних чоловіків.


Картер пройшов уздовж камери, а потім знову повернувся. Жінки говорили. Десь капала вода. Він майже міг чути двигуни автомобілів біля входу на склад над головою. Він майже відчував холодне свіже повітря антарктичного літа. На мить він подумав про стрибки форелі у високі озера Нової Зеландії.


Його погляд блукав камерою, ніби вона теж була зеленою пустелею, що гуде життям, і він був людиною, вільною насолоджуватися цим.


Потім його очі зупинилися. На гранітній стіні ліворуч від дверей камери одна з жінок подряпала: «Боже, бережи мене. Боже, бережи всіх нас».


* * *


У коридорі за дверима камери Картера луною пролунали кроки. Він підійшов до дверей і глянув між високою поперечиною. То була Ганна. Кульгав. Майже непритомний. Її світле волосся струменіло по синьому сніговому костюмі майже до підлоги.


Двоє охоронців Срібного Голубя підтримали її під пахвами, поки вони тягли її коридором повз камеру Картера.


"Куди ми її помістимо?" - сказав один із охоронців іншому російською.


"Скрізь, де є місце", - сказав інший.


Другий чоловік був російським з квадратним обличчям та густими чорними вусами. Людина, з якою – можливо – Бленченков обмінявся мовчазним знаком визнання, коли група вперше увійшла до «Срібного голуба».


"Скобелєв хоче її собі", - сказав перший. «Після першого разу вона матиме власну камеру».


"До того часу ти можеш помістити її сюди", - сказав Картер через прути.


Двоє глянули через свої плечі і насупилися.


«Блінкочов хотів би цього», - продовжив Картер. Його помічник. Тут вона матиме усамітнення».


Його погляд перемістився на вусатого охоронця. Картерові здалося, що він побачив хвилину задумливого вагання, бажання догодити Бленкочову. Можливо, це ключ до встановлення Silver Dove.


«А тепер, коли Бленкочов і Скобелєв – партнери, – продовжив Картер, – ну… я впевнений, ви розумієте, чому найкраще догодити обом майбутнім правителям світу».


Заклик до марнославства та самозбереження працював на їхніх товстих обличчях.


"Це може бути краще", - сказав вусатий охоронець.


Інший байдуже знизав плечима. Вони розгорнули Анну і потягли її в камеру Картера.


Двері з шумом відчинилися, впускаючи сумні звуки далеких полонянок.


Чоловіки жестом поставили Картера на стіну, потім кинули Ганну на ліжко. Коли вони повернулися, щоб піти, їхні чоботи голосно стукали по гранітній підлозі, Картер ступив уперед.


.


"Що щодо першої допомоги для неї?" він сказав.


Перший охоронець засміявся і попрямував до дверей, другий з вусами залишився позаду.


«Вона більша, ніж помічник Бленченкова», - м'яко сказав Картер за спиною другого охоронця.


Чоботи вусатого охоронця гомоніли по підлозі, приховуючи голос Картера від першого охоронця. Чоловіки стиснулися, але він не обернувся.


"Вона його дочка", - сказав Картер. "Скажи йому, де вона".


* * *


Синяк на лобі Анни був великим і червоним, достатньо, щоб вирубати чоловіка вдвічі більше за неї. Картер тримав її на руках, зігріваючи, поки він захищав її на ліжку з нею. Йому не подобалося думати, що вона приєднується до приречених жінок у камерах коридором.


Судячи з розміру її зіниць, він вважав, що вона уникла струс мозку. Він чекатиме і сподіватиметься, що вона прокинеться сама. Якби вона це зробила, він був би впевнений, що з нею все гаразд. Тепер він більше нічого не міг вдіяти.


Вона була маленькою жінкою, яка зручно сиділа біля нього. Його тіло оточувало її, ніби вони часто бували разом. Він подумав про те, як вона дивилася на нього, перш ніж він увійшов до свого намету на засніженій плоскій землі. Він згадав завуальоване бажання, а потім ущільнення в горлі, коли він захоплювався її білявою красою.


Її серцебиття було рівним, дихання солодким. Він торкнувся губами ароматного шовковистого волосся і заплющив очі. Вона застогнала і рушила до нього, маленька поранена тварина, чуттєва, не усвідомлюючи цього.


* * *


Поцілунки під його підборіддям були легкими та ніжними. Пальці простежили контури його вуха. Губи рушили вгору його шиєю, і його охопило глибоке тепло.


"Нік", - пробурмотіла вона.


«Ганно, з тобою все гаразд…?»


Її губи впали на його рота. Голодні. Вимогливі.


Він втягнув її у себе. Її тіло розтануло, його загострило бажання.


Він проковтнув вологу з її рота. Її язик ковзнув між його зубами, досліджуючи. Його охопило тремтіння сили.


Він підняв її і зняв із неї куртку. Вона зняла його.


Вони поділили один одного, стоячи, торкаючись, обмацуючи в холодній камері.


У неї була вузька талія і високі великі груди, що сяяли в тьмяному світлі, як слонова кістка. Красива жінка у всьому.


Її губи відкрилися, опухлі від бажання.


Він обійняв ідеальні груди, поцілував соски. Вона відкинула голову і вигнула спину.


"О Боже!" вона простогнала.


Він підняв її, відчуваючи, що вона палко обіцяє, що вона в його руках.


Вона вкусила його за шию і загарчала. Задихаючись, Картер поклав її на ліжко.


Вона потягла його вниз, і він увійшов до неї.


Вони гойдалися разом, як завжди об'єднувалися чоловіки та жінки, скуті неминучою силою бажання.


* * *


Пізніше вони лежали, переплітаючись, на вузькому ліжку, їх одяг був навалений на них для тепла. Вона була грубим агентом, правдоподібно замаскованим під чоловіка, але в ліжку вона була м'якою та запашною, з її власним ароматом, який змусив Картера згадати французькі польові квіти.


Він поцілував шишку на її чолі.


"Все ще болить?" пробурмотів він.


"Це єдине місце, яке може хворіти". Вона посміхнулася. «Я почуваюся так добре. Всюди. Я навіть більше не серджуся».


"На Скобелєва?"


"На всіх. Як вони поводяться з жінками, з іншими меншинами. Прокляті Срібні Голуби!


"А твій батько?"


Вона помовчала, потім знизала плечима.


Він не знає, що я тут. Він ходив обідати зі Скобєлєвим. «Чоловічі розмови», - посміхнулася вона, стискаючи кулаки.


«Жінка не зрозуміє. Тому я пішла до їдальні. Деякі чоловіки… хотіли мене. Відбулася бійка. Я… отримала кілька ударів. Потім хтось мене схопив».


«Один із голубів, які вас привіз, сказав, що ви потрібні Скобєльову».


Вона глянула на нього.


"Скобелєв?" - Сказала вона, скрививши губи. "І я?"


«Я так розумію, ти віддаєш перевагу іншому».


Краї її рота скривилися в посмішці. Потім вона засміялася.


«Він смішний! Як хтось міг його хотіти?


«Він не думає, що він смішний. Він думає, що збирається правити світом. За допомогою твого батька.


Вона мовчала. Вона оглянула гранітну камеру.


"У нас немає ніякого обладнання", - коротко сказала вона. "Як ми збираємося вибратися?"


"Ти не знаєш, чи звернувся твій батько", - сказав він, спостерігаючи за її красивими правильними рисами обличчя.


Вираз її обличчя змінився.


"Він тут не мій батько", - сказала вона. «Це Леон Бленкочов, великий голова небезпечної агенції КДБ K-GOL. Він віддає мені накази, і я не питаю його».


«Він міг обдурити нас обох і зрадити свою країну. Вашу країну».


Вона заплющила очі.


"Я не знаю, що робити", - зізналася вона.


Він погладив довге світле волосся. Вона зітхнула, притулившись чолом до його шиї. Її дихання було теплим на його шкірі.


"Ми більше нічого не можемо зробити", - сказав він. «Тільки почекай».


Вона нахилила голову і подивилася йому у вічі.


"Я хотіла тебе вперше, коли побачила тебе", - м'яко сказала вона. "У Новій Зеландії".


Вона взяла його руку і приклала до своїх круглих грудей. Він узяв його чашкою, торкнувся соска, і він підвівся прямо.


Він поцілував її, потім притяг до себе, притискаючи до себе, відчуваючи, як його власне тепло піднімається гарячим та твердим.


Замок дверей заскрипів


Ключ повернувся.


Вона відштовхнулася від нього, очі розширилися від несподіваного жаху.


"Скобелєв", - прошипіла вона. "Я не піду з ним! Я не піду!"


Сімнадцятий розділ


Голий Нік Картер пробіг через гранітну камеру і зупинився за дверима. Він чув зовні лише одну людину. Продовжуючи сидіти на ліжку, Ганна Бленкочова натягла одяг і швидко оглянула камеру, насторожі та напоготові.


Двері відчинилися.


Картер дорахував до трьох, потім ударив по ньому.


Відвідувач полетів, приземлившись із глухим стукотом об стіну коридору.


Картер відчинив двері. Анна кинула на нього одяг.


Вона побігла повз нього в коридор, шукаючи небезпеки в обидва боки.


"Давай!" прошепотіла вона. "Поспішаємо!"


"Почекайте!" - Сказав він, хапаючи її за руку. "Ти його знаєш?"


Вони дивилися на квадратного Срібного голуба з густими чорними вусами.


"Я... я так думаю..."


Вона пішла вперед.


Лев Ларіонов. Він православний священик. Принаймні він був раніше».


"Знову в камері", - сказав Картер і підняв чоловіка.


Картер поклав Ларіонова на ліжко, а Ганна зачинила двері. Новачок застогнав і похитав головою.


«Цікаво, що він тут робить», - сказала Ганна, намагаючись відчинити двері, щоб переконатися, що вона не замкнена.


"Я підозрюю, що його підкинув твій батько", - сказав Картер, одягаючись. «Він хотів би, щоб у кожній із підгруп КДБ були свої люди. Тепер я маю питання, чому Ларіонов повернувся».


«Блінкочов… надіслав мене…» – слабко сказав Ларіонов. "Я радий... ти сказав мені".


Він схопився за стіну за ліжком і підвівся. Ганна сіла на ліжко поруч із ним.


"Ви можете витягнути нас звідси?" - сказав Картер.


"Сказав тобі що?" - ніяково сказала Ганна.


"Картер послав мене сказати твоєму батькові, де ти", - сказав Ларіонов, тримаючись за голову. "І я спробую витягнути тебе".


Вона подивилася на агента Топора.


"Ти довіряв моєму батькові, хоча навіть я не довіряла", - сказала вона, її очі були сповнені подиву.


«Я знаю його репутацію, – сказав Картер. «Він найплавніший в інтригах. Тепер він двічі перетинає «Срібних голубів» Скобелєва. Але йому також нелегко. Він не міг довіряти нам, щоб ми достеменно знали, що він задумав». Він глянув на колишнього священика. "Нам краще піти".


Ларіонов кивнув і перехрестився.


«Я радий, коли це завдання закінчиться», - сказав він.


Він підвівся, розплющив і заплющив очі. Тепер вони були яскравими, зник той тупий, дурний вигляд, який він набув раніше, як Срібний Голуб.


«Блінкочов хоче, щоб ви повернулися із підкріпленням», - сказав Ларіонов.


"Він не йде звідси?" - сказала Ганна. "Тоді я не піду".


"Тут для тебе небезпечно", - погодився Картер. «Ви сказали надто багато. Скобелєв знає, що ви докорінно з ним не згодні».


«А Скобелєв триматиме вас тут разом із рештою», - попередив Ларіонов. «Блінкочов не може допомогти вам, не поставивши під загрозу місію. Він наказує вам піти».


Вона зблідла, заламуючи руки на колінах, коли зрозуміла ситуацію.


"У тебе немає вибору", - м'яко сказав їй Картер. Потім він глянув на прямокутного Ларіонова. "У вас є приховане радіо, яким я можу з вами зв'язатися?"


Ларіонов кивнув і дав Картерові частоту. Потім священик відчинив двері і визирнув назовні. Він зник на мить і повернувся з мішком.


"Дві пневматичні гвинтівки", - пояснив Ларіонов. "У скімобілі будуть запаси для виживання".


Він давав їм вказівки, поки Картер та Ганна перевіряли зброю.


"Вони подумають, що ми вкрали їх по дорозі", - сказав Картер, відчиняючи двері. «Лежи там, де впав, Ларіонов. У тебе синець на голові. Не треба тебе знову бити.


"Ти допоможеш моєму батькові?" - спитала Ганна, коли колишній священик зісковзнув по стіні коридору.


"Звичайно", - просто сказав Ларіонов. «Ми всі маємо зупинити Срібного Голубя. Віримо ми в Бога чи ні, ми маємо вірити у право людей обирати».


Картер і Ганна побігли коридором повз безликі двері камери і схвильованих жінок по грубому граніту.


Підійшовши до крутого кута, вони сповільнили рух. Ларіонов попередив, що з іншого боку чекають ґрати від підлоги до стелі, замкнені двері та охоронець.


Вони глянули з-за краю гранітної стіни. Далі були гіпсокартонні стіни, припливне повітря, замкнені загратовані двері і не один охоронець, а три. Поки що тільки одне пророцтво Ларіонова виявилося невірним.


Двоє з трьох чоловіків курили, притулившись до стіни. Третій сидів перед металевим столом та пив каву. Вони голосно розмовляли, розповідали історії та анекдоти. Вони були повністю поглинені собою, не зважаючи на слабкі звуки зачинених, ослаблених жінок.


Їхні пневматичні гвинтівки були на руках. Двоє були правшами; третій був лівшою. Їхні ремені були наповнені ножами, раціями, ключами, саппами та кастетами. Невикористаний арсенал, у якому вони почувалися чоловіками.


"Що ми зробимо?" Прошепотіла Ганна.


«Немає часу та вибору», - сказав Картер. Вони потрібні йому живими, потрібен хоча б один із них, досить здоровий, щоб відчинити двері камери.


Він кивнув їй назад, потім підняв рушницю. Він прицілився і вистрілив двом з них у праву руку, а третій - у ліву, перш ніж будь-хто з трьох зміг підняти власну зброю і завдати удару у відповідь.


Поранені закричали від подиву та болю. Їхні пневматичні гвинтівки з гуркотом впали на підлогу. Кров на мить забризкала дрібними бризками, які швидко розчинилися в повітрі, а червоні калюжі розтеклися по їхніх руках.


"Відчиніть двері!" - наказав Картер.


Один чоловік пірнув за своєю пневматичною гвинтівкою.


Інший заліз за стіл, готуючись побігти коридором у безпечне місце.


Картер вистрілив із пневматичної гвинтівки «Срібний голуб», коли чоловік потягнувся за нею. Він ковзав по підлозі.


Він вистрілив над столом, пославши у повітря осколки металу – попередження.


"Відкрий двері!" - знову наказав Картер.


Третій Срібний Голуб примружився, дивлячись на Картера.


Раптом із-за столу вилетів ніж.


Картер нахилився.


Ніж даремно вдарився об гранітну стіну за Картером.


Картер сів.


"Не треба!" - Попередив він, але Срібних Голубів так легко не зупинити.


Чоловік із вузькими очима витяг рацію і поспішив за стіл у безпечне місце. Тепер він був у того, хто полював його пневматичною гвинтівкою. А той, хто стояв за столом, раптом підвівся і побіг коридором.


Коли навколо нього пролунали постріли, Картер вистрілив у Голубя, що тікав. Чоловік спіткнувся і впав, із ран на кожній нозі ринула кров.


Картер звалився на полу, і вистрілив по рації. Рація розлетілася на тисячу частин.


Він нарешті вистрілив у необачного Голубя з пневматичної гвинтівки, який без прикриття сидів біля гіпсової стіни. Він зробив акуратну дірочку в плечі людини, а потім вистрілив з пневматичної гвинтівки в іншу затвор через хол.


Переможені Голуби здивовано подивилися на Картера.


"Відкрий ці прокляті двері!" він замовив.


Тепер вони подивилися один на одного, потім той, хто втратив рацію, підкрався до дверей, не зводячи очей з пневматичної гвинтівки Картера.


Він відімкнув двері і позадкував.


З огидою Картер увійшов до чоловіків біля столу. Ганна знайшла мотузку, і два агенти швидко зв'язали трьох охоронців і помчали коридором.


Вони обережно округляли кути, іноді доводилося чекати чи кидатися в порожню кімнату, доки хол не очистився. Вони пройшли через частину спальних приміщень за безладом масивної кухні і вздовж ряду офісів, де гриміли машини, що пишуть, і дзвонили телефони. Напрями Лева Ларіонова були добрими. Їхня найбільша проблема залишалася нерозкритою.


Щойно вони увійшли через чорний хід до під'їзду складу, спрацювала сигналізація.


То справді був пронизливий крик, посилений гучномовцями з усього комплексу.


Срібні голуби у своїх білих зимових костюмах та комбінезонах водили вантажівки, працювали на джипах, несли планшети та переглядали маніфести, різко звернувши увагу та схопили зброю.


Пронизливий крик продовжувався.


Непомітно Картер та Ганна протиснулися вздовж стіни до скімобілю. Величезні щелепи складських дверей повільно зачинялися. Все, що було настільки великим, потребувало часу рухатися. За дверима з'явилися сніжні лотки. Це може бути ще одна спроба.


"Готово?" - Сказав Картер, застрибуючи в скімобіль, який сказав їм Ларіонов.


Анна кивнула, і Картер увімкнув мотор - невеликий шум у порівнянні з страшним винням сигналізації.


Він повернув кермо, і скімобіль промчав центром завантаженого складу. Він сподівався на несподіванку.


Срібні Голуби були здивовані, але також вперті та добре навчені.


Вони підняли свої пневматичні гвинтівки та відкрили вогонь.


Пригнувшись, Анна відкрила вогонь у відповідь, поки Картер розганяв скімобіль до більшої швидкості, ніж він був призначений.


Навколо них свистіли постріли, ударяючи по металевих стінках скимобіля.


Проріз великих дверей став меншим.


Картер продовжував натискати, доки Ганна стріляла.


Вони обігнули групу вантажівок у шквальному вогні і помчали до дверей, що закривалися.


Проріз був настільки вузьким, що сторони скімобіля зачіпали його, коли вони проїжджали.


Стрілянина з пневматичних гвинтівок і крики пішли за ними через отвір, потім автоматичні двері зачинилися. Мине деякий час, перш ніж Срібні Голуби зможуть їх знову відкрити.


Вони залишилися одні в раптовій густій тиші.


На даний момент вони були у безпеці від фанатиків у секретній установці. Тепер вони зіткнулися, можливо, з великим ворогом – антарктичною погодою.


У відкритому скімобілі крижане повітря хвилювало їх, поки вони мчали по долині. Вони одягали одяг, коли сніжинки хлестали, як стрічки на вітрі. Небо було затуманене сірими та коричневими хмарами. Це було схоже на хуртовину, що насувається, але нічого не поробиш. Їм треба було продовжувати.


Анна відкрила купе перед ними і швидко обшукала, доки не знайшла радіо. Її пальці були червоними та вологими.


"Тобі боляче!" - сказав Картер.


Вона знизала плечима, одягла рукавиці і почала працювати на радіо.


«Нічого подібного, – сказала вона. «У будь-якому разі, тепер із цим нічого не вдієш».


"Де?" - спитав він стурбовано.


"Бідро".


Вона вдягла навушники на вуха, послухала, а потім заговорила. Картер нахилився і побачив рану Анни. Її просочений кров'ю синій зимовий комбінезон скоро замерзне.


"Радіо не працює", - сказала вона.


"Я не здивований. Як тільки погода покращиться, все буде добре». "Я не здивований


Він глянув на неї і побачив змучене обличчя. Її трясло від сильного холоду. Скимобіль був широко відкритий. Жодного захисту.


"Або ти подбаєш про цю рану зараз, або я зупинюся тут і зроблю це сам".


Вона потяглася за ними і покопалася в їхньому спорядженні. Вона накинула на коліна теплову ковдру, підібгала ноги і відкрила аптечку. Нарешті, вона натягла ковдру і через зимовий комбінезон висипала порошок антибіотика в отвір. Вона закусила губу.


"Куля досі там?"


"Так."


Вона обмотала ногу марлевими пов'язками. Їм доведеться почекати, щоби вийняти кулю. Якби вони спробували зараз, настало б переохолодження, і вона буквально стала б на смерть. Їй треба було зігрітися і не рухатися, щоб не минуло стільки крові.


Лихоманка, що почалася, почервоніла її щоки і потьмяніла. Вона накинула на обличчя в'язану балаклаву.


"Куди?" - хоробро сказала вона.


«Ми ніколи не потрапимо до Новолазаревської в таку погоду. Постараємось вибратися з гір і знайти мій вертоліт. Можемо продовжити шлях та зігрітися там». Йому треба було її зігріти.


Вони їхали в сувору Антарктику, хуртовина повільно наростала. Вона тримала навколо себе теплоізольовану ковдру. Проте її трясло від холоду та лихоманки. Стурбований, безпорадний Картер спостерігав за нею, оскільки він робив єдине, що міг зробити - йти вперед.


Вісімнадцятий розділ.


На скімобілі Нік Картер та Ганна Бленкочова вирушили назад вниз по долині, навколо і вгору до стрімкої гори, де їх спіймали Срібні голуби.


Звідти, використовуючи треновану пам'ять і сліди їх старої лижної траси, Картер відступив у сніжному шквалі, що згущується.


Вони подорожували годинами, коричнево-сіре небо ще не розкрилося, щоб вразити їх завірюхою. Сонячне світло було туманним, умови погані. Снігові пагорби замерзли в тьмяних алмазоподібних кристалах, статуях нерухомості. Видимість зменшилась.


Голова Ганни впала на сидіння.


"Не лягай спати!" Картер попередив її.


"Я не буду", - сказала вона. "Я так втомилася".


"Сядь".


Він струсив її за плече. Вона повернула голову набік і подивилася на нього.


"Давай, сядь!" він сказав.


Вона насилу піднялася.


"Поговори зі мною", - наказав він.


Уривчастим голосом вона розповіла йому про Росію, про Москву, де вона виросла. Храм Василя Блаженного із цибулинних куполів. Могила Леніна. Кремль. Парк Горького. Поступово її голос посилився інтересом. Про уроки музики, концерти для скрипки. Про матір, яка виховувала її, у той час як відсутній батько іноді приїжджав до нас у вихідні. Вона продовжувала говорити, поки згущів сніг, і холодний антарктичний день стиснувся навколо них, мов кулак.


«А потім, якось, він з'явився зі своєю валізою і сказав, що він назавжди вдома», - сказала вона з подивом у голосі. «Після цього він більшу частину ночей проводив удома. Я була схожа на інших маленьких дівчаток. У мене були і мати, і батько.


«Вона має бути чудовою, твоя мати».


"Так." Вона посміхнулася.


"Когось він зустрів під час роботи?"


«Напевно, ще одна причина, через яку я теж агент».


«Ніхто в моєму уряді не знав, що він був одружений. Він тримав її в секреті, і все теж. На це є причина, – задумливо сказав Картер. - Вона іноземка?


Ганна широко посміхнулася.


«Я вважаю, це не зашкодить сказати зараз. Минуло стільки років».


"Американка?" Голос Картера був недовірливим.


«Леслі Уорнер. Вона була з AX».


Вони поїхали далі. Картер відчував її сміх поряд із собою. Сімейний жарт.


«Блінкочев ніколи б не одружився з американкою, якби у нього не було серйозних підстав довіряти їй», - сказав Картер. "Вона врятувала йому життя?"


"Може бути." Анна посміхнулася. «Вона врятувала його принаймні від ув'язнення. Ваш Яструб схопив його та передав іншим агентам, щоб вони забрали його до вашої країни для допиту. Вона була одним із інших агентів. Всі думали, що він убив її під час втечі».


Ганна знову відкинулася на спинку сидіння.


"Так ось як він пішов", - сказав він. "Я ніколи не знав."


Картер міркував про радикальний поворот подій, що стався, коли у справу вступили людські емоції. Скільки інформації втратили Сполучені Штати через те, що одна жінка втратила серце через джерело інформації.


І Бленкочев, мабуть, теж любив її, інакше він ніколи б не спромігся одружитися з нею. Натомість її посадили б у московську квартиру з холодною водою, а потім заслали б до трудового табору в Сибіру.


Тепер вона жила в бюрократичній розкоші в московській квартирі, а на вихідні та влітку у неї була дача з видом на Москву-річку. Не дивно, що Бленкочов завжди усвідомлював свою хиткість. Він, мабуть, смикав за ниточки, підкуповував і погрожував, щоб уберегти її від участі більшості полонених іноземних агентів у Росії. Дюжина ревнивих, злопам'ятних бюрократів чекає, щоб скинути його за першої ж нагоди.


"Вона щаслива?" - спитав Картер.


«Стурбована, але щаслива, як будь-хто з нас», - сказала Ганна, заплющивши очі з важкими віками.


«Чорт забирай, Ганно! Сідай!»


"Мені дуже шкода", - слабо сказала вона. Вона знову підвелася.


Її губи були синіми. Вони тремтіли від холоду та спеки.


Попереду стрічки снігу перетворилися на фіранки.


Вітер завивав на вершині гребеня, яким вони йшли. Скимобіль розгойдувався від урагану, ніби його вдарив велетень.


"Я мало що бачу", - сказала Ганна, дивлячись уперед. Вона стискала скимобіль, щоб її не викинуло.


"Я теж не бачу", - похмуро сказав Картер. «Доведеться зупинитися. Ти знайшла сніговий намет у спорядженні?


"Ззаду", - сказала вона. "Мені здається, що ми були тут раніше".


«Це та сама стежка, - сказав Картер. «Я хочу пройти трохи далі, назад у те захищене місце, де поставив намети».


Вона кивнула, сидячи із заплющеними очима.


"Ганна!"


Очі розплющилися.


Його пальці заніміли у рукавицях. Його губи були твердими. У нього було нудотне, безнадійне почуття, яке прийшло через те, що холод невблаганно проникав у кістки та мозок. Скоро їм доведеться зупинитися та розбити табір.


«Принаймні Срібний голуб не піде за нами в таку погоду», - сказав він. «Вони сподіватимуться, що ми помремо в цій бурі».


Він дивився як міг. Він побачив гряди і валуни, які бачив раніше, тепер покриті сніговими покривами, що клубилися. Вони просувалися надто повільно.


Потім, коли буря нарешті переросла в лють, він побачив те, що хотів. Прямо вперед. Валуни, що випали на дах над рівниною.


Він проїхав під навісом скелі і вистрибнув.


«Виходь, Ганно. Іди довкола. Зараз!»


Вона слухняно вийшла, коли він відмикав замок на задній частині скімобіля. Незграбними пальцями він розклав намет, забив коли, з'єднав стрижні її внутрішнього каркаса і вставив каркас у намет. Його трясло від холоду. Ганна мовчки стояла поряд.


Він прикріпив шнур до двигуна скімобіля та вніс зміни. Інший кінець шнура і зв'язку запасів він заробив для намету.


"Залазь!" він сказав їй.


Вона рухалася натягнуто та повільно.


Він підняв її і поніс. Усередині намету він обернув навколо нього спеціальну електричну ковдру, підключену до скімобіля.


"Це зігріє тебе", - сказав він їй. «Ми подбаємо про кулю, коли ти досить зміцнієш».


Він повернувся до скімобіля, поставив його на гальмо, зняв з нього запаси і відніс їх до намету. Анна лежала пасивно із заплющеними очима. Температура її все ще була небезпечно низькою. Їй треба було щось гаряче всередині неї.


Він нагрів суп над твердопаливною гранулою, тримав її за голову і поклав їй ложкою в рот, поки вона слабо ковтала.


Нарешті вона облизала губи і зітхнула.


Він пив суп, поки не відчув себе гарячим і ситим.


Він заліз разом з нею в нагрітий мішок з ковдрами, стягнув з неї і свою одежу, і притис її все ще холодне оголене тіло до себе.


Наступного дня дика хуртовина все ще стогнала і вила за наметом. Картер дав Ганні велику дозу снодійного.


Коли вона засинала, він нагрів антисептик над паливною пігулкою. Він упустив ніж і щипці з аптечки.


Він поправив нагріту ковдру так, щоб на рану її стегна потрапляло холодне повітря. Він промив шкіру. Це був рваний отвір, але він був у м'ясистій частині ноги. Куля не влучила в кістку.


Розклав нитки та голки, антибіотики та марлеві пов'язки. Потім зробив розріз стерилізованим ножем.


Хлинула кров. Прийде працювати швидко. Він знову розрізав і вставив щипці. Пот виступив на його холодному чолі. Ганна скрикнула уві сні.


Нарешті він відчув твердість кулі. Він повернув щипці, закрив їх та потягнув. Ганна слабо плакала.


Кров покрила його руку, гаряча та липка. Він вклав у рану антибіотики. Пошив. Перев'язав. Його руки трохи натиснули, щоб зупинити кровотечу.


Він глянув на її викривлене обличчя, на сльози, що безконтрольно течуть уві сні. Спотворене від болю обличчя. Слава богу, вона була непритомна.


Він вимив інструменти, почистив і сподівався.


Після майже дванадцятої години неспокійного сну Ганна прокинулася. Її обличчя було сірим.


«Я мріяла про англійця Скотта», - сказала вона. «Він поодинці тяг собачу упряжку через шельфовий льодовик. Собача упряжка була порожня. Жодних запасів. Цілком марна для нього. Але він відмовився від неї. Це його смерть».


Картер стурбовано спостерігав за нею.


"Як ви себе почуваєте?" він сказав.


"Слабо", - сказала вона. «Я не знала, що через постріл ти так жахливо почуваєшся».


Він приготував суп і вони його спокійно випили. Вона знову заплющила очі і заснула, коли хуртовина з ревом обрушилася на їхній намет.


Протягом наступних двох днів вона прокидалася ще п'ять разів. Щоразу вона стверджувала, що їй стає краще, але Картер бачив, що вона трохи погладшала, якщо взагалі покращилася. Колір її шкіри був поганим. В неї піднялася температура. Рана була вкрита опухлою червоною інфекцією. Він відкрив його, налив ще антибіотиків і наполіг, щоб вона також приймала антибіотики. Замість сперечатися, вона зробила те, що він їй сказав.


Наприкінці третього дня вона щиро випила суп і попросила ще. Він дав їй це, задоволений, і велів їй узяти стільки, скільки вона могла.


"Чи чули ви про станцію Схід, що трапилося взимку 1982 року?» -


спитала вона, дивлячись поверх своєї чашки.


"Російський вокзал", - сказав він. "Наскільки я пам'ятаю, електростанція згоріла внаслідок пожежі".


"Абсолютно вірно. Їх було двадцять людей. Вони вижили, використовуючи свічки на дизельному паливі та льодогенератор для енергії. Бракувало тепла для всього. Майже всі їх обладнання стало. Але, попри труднощі, вони продовжували свої наукові спостереження. та розширили глибоку лунку, яку вони вивчали. Рятувальники не прибули, доки не минуло вісім місяців. Коли Антарктида замерзає на зиму, вона стає недоступною”.


"Зараз літо", - нагадав їй Картер.


Вона подивилася на стіни намету і побачила, як вони тремтять і тремтять. Вона прислухалася до сили жорстокого вітру.


"Ми зараз недоступні", - сказала вона, ставлячи чашку. "Як довго ми тут?"


Він сказав їй, і вона зітхнула.


"Я стримую тебе", - сказала вона. "Без мене ти б продовжив".


«Я був би ідіотом, якби пішов кудись зараз. Ніхто там нічого не бачить. Мені потрібне укриття, як і тобі».


Але все ж таки вона мала рацію. Він думав про станцію Срібного голуба всі чотири дні, коли вони там застрягли. Стурбований тим, що Скобелєв уже реалізував план контактів із Росією. Стурбований тим, що трапився нещасний випадок, і бактерії зникли з лабораторії, щоб нашкодити світові. Навіть переживав, що Скобелєв звинуватив Бленкочова в їхній втечі і стратив його. Картеру потрібен був Бленкочов всередині установки, він потребував його допомоги. Але навіть Картер поки що не міг продовжувати. Він мав чекати, щоб вибухнула хуртовина. Тоді йому доведеться йти повільно та обережно через Ганну. Навіть зі скімобілем йому доведеться частіше відпочивати, щоб дбати про неї. Він не хотів, щоб із нею щось трапилося.


Вона дивилася на нього, дивлячись йому в очі.


Він усміхнувся.


"Іди сюди", - сказала вона. Зніміть одяг та увійдіть до мене».


Очі у неї були сапфірово-блакитні, такі ж яскраві, як її лляне волосся. Він провів рукою від її білявої верхівки до кінчиків м'яких шовковистих пасм. Він поцілував ароматне волосся.


"Я хочу тебе", - просто сказала вона.


Тепер її очі були ніжні, усміхнені, сяючі, як зірки.


Він теж хотів її, пристрасть зростала у ньому.


Поки вона дивилася з голодними очима, він зняв одяг і ковзнув під ковдру.


Вона обвила руками його шию, розчиняючись у ньому, перев'язана нога міцно і твердо притискалася до нього.


Він поцілував її, і вона провела пальцями на його грудях, наполегливо масажуючи його боки.


Він уткнувся обличчям у її волосся, поки вони стикалися, смакуючи сіль і солодощі один одного. Відчув інтимні місця, які змушували їх ширяти. Вони кохали, досягаючи вершин так неквапливо, ніби світ зупинився для них.


Пізніше Картер заснув сном змученого. Останні кілька днів важко тиснули на нього: постійне спостереження та турбота Анни; постійне занепокоєння та планування діяльності Срібних голубів; розчарування, що він не може вийти і щось із цим зробити. Але тепер він був щасливий, змучений, але щасливий, як і всі чоловіки, коли вони з правильною жінкою.


Коли він прокинувся, її не було.


Спальний мішок був порожній. Намет був порожній.


Настав шок від того, що це означало.


Голий, він побіг на виючий вітер.


"Ганна! Ганна!"


Відповіді не було.


Дев'ятнадцятий розділ.


Голий Нік Картер не міг переслідувати Ганну. Він побіг назад у намет, накинув одяг і вибіг назовні. Він дивився в густу білизну. Її не було видно. Не було б. Вона подбає про це, і шторм допоможе. Завірюха обсипала завісою товстих мокрих пластівців. Вітер жбурляв сніг із землі. Температура мала бути сорок нижче нуля.


Він пробивався крізь кучугури, роблячи ширші дуги навколо намету. Вона могла бути відсутня вісім годин. За відповідних умов вона була б мертва за п'ятнадцять хвилин.


Він продирався далі, намет поступово зник з-під простирадла білизни. Холод пронизав його кістки. Він викинув небезпеку з голови. Вона пішла, щоб він міг швидко завершити місію. Сон про порожні собачі упряжки Скотта, слова про те, що вона його стримує, повернулися, щоб переслідувати Картера. Він здригнувся і рушив далі, сподіваючись знайти яскраво-синій зимовий комбінезон.


Потім потрапив у кучугуру.


Він був м'яким, вологим, як сипкий пісок, що всмоктував його все глибше і глибше. Він дряпав сніг, кашлянув, хапаючи ротом повітря. Він відчував, що занурюється в забуття. Це було легко. Він утомився, і було дуже легко залишатися в сніговій утробі. І вмерти.


Він смикнувся з цією думкою. Його розум став млявим від холоду. Незабаром йому байдуже.


Він щосили знайшов виступ скелі, на якому був ухил кучугури, і проштовхнувся крізь сніг. Він змусив свої руки та ноги працювати, поки не виліз із нього, намагаючись вилізти з нього, щоб лягти на поверхню, важко дихаючи.


Він не міг залишатися там. Довелося продовжувати. Знайди Ганну. Він скотився з замету і схопився на ноги. Куди далі?


Він озирнувся. Він не знав. Він збирався вмерти, бо не знав. І Срібний Голуб завершить їхній план захопити світ.


Зі своєю величезною волею Картер змусив себе зосередити свій онімілий розум. Він мав повернутися до намету чи загинути. Йому довелося прийняти жертву Анни.


Потім він побачив це. Короткочасний блиск хрому. Скимобіль. Біла фіранка закрилася, але Картер твердо тримав у думці напрямок і, приголомшений і засмучений, пробився назад до притулку намету.


* * *


Наступного дня хуртовина припинилася. Холодна тиша огорнула одинокий намет. Картер одразу ввімкнув радіо. Все, що в нього було чути, було статичним тріском. Він одягнувся і вийшов назовні.


Вона нічого не взяла із собою. Вона вдягла свій синій зимовий комбінезон і пішла. Будь-який напрямок. Якнайдалі. Де він не міг її знайти. Не вдалося її врятувати.


Він підійшов до скімобіля і штовхнув його ногою. Якось. Двічі. Він хотів скинути його через схил гори. Він хотів розбити гору на мільйон частин і кинути їх в обличчя безжальним богам.


Натомість агент AX упаковав запаси і зняв намет. Він завантажив усе у скімобіль. Він знав, куди йде. Він спланував найкоротший і найшвидший шлях до найближчої бази, якій, як він був певен, міг довіряти.


Він завів мотор і поїхав, красиве обличчя Ганни з розпущеним лляним волоссям назавжди запам'яталося йому.


* * *


На північний схід від Антарктичного півострова в морі Уедделла стояли коробки із зерновими на британській станції Галлей. Після втрати фінансування під час боїв на Фолклендських островах станція знову почала активно працювати, переважно за рахунок нового обладнання високошвидкісного супутникового зв'язку та нової геофізичної обсерваторії.


Був ясний антарктичний день, сонце сяяло над обрієм. Різні вчені та обслуговуюча бригада гуляли по засніженій території, перевіряючи, чи немає пошкоджень, завданих хуртовиною.


У тихому офісі, попередженому нарешті по радіо вертольота Картера, сиділи Девід Хок і Честер з похмурими обличчями.


«Вибач за Ганну», - сказав Хоук. Він витяг із кишені сигару і задумливо глянув на неї. «Блінкочов і Леслі Уорнер. Їх дочка. Мабуть, страшенно гарний агент». Він глянув на Картера. Ти багато думав про неї. Буває».


«Так ось як цей чортовий ублюдок втік, Девіде», - сказав Ффолкс і посміхнувся. Золото на його зубах сяяло у верхньому світлі. Він так і не пішов звичайним шляхом. І всі ці роки ми думали, що він убив бідну Леслі. Вибач, вона опинилася у Москві. Нудне місце. Ґрей. Говорять, Сибір гірший, але я не вірю. ось що вона отримує за дезертирство”.


Хоук кивнув і закурив сигару. Він дивився на Картера в очікуванні.


"Я зв'язався зі Львом Ларіоновим по радіо", - повідомив Картер. «Він передасть план Бленкочеву та розповість йому про Анну. Її смерть має тримати його у вузді, хоча я думаю, що він щирий у тому, що не хоче, щоб у влади були генерал Скобелєв та Срібні голуби».


«Трохи складно, – сказав Ффолкс, – проникнути в місце, де виробляють бактерії для біологічної війни. Нам знадобляться усі троє. На той час, як ви дістанетеся туди, ми підготуємо війська».


Картер кивнув головою. Його думки, енергія та емоції тепер були зосереджені лише на одному: місії.


"Удачі, Нік", - урочисто сказав Хоук. "Боюсь, вам це знадобиться".


* * *


Майк Стрендж чекала на нього у маленькому гелікоптері. Її обличчя почервоніло від хвилювання. Лижна кепка приховувала її каштанове волосся, лише кілька блискучих пасм майоріли на вітрі.


"Я буду пілотом", - радісно сказала вона. «Боже! Як добре бути поза домом!»


Її ентузіазм змусив його посміхнутися.


«Добре, – сказав він. «Радій, що ти знову здорова. Ми підемо убік. Новолазаревська, я знайшов місце, де ми можемо приземлитися, недалеко від станції «Срібний голуб».


Вона ввімкнула вертоліт і із задоволенням прислухалася до його галасу.


"А наші антитерористичні загони підтримки?" вона сказала.


«Вони прилетять із протилежного напрямку. Американці, новозеландці, англійці та росіяни через сплячого «Срібного голуба» Бленкочова. Міжнародна сила на вирішення глобальної проблеми. Вони чекатимуть, сховавшись зовні на скімобілях. Наше завдання – прокрастися, захопити генерала Скобелєва та ізолювати лабораторію. Якщо час буде підходящим, підрозділи зможуть увійти та подбати про решту Срібних Голубів до того, як Голуби схоплять нас».


Вона подивилася на нього стурбованими темними очима.


"Є так багато речей, які можуть піти не так", - сказала вона. "Занадто багато", - погодився він.


"А якщо ми не зможемо перешкодити одному з фанатиків випустити на волю кілька смертельних бактерій?"


«Тоді це не має значення, – похмуро сказав Картер. "Ми все одно будемо мертві".


Безмовно поглинені своїми думками і турботами, вони злетіли в скляне антарктичне повітря, над снігом і скелями Землі Коутс у Землю Королеви Мод і до гір, що оздоблювали Берег Принцеси Астрід. Насторожені, вони спостерігали у небі за літаками Silver Dove.


Попереду гори, де була схована станція Срібного голуба, були грубими і кам'янистими, сніг лежав пухнастим і безневинним, як хмари в долинах.


Десь у тих снігових глибинах поховано тіло відважної Анни.


"Я шкодую про неї", - нарешті сказав Майк. «Анна Бленченкова».


"Так."


Вони пролетіли над парою снігових буревісників, витривалих антарктичних птахів, що гніздяться на гірських скелях на відстань до двохсот миль углиб суші, а потім над смугастим каракарою, темною і схожою на яструба, одного з найрідкісніших хижих птахів у світі. Двоє агентів летіли далі, сонце повільно кружляло над горизонтом, а тіні рухалися, як повільні привиди, блискучою кам'янистою землею.


Вони приземлилися на рівнині, де розбили табір Картер та Ганна. Сліди їхнього намету та скимобілю досі були там.


Поки Майк спустила новий скімобіль із задньої частини вертольота, Картер крокував по дугах, що розширюються навколо. Він знав, що це безнадійно, але він мав переконатися. І він хотів поховати тіло Анни належним чином.


Але її не було видно. Сніг від хуртовини в деяких місцях був накладений ще на п'ятнадцять футів. Він накрив всю плоску поверхню, а потім розташувався по краю. Вона не могла просунутися далі в цій жорстокій і сильній бурі. Він згадав історії про деякі тіла, знайдені через тридцять років після того, як вони були втрачені в антарктичних завірюхах.


"Нік!" Майк зателефонував. "Поїхали!"


Це було закінчено. Анна мертва, і він не знайде її тіла. Думати інакше було неможливо. Йому треба було викинути її з голови. Повернися до життя. Поверніться до життєво важливої роботи, яку він мав зробити.


Він поплентався назад до скімобіля, і Майк зустрів його на півдорозі. Її яскраве обличчя зі співчуттям спостерігало за ним.


«Я вестиму машину», - сказав він їй.


Вона кивнула, ковзаючи по сидінню. Він застрибнув усередину і відчув гудіння колеса під його руками. Це було знайоме почуття. Машини у роботі. Надійний. Надійний. Залежно від вашого догляду. Але без емоцій та азарту. Що зробило людство особливим. Чому він любив свою роботу, роблячи світ кращим для людей.


Він усміхнувся, розгорнув скимобіль і попрямував назад знайомою стежкою до станції Срібного Голубя.


"Дивись", - попередив він Майка. «Голуби патрулюватимуть. І вони у білих костюмах. На тлі снігу та льоду їх майже неможливо побачити».


Вона кивнула, потім глянула на зимовий одяг кольору хакі на нього та Картера.


«Але коли наші антитерористичні війська приступлять до роботи, – сказала вона, – вони принаймні зможуть відрізнити нас і себе від «Срібних голубів»».


"Це ідея."


Картер уміло водив скимобіль стежкою, гребенями, гребенями, між схилами і вниз по долинах, наближаючись до гірської долини, на якій знаходилися Срібні голуби.


Нарешті Картер зупинив машину. Він жестом показав Майк, щоб та надягла її бігові лижі, і він надів свої. З рюкзаками та лижними палицями вони безшумно, непомітно пробиралися новим шляхом, який, як сподівався Картер.


Раптом він підняв спеціальну пневматичну гвинтівку, яку Лев Ларіонов так давно подарував йому у в'язниці Голубів. Він мав діяти швидко, перш ніж його помітили.


Брови Майк здивовано підвелися. Вона озирнулася у пошуках мети.


Картер пролетів через широку ущелину. Постріл видав глухий тихий звук.


Майк простежив за лінією його траєкторії. Навпроти них раптово встала висока постать, одягнена в біле, схопившись за груди. Він був досить далеко, щоб бути маленьким, як дитяча лялька. Він видав тихий крик болю і звалився на високу горбисту поверхню, крутячись з боку в бік, поки не приземлився тихо внизу, майже невидимий у снігу.


"Один із вартових?" - сказала Майк, вражена.


Картер похмуро кивнув головою.


Той, хто зв'язався по рації зі штабом Dove з проханням про підкріплення, коли я й Ганна, Бленченко і я хотіли, щоб їх схопили, - сказав він. пізніше не виявлено”.


"Це небезпечний спосіб отримати інформацію".


"Але іноді це єдиний вихід", - сказав він. «Тепер ми можемо повернутися назад і якийсь час йти стежкою з меншими шансами на відкриття. З другого боку цього пагорба знаходиться долина, в яку закопалися Срібні голуби».


Вони повернулися на лижах до прямовисної кам'яної стіни, звідки вони могли дивитися вниз. Майк спостерігав за білими фігурками унизу в бінокль.


"Їх було б неможливо побачити з повітря", - пробурмотіла вона. "Вони можуть бути фанатиками, але вони розумні".


Вона повернула бінокль Картерові. Він засунув їх у рюкзак і подивився на годинник.


"Шістдесят чотири хвилини", - сказав він. «Має бути багато часу».


Вона посміхнулася, і вони мовчки спустилися з гори. Вони зупинилися за валуном розміром із будинок. Неподалік чулися гучні мотори вантажівок і позашляховиків.


Вони зняли лижі та рюкзаки, відкрили рюкзаки та розгорнули білі костюми, пошиті персоналом Галлея, щоб відповідати опису Картера. Обидва агенти одягли комбінезони поверх костюмів кольору хакі. У серці кожного білого костюма був вишитий срібний голуб.


Вони викопали за собою яму в кучугурі та закопали рюкзаки. Вони сіли у свої білі бігові лижі і пристебнули їх до черевиків. Вони накинули справжні пневматичні гвинтівки Silver Dove на плечі, натягнули білі лижні маски на волосся та обличчя і, як два вартових, що повертаються до обіду, проїхали на лижах навколо двох величезних валунів у долину Срібного Голуба.


Картер подивився на годинник.


"Тридцять три хвилини", - сказав він Майку.


Вона подивилася на свій годинник і кивнула.


Вони їхали лижами, а білі джипи та вантажівки з будівельними бригадами та ящиками впевнено їхали засніженою дорогою. Валуни було знесено бульдозером. Записана на плівка російська народна мелодія грала з чийогось скімобіля.


Два замасковані агенти попрямували до масивних дверей, що ведуть до інсталяції «Срібний голуб». Ніхто з робітників долини не дивився на Картера і Майка більше, ніж марна цікавість, мабуть, вдячний, що у них немає нудної роботи вартового.


Напруга наростала, використовуючи інформацію, яку йому дали його уважні спостереження, Картер та Майк на лижах вилетіли через двері до заповненого вихлопними газами складу. Всередині високих дверей вони дивляться з лиж і кладуть собі на плечі.


"Двадцять одна хвилина", - сказав він їй.


Вони пронесли свої лижі та лижні палиці повз ряди машин і робітників. Картер йшов попереду, Майк мовчки позаду, до дверей, висічених у граніті.


Тут Картер зупинився та накинув лижну маску на голову. Майк зробив те ж саме, її довге каштанове волосся було заховано під шапкою, що залишилася. Без макіяжу, ходьба з плечами, що розгойдувалися, а не стегнами, суворий вираз на звичайно сяючому обличчі, вона виглядала досить мужньою, щоб пройти поверховий візуальний огляд.


Вони залишили лижі притуленими до грубої гранітної стіни, зняли рукавиці і пройшли через двері в коридор, що опалюється. Їх тихий, ефективний та безпечний перехід не міг продовжуватися вічно.


Вони пройшли коридором повз гуркітливих машинок і дзвінків телефонів. Офісні працівники в білих штанах та сорочках ходили туди-сюди по граду з блокнотами та стосами паперів.


Картер і Майк по-діловому дивилися прямо перед собою. Вони були двома звичайними вартовими, що поверталися до своїх ліжок.


Вони продовжили рух коридором, загорнувши за кут, до дверей кабінету генерала Євгена Скобелєва. Картер подивився на годинник.


"П'ятнадцять хвилин", - пробурмотів Картер собі під ніс Майку.


Вона кивнула, беззвучно насвистуючи.


Вони зупинилися біля фонтану і попили, люди проходили туди-сюди по холу.


Під час короткого затишшя зала ненадовго спорожніла, вони змахнули гвинтівками в руках.


"Дванадцять хвилин", - сказав Картер.


Вони підрізали його близько. Але якби вони не мали проблем, час був би ідеальним.


Націливши зброю прямо вперед, Картер відчинив двері Скобелєва.


"Кинь зброю!" - різко наказав Скобелєв.


Він тримав Люгер Картера, Вільгельмін, і він був направлений прямо в серце Картера. Картер міг убити Скобелєва. Постріл у голову, і все буде скінчено. Але йому був потрібен Скобелєв, а час закінчувався.


Двадцята глава.


Дюжина Білих голубів увірвалася через два двері, що ведуть до холу та лабораторії. Вони направили зброю на агентів, оточивши їх усмішками та загрозою миттєвої смерті.


«Не дивись так і не дивуйся, Кіллмайстер, – задоволено сказав Скобелєв. «Ми слідкуємо за вами з того часу, як ви вбили нашого вартового. Ви думали, ми не чекали на ваше повернення?» Він поклав «люгер» Картера на стіл і стер уявну цятку з його блискучого стовбура. «Ви маєте цінувати свою репутацію. Якщо хуртовина не вбила вас, ми можемо припускати не менше, ніж ваше повернення».


«Ви стежили за вартовими, – сказав Картер.


«Цілком вірно, мій розумний Кіллмайстер», - сказав Скобелєв, сяючи схваленням. Було приємно вбити гідного супротивника. «На всіх вартових було закріплено спеціальні електронні пристрої. Коли одне з їхніх сердець зупинялося, на сусідньому комп'ютері спалахнуло відповідне світло. Після цього все було легко. Ми знали, як ви увійдете, і могли спостерігати за вами. "


Картер задумливо кивнув, схоже, вражений.


«Це мій «Люгер», – сказав Картер, вказуючи на пістолет на столі Скобелєва.


"Я знаю", - задоволено сказав генерал. "У мене є все ваше обладнання".


"Не зовсім все", - сказав Картер, у свою чергу зрадівши.


Він зігнув коліно, і з нього вискочила шпилька маленької газової бомби, близнюк П'єра. Бомба тихо впала з його штанини на підлогу, поки всі Срібні голуби зосередили свою увагу на своєму лідері та Ніку Картері.


"Дев'ять хвилин", - тихо сказав Майк поруч із ним. "Краще прискорись".


"Яка?" – роздратовано сказав Скобелєв. «Говори! Ти все одно скоро помреш. Це твій останній шанс поговорити...»


Бомба голосно зашипіла і вибухнула смертоносним газом без запаху. Картер і Майк затамували подих, чекаючи, рахуючи. Людині знадобилося всього тридцять секунд, щоб знепритомніти від газу, і ще тридцять секунд, щоб вона померла, якщо її не перемістити в безпечне повітря.


"Картер!" - крикнув Скобелєв. "Що він зробив? Микола? Олексій? Що він зробив !?"


Скобелєв підвівся і перегнувся через стіл, щоб подивитися.


В замішанні Срібні Голуби завагалися, дивлячись один на одного. Деякі з них невпевнено понюхали повітря. "


"Це бомба!" - крикнув Скобелєв. "Візьми це!"


Один із Голубів забіг у коридор через двері офісу. За ними пішли ще троє.


Двоє хоробріших пірнули, щоб схопити бомбу і кинути її вслід трусам.


Інші Голуби повернулися до Картера.


Не рухаючись, не дихаючи, не бажаючи більше привертати до себе увагу, Картер дивився, як їхні пальці стискаються на спускових гачках. Їхній адреналін вирував. Вони дихають важче. Потім він побачив, як їхні очі спалахнули. Їхні тіла вагаються. Вони зітхнули ще глибше. Їхні очі заскліли. В унісон Картер і Майк залізли під шапки і одягли маленькі протигази, щоб прикрити носи та роти.


Крик тривоги пролунав по всій установці. Срібні голуби, що втекли з офісу, увімкнули його.


Скобелєв підняв важкі очі й визирнув у двері. Він упав на стіл. Один за одним у кімнаті впали інші Голуби.


Картер та Майк перестрибнули через тіла. Вони схопили Скобелєва за руки та затягли до лабораторії, де він міг дихати. Він був їм потрібний.


Вони замкнули двері, щоб ніхто не міг увійти до офісу.


Вчені з лабораторії звели очі. Їх було семеро. Їхні очі розширилися від подиву. Вони схопили пневматичні гвинтівки.


"Вісім хвилин!" – сказав Майк. «Всього вісім хвилин! Де, чорт забирай, Бленкочов?»


Картер змахнув пневматичною гвинтівкою, збивши найближчого вченого з ніг і впавши назад на стіл. Скляні флакони та пробірки розбиті об підлогу.


За єдиними дверима густе чорне волосся обрамляло його голову диким ореолом. Бленкочов, як бик, увірвався до лабораторії. Він теж замкнув двері.


Його товсте обличчя було наповнене гнівом. Його бездоганний одяг був розпатланий. Його руки були вологими і кровоточивими.


"Вони вбили Ларіонова", - сказав лідер КДБ.


Він схопив вченого Срібного Голубя, підняв його, як лялькову ляльку, і кинув через кімнату двох інших учених, які відчайдушно намагалися вирішити, в кого стріляти першим. Всі троє впали на підлогу.


«Тоді я сам подбаю про зовнішні двері». - сказав Картер.


Але спочатку трьом потрібно було убезпечити лабораторію, перш ніж скляна клітка буде відкрита або зламана та смертельні бактерії вивільняться.


Майк підняла її пневматичну гвинтівку, ніби це була сокира. Вчений кинувся до неї, щоб напасти на Картера. Коли він проходив повз, вона вдарила гвинтівкою йому по голові. Він зупинився як укопаний, здивований. Потім він звалився на підлогу.


Картер розвернувся і вдарив шостого вченого по носі. Вчений закричав, хапаючись за свій плескатий ніс, коли кров текла на його пальцях.


Бленкочов підхопив останнього вченого за передню частину лабораторного халата, розгойдував його туди-сюди, як таран, а потім відправив його ковзати по лабораторному столу, неначе він був кухлем пива. Мікроскопи відлетіли зі столу за металом і склом.


Картер зняв свій білий зимовий комбінезон і знову був у одязі кольору хакі. Він підняв Скобелєва і вразив його. Скобелєв застогнав.


"Прокинься, чорт забирай!" - сказав Картер.


Бленкочов і Майк уже затягали вчених у куток, де йому було краще спостерігати.


Хтось постукав у двері лабораторії. Картер з тривогою глянув на свій годинник. Майк роздягся до костюма кольору хакі. Бленкочов, як і раніше, носив синю.


"Чотири хвилини", - похмуро сказав Картер. "Скобелєв!" Він знову струснув ватажка Срібного Голубя, потім ударив по щоках.


Очі Скобелєва розплющилися. Він насупився. Картер поставив його на ноги.


«Ми йдемо», - сказав Картер Бленкочеву та Майку. «Тримайте територію у безпеці. Не впускайте нікого.


Він потягся до дверей офісу.


«Ви занадто нахабні, N3», - сказав Бленченков.


Він прочинив двері і зазирнув усередину з готовою пневматичною гвинтівкою. Він коротко кивнув і прослизнув до кабінету.


За Картером Майк підняла свою пневматичну гвинтівку, щоб охороняти купу напівнесвідомих учених.


Картер заштовхнув Скобелєва до кабінету. Проходячи повз стол, Кіллмайстер узяв Вільгельміну і засунув її в кишеню.


У двері до холу знову визирнув Бленченков. Голоси, кроки і замішання луною розносилися з коридору.


"Дуже погано. Занадто багато Голубів», - сказав він Картеру. "Краще дозволь мені розібратися з цим".


Перш ніж Картер встиг заперечити, Бленкочов увійшов у хол і зачинив двері.


Ноги рушили, сповільнились, зупинилися. Пролунав гуркіт голосів, настільки багато, що ніхто не виділявся. Потім переважав голос Бленкочева, сильний російський голос, який привертав увагу. Знову здійнявся галас, наздогнавши Бленкочова.


Картер готовий балансував Вільгельміну в руці.


Раптом пролунав крик, голоси злилися. Прокляття наповнили повітря. Ноги забилися коридором.


Двері відкрилися. Картер позадкував, Скобелєв кульгав поруч із ним. Він підняв свій люгер.


"Поспішайте!" - Сказав Бленченков, його велика голова здалася в дверях. "Всі пішли. Тепер сюди. Короткий шлях!"


Він відчинив двері в коридорі і вибіг у новий коридор, у якому Картер ніколи не бував.


"Усього дві хвилини!" - сказав Картер.


Картер, тягнучи Скобелєва, побіг за Бленкочовим повз інші кабінети та конференц-зали.


"Що ти їм сказав?" - спитав Картер.


«Що ви вдерлися до лабораторії. Випустили бактерії. Вони цьому повірили».


"Ісус Христос."


«У цьому будинку найкраще не допускати влучення до нього релігії», - зауважив цар КДБ.


Задихаючись, він зупинився перед важкими залізними дверима. Він перевів дух.


"Усередині знаходяться органи управління електронним обладнанням установки", - сказав він.


"Включаючи великі зовнішні двері?"


"Точно."


Картер і Бленченков дивилися на Скобелєва.


«Ти мені ніколи не подобався», - сказав Бленченков Скобєлєву. «Ти маленька братка, що пхикає. Без сердця. І, що ще гірше, без мізків».


Скобелєв випростався і поправив свій розмазаний білий шовковий костюм-трійку.


"У мене немає часу бути тактовним", - сказав Картер, дивлячись на Скобелєва. «Коли ми увійдемо туди, зачини ворота. Якщо ні, я тебе вб'ю».


«Якщо ви вб'єте мене, - зарозуміло сказав Скобелєв, - ви ніколи не відчините ворота. Вони закриваються автоматично, коли сигналізація спрацьовує. Вони вже зачинені. Тільки секретний код відчинить їх знову».


Бленкочов взяв Скобелєва за шию. Він хитнув маленького чоловічка, як маятник.


«Якщо ти їх не відкриєш, – сказав Бленченков, – ми все одно мертві. І я тебе уб'ю. Пройшло багато часу, але пам'ятаю, як».


Він кинув гвинтівку на підлогу і витяг стилет із піхов у синьому костюмі. Він розрізав спереду куртки Скобелєва срібну голубку на серці. Куртка відчинилася. Скобелєв відмовився дивитися вниз, але у вені у нього на скроні почала пульсувати.


"Я б із задоволенням тебе вбив", - похмуро сказав співробітник КДБ. "Такий милий маленький зрадник, як ти".


Картер подивився на годинник.


"Тридцять секунд".


Він відчинив двері, приготувавши пневматичну рушницю.


На підлозі валялися чотири мертві закривавлені тіла. Одним із них був колишній священик Лев Ларіонов. Інші троє були техніками Срібного Голубя.


Картер глянув на Бленкочова.


"Чому я запізнився", - просто сказав Бленченков.


Він штовхнув Скобелєва до кімнати. Генерал-зрадник спіткнувся і впав на труп Ларіонова. Він підвівся, його обличчя зблідло, йому хотілося відсахнутися, але він відмовлявся показати свою слабкість. Він розгладив свій піджак і пройшов через кімнату до комп'ютерної консолі.


Бленкочов пішов за ним, поки Картер дивився на один з телеекранів, на якому було видно гігантські сталеві двері. Вони були закриті, як і сказав Скобелєв. У дверях складу солдати Срібного голуба роздавали пневматичні гвинтівки та боєприпаси.


Скобелєв мовчки стояв біля пульта. Бленкочов застромив йому в спину пістолет. Радянський генерал повільно простяг руку вперед. Повільно натискали пальці клавіші на консолі. На моніторі було написано: "Ви впевнені?" Нетерплячий Бленкочов натиснув «так». Спалахнули кольорові вогні.


"Десять секунд", - сказав Картер.


Повільно двері почали відчинятися.


Стрілянина, одягнені в хаки антитерористичні війська прослизнули в щілину.


«Ось і мої люди», - сказав Бленченков, спрямувавши погляд на стельові монітори. «Веде Юрій Сомолов. Хороша людина. Надійний».


Американці, новозеландці та британці змішалися з росіянами, стріляючи по одягнених у біле Срібних голубів. Дехто кинувся до кутів. Інші схилили коліна, не відриваючись, відмовляючись відступати, коли Голуби зібралися в запеклій атаці. На підлозі почали валятись тіла. Проте сила вторгнення повільно, але неухильно рухалася до задньої частини складу, до дверей, які ведуть решту комплексу.


Скобелєв повернувся, його обличчя змінилося від страху до самовпевненості, все ще була небезпечна людина. Незважаючи на те, що його справи здавалися програшними, він не здавався. Він уже вигадував, як відмовити Політбюро від своєї відповідальності за Срібних Голубів, що провалилися. Ще до того, як його звільнили від звинувачень, він би сформував іншу групу. Фанатик - це людина, яка подвоїла свої зусилля після того, як його цілі були втрачені. Скобелєв був не стільки прихильником переваги, скільки людиною, яка сліпо переслідувала неіснуючу мету за будь-яку ціну для інших.


Бленкочов оцінювально подивився на хитрого генерала. Велика людина з КДБ теж знала, що мало статися. Його обличчя говорило, що це занадто. Він відсмикнув величезний кулак і вдарив зрадника генерала.


Коли Скобелєв непритомний розтягнувся на підлозі, Бленкочов оглянув кімнату. Картер узяв складаний стілець і поставив його за собою. Бленченков вдячно кивнув і сів. Він схилив голову, щоб подивитися на екран телевізора. Присівши і стріляючи, Девід Хок та Честер Ффолкс вбігли на склад. Вони розлучилися, аби покращити свої шанси на успіх.


Війська загарбників продовжували боротися. Срібні голуби змусили міжнародні сили заплатити пораненнями та смертю за кожен виграний дюйм.


Бленкочов зітхнув і поклав закривавлені руки собі на ноги. Руки тремтіли.


"Я шкодую про Анну", - сказав Картер.


Бленкочов спостерігав за боєм на екрані.


"Ти кохав її?" він сказав.


"Так."


"Принаймні, у неї це було".


Бленкочов сидів на стільці, кремезний і міцний, шістдесят восьмирічний агент, що втратив дочку.


Він не міг про це думати. Він чекав, щоб засмутитися, коли залишиться вдома один. Натомість він із задоволенням спостерігав, як міжнародні підрозділи нарешті пройшли через двері, що ведуть до комплексу Срібного голуба. Невдовзі за милі коридорів луною рознісся вогонь гвинтівок.


Скобелєв застогнав і сів.


«Щодо пеніциліну», - сказав Картер. Він глянув на Бленкочова. "Ви розбавляли це?"


Директор K-GOL мовчав. Він дивився на екрани, стежачи за битвою. Руки тремтіли сильніше.


«Ви розбавляли це, заробляли гроші», - сказав Картер. "Можливо, ви самі поклали прибуток у кишеню".


Погляд Скобелєва перекладався з одного агента на іншого. Він почав розуміти.


"Ось так ви змогли купити газету в Дюссельдорфі", - сказав Картер.


«Минуле – минуле», – сказав нарешті Бленченков. Він не хотів навіть цього казати. "Я сам заплатив за газету".


Скобелєв засміявся і підвівся. Його хитало, але він тримався, наче це не так. У ньому була свіжа рішучість.


«Не багато хто з тих, хто нині живе, знає цю історію!» - Сказав генерал Скобелєв. «Доведеться нагадати Черненка».


У двері раптово постукали. Картер пішов на це.


"N3!" То був голос Хоука. "Відкрити!"


Коли Картер відчинив двері, там стояли Хоук та полковник, їхні очі сяяли перемогою.


"Це безпечно, старий", - весело сказав Ффолкс Картеру. "Там криваве місиво, але прокляті Голуби не зможуть отруїти світ, як вони обіцяли".


Поки Ффолкс говорив, Хоук пройшов повз Картера. Він глянув на Бленкочева, його погляд був сповнений вдячності за співпрацю Росії. Потім він попрямував до генерала Скобєлева.


"Скобелєв!" - прогарчав Яструб. «Отже, ви знайшли новий спосіб завдати нам неприємностей!»


Скобелєв, раптово невпевнений у собі, позадкував до Бленкочева. Могутній K-GOL стояв сердито дивлячись на лідера Срібного Голубя.


"Я повернуся до Москви", - сказав Скобелєв. «З Бленченковим».


"Ти думаєш, ти вийдеш безкарно?" - з жахом сказав Ффолкс.


Хоук з цікавістю спостерігав за сором'язливим радянським генералом.


«Йому є чим торгувати, – вирішив Хоук.


"Пеніцилін", - коротко сказав Бленченков.


Хоук, Ффолкс і Картер подивилися на Бленкова.


"Я виконував наказ", - сказав Бленченков. На його обличчі не було ні сорому, ні каяття, коли він використав привід старого солдата, щоб уникнути відповідальності. «Накази Сталіна. Ми робили світ кращим. Ми все робили те, що не зробили б інакше. Це було після війни, і моя країна потребувала грошей. угорі все змінилося. Якби ситуація з пеніциліном повторилася, це було б через індивідуальні рішення на місцях, а не накази зверху».


"Отже, старі дії тепер приховані", - сказав Ффолкс. "Проти політики".


"Сховано як заміну забутому", - сказав Хоук.


"А коли минуле піднімає своє потворне обличчя, Політбюро з криком розбігається". - сказав Картер.


«Я не пишаюся цим». - Сказав Бленченков, піднявши голову і окинув поглядом кімнату сталевими очима. «Я зробив те, що мав зробити. Мій борг. Моя країна мала вижити».


«Цікаво, чи заслуговує країна на виживання за такої високої ціни», - сказав Картер.


«Вирішувати це – нісенітниця, – сказав Бленченков. "Я роблю тільки те, що необхідно".


Скобелєв від душі засміявся цим жартом.


«Я запам'ятаю це, коли розмовлятиму з Черненком!» – сказав Скобелєв.


Впевненість повернулася до творця Срібних Голубів. Скобелєв згадав, що означає бути радянським генералом. Бути правою рукою Черненка. Вміти перехитрити більшість із тих, хто прийде на зміну Черненку. Він знову знав, що означає бути таким могутнім, що життя оточуючих його людей постійно наражалися на небезпеку з його забаганки.


Хоук і Бленченков довго переглянулися. Кожен знав, що Скобелєв точно розуміє ситуацію. Якщо минуле Бленкочова випливе назовні. Бленкочова доведеться вбити чи заслати, і, що важливіше, у Скобелєва буде час побудувати нову базу сили, за допомогою якої він зможе знищити світ.


Хоуку це набридло. Він підняв гвинтівку та вистрілив.


То справді був точний удар у серце Скобелєва. Мрець здивовано дивився на Хоука. Він підняв руку, щоб марно притиснути до зяючої діри, з якої ринула кров. Його вражені очі, здавалося, говорили про його зраду, і ні в кого іншого не вистачило розуму на це.


Бленкочов задумливо спостерігав, потім кивнув Хоук. Хоук тверезо кивнув у відповідь. Вони не любили одне одного, але розуміли свою справу.


* * *


У долині Срібного Голуба Картер стояв біля величезних подвійних дверей і курив цигарку. Навколо нього люди вигукували накази і двигуни оживали.


Міжнародні антитерористичні війська садили переможених Голубів у відкриті вантажівки на першому етапі їхнього шляху до Москви на суд. Голуби мовчали, їхні обличчя були сердиті й злякані, коли вони дивилися на своє нове майбутнє.


У закритих опалюваних вантажівках солдати допомагали жінкам, замкненим у надрах гори.


Це були жінки, яких Голуби завербували по всьому світу у своїх подорожах. Їм обіцяли високу заробітну плату та цікаву роботу, але натомість вони виявилися викраденими та позбавленими будь-якої надії. Деякі тримали голови високо, горді тим, що перемогли, виживши. Інші хапалися один за одного, залякані страхами, які могли заплямувати їхнє майбутнє.


Картер закурив сигарету і пішов уздовж гори. Його кроки рипіли по твердому снігу.


У гелікоптер, захищений герметичними свинцевими контейнерами, спеціальні агенти завантажили флакони з бактеріями. Вони вирушали до спеціальної лабораторії в Женеві, де вивчалися бактерії, щоб дізнатися про їхні секрети, а потім, якщо не було сприятливих можливостей, вони були б знищені.


Повітря в Антарктиці було свіжим і чистим. Картер глибоко вдихнув і загасив цигарку. Він попрямував долиною, відчуваючи напруження своїх м'язів. Це дало йому зрозуміти, що він живий.


Він повернув за поворот долини на те місце, де вона розширилася. Він зупинився і дивився.


Попереду, перед вертольотом, стояли Девід Хок і Леон Бленкочов, два могутні глави секретних агентств противника. Вони були зовсім самі. Старі вороги стояли на відстані витягнутої руки і розмовляли білим полем. Вони були одягнені в зимові комбінезони, товста постать Бленкочова – у синьому, а Яструб – у хакі, з рота стирчала сигара. Дим підвівся у повітря і швидко зникав.


Картер усміхнувся до цієї важливої нагоди.


"Нік!"


Картер обернувся, і Майк підбігла до нього.


"Ось ти де", - сказала вона. "Я шукав тебе."


Картер кивнув Хоуку та Бленкочову.


"Гора прийшла до Мохаммеда", - сказав Картер. "Але хто може сказати, хто з двох є горою?"


Здивована Майк дивилася вперед.


Старі вороги зберігали дистанцію. Спершу заговорив один, потім другий. То була ввічлива, гідна розмова.


"Що все це означає?" – подумала Майк.


"Я не знаю, - сказав Картер, - і сумніваюся, що ми колись дізнаємося".


"Леслі Уорнер?" – сказав Майк. «Ганна Бленкочова? Запобіжні заходи від майбутніх срібних голубів?»


"Може бути. Або, можливо, це просто розмови. Роздратування від управління секретними агенціями».


"Як складно зараз знайти хороших шпигунів", - сказав Майк і посміхнувся.


"Висока вартість інформаторів", - припустив він. «Робота з начальством, яке не розуміє проблем, пов'язаних із роботою голови агентства».


Майк тихо засміявся і взяв її за руку.


"Ходімо", - сказала вона, захоплюючи його назад у долину. "Вони ніколи нам нічого не розкажуть".


"Куди?" - спитав Картер.


"Мене теж чекає вертоліт", - сказала вона. "Наказ Яструба".


Він підозріло глянув на неї. Вона смикнула його за бороду.


"Відпустка!" Вона сміялася. «Форель! І жодних інших жінок. У такому разі ти дуже ненадійний. Більше не закохайся! Я подарую тобі відпустку», - пообіцяла вона, очі її танцювали, - «краща проклята відпустка, яка в тебе колись була!»


Картер засміявся. "Готовий посперечатися, ти будеш", - сказав він.


Картер Нік


Берлінська мета


Нік Картер


Killmaster


Берлінська мета


Присвячується співробітникам таємних служб Сполучених Штатів Америки.


Перша глава


Поки все йшло як по маслу, але тоді початок операції – приведення її в дію – завжди було найпростішою частиною. Було багато серйозних перешкод, але вони ще попереду.


Небо над Севастополем було чистим синім, а сонце, що висвітлює «Радянську Флориду» – південний Крим, – було теплим. Так тепло, що Нік Картер зняв поношену, потріскану шкіряну куртку і перекинув через плече.


Він перетнув площу Нахімова і вийшов на Приморський бульвар, набережну. Він проминув музей, Дворову гавань, де розміщувався радянський Чорноморський флот, і продовжив свій шлях у більш старий та брудний район міста.


Вулиця Батова була не більше ніж провулком, що веде від широкого бульвару до дерев'яної набережної та моря. Це була вулиця з маленькими кафе, питними будинками та бістро з дешевими спальними кімнатами нагорі для вартових відвідувачів або мандрівників із ночівлею. Вулиця Батова була місцем, куди робітники на відпочинку чи місцеві рибалки могли піти за дешевою горілкою, ситною їжею та недорогим житлом. Якби хтось міг собі це дозволити, можна було б організувати дружнє спілкування разом із кімнатою.


Місце називалося Срібний дельфін і його було легко виявити. Усередині це був клон будь-якого іншого місця на вулиці; дерев'яний брус, який був давнім до того, як Петро був царем всієї Русі, кілька твердих столів та стільців та м'які лавки вздовж стін. Незважаючи на те, що на вулиці було вісімдесят градусів тепла, усюдисущий самовар, димлячись, стояв у кутку бару.


Картер кинув сумку біля стійки і забрав один із стільців. Барменом виявився старий у фартуху до колін кольору старого бетону. Він використав брудну ганчірку, щоб обійти сміття на стійці бару, і промимрив привітання.


"Горілка", - сказав Картер.


Інші відвідувачі бару були здебільшого одягнені як Картер. За одним із столиків за чаєм пліткували дві літні селянки. Три молоді жінки були працюючими дівчатами, заробляючи трохи більше у вихідні.


Для продавщиць та дрібних службовців було загальновідомо – і це було прийнятно у курортних районах – іноді підкидати купу сіна.


Біля вікна в кріслі дрімав товстий старий, перед ним на столі стояла склянка холодного чаю. Кіт у нього на колінах виструнчився і теж заснув. Картер припустив, що вони обоє, не розплющуючи очей, могли сказати йому, скільки гудзиків у нього було на сорочці.


У старого могло бути тавро «інформатора» на лобі.


"Горілка."


"Дякую", - відповів Картер, кидаючи рахунок на стійку. "У вас є кімнати?"


"Зробити... на ніч?"


«Так. Я щойно прибув ранковим поїздом із Харкова. Вранці їду до робочого табору в Суча».


"Відпустка?"


Картер кивнув головою.


«Мені знадобиться ваш проїзний та посвідчення особи вашого робітника».


Картер передав їх і повернувся до трьох жінок. Він знав, що цього бармен не пропустить. За кілька хвилин старий повернувся з реєстрацією квитків.


Картер переглянув це:


Вік: 36


Місце народження: Валки


Місце проживання: м. Харків, проспект Карполова, 110


Місце роботи: слюсар, Народний тракторний завод, м. Харків


Картер подряпав унизу бланка свій підпис: «Михайло Іванович Ассалов».


При цьому він згадав бармену, яка це була довга, суха і самотня подорож.


Чоловік розумно кивнув. "Ви бажаєте компанії, товаришу?"


"Ви можете надати якусь компанію?"


Він знизав плечима, його плечі піднялися до вух. «Таке, знаєте, незаконно… але я можу повідомити одну з жінок про номер вашої кімнати».


"Висока брюнетка з маленькими грудьми", - сказав Картер.


"Я подивлюся, товаришу".


Жінка сиділа одна за одною зі столиків, попиваючи чай і гортаючи журнал. Бармен підійшов до неї, прошепотів їй на вухо і почав чекати. Вона глянула на Картера, зважила ціну, яку могла попросити і кивнула.


«Дівчину звуть Людмила Алекмівна. Як довго ви бажаєте їй компанії, товаришу?


"Ніч."


«Зрозуміло. Це буде тридцять п'ять карбованців, і сюди входить пляшка».


Картер скривився, але не став чіплятися. Він заплатив, схопив сумку і пішов за чоловіком нагору до кімнати.


«Туалет знаходиться поверхом вище, товаришу. Ви можете приймати ванну з сьомої до восьмої години вечора і з шостої до сьомої години ранку». Він поставив пляшку і дві склянки на стіл.


Картер кивнув і подякував йому, і чоловік вислизнув із кімнати.


Кіллмайстер налив трьома пальцями білої блискавки у склянку і підійшов до темного вікна. Він зітхнув, дивлячись на гавань. Від Вашингтона до того місця, де він зараз стояв, були довгі три тижні та сім тисяч миль.


Три тижні тому, того ж дня, Девід Хок проінформував його в офісі AX високо над Дюпон Серкл у Вашингтоні.


.


«Шість місяців тому ми звернулися за допомогою до таємного агента на ім'я Пітер Лімптон. Його справжнє ім'я - Борис Симонов, і він працював брокером із продажу високотехнологічного обладнання високого рівня, яке виробляється у Сполучених Штатах».


Поки Хоук повідомляв йому загальні дані, Картер переглядав деталі з досьє цієї людини.


Основним завданням Пітера Лімптон було створення підставної західнонімецької компанії для закупівлі американського електронного обладнання. Він зробив це, а також розробив метод і маршрут перекидання цього обладнання до Східної Німеччини, а потім до Москви.


Приблизно в той час, коли в нього було все готове, його висадили в повітря і повернули. Але перш ніж Лімптон можна було використовувати як дублер, його викликали назад до Москви. Причиною, за якою Москва виступила, було їхнє раптове рішення, що Лімптон повинен мати дружину, щоб допомогти йому.


Зайве говорити, що його дружина мала бути агентом КДБ навіть краще, ніж він сам.


Але Вашингтон зрозумів, що це зовсім не так. Насправді, якраз навпаки. Лімптона представлять його «дружині», і їм разом дадуть відпустку на Чорному морі, щоб вони могли краще впізнати одне одного.


"Насправді, Нік, - продовжив Хоук, - нова дружина позбудеться Лімптона всіма способами і методами, плюс контакти, які він встановив у Штатах ..."


"І тоді його стратять КДБ", - закінчив Картер.


Хоук кивнув головою. «Ось як ми це зрозуміли. Ми хочемо отримати всю цю інформацію. Ось чому ми маємо витягнути його».


Лімптон та його дружина з КДБ мали провести два тижні на півдні Криму на ексклюзивному VIP-курорті в районі Сочі.


Двома днями раніше Картер піднявся на борт турецького лайнера "Іліон" під виглядом вантажника. Під час плавання Чорним морем до Одеси йому було надано спеціальну частину бригу.


Але Картер одягнув акваланг і пірнув у море за п'ятдесят миль від узбережжя Криму та Севастополя. За півгодини його підібрав рибальський траулер.


У них було все готове для нього: відповідний одяг, валіза з додатковим одягом, документи, що засвідчують особу, проїзний та анульований корінець на потяг із Харкова до Севастополя.


Траулер зайшов у гавань Севастополя незадовго до світанку. Картер залишався на нижній палубі, доки улов не був вивантажений, а потім опівдні зійшов на берег у складі команди.


Це був далекий траулер «Роза» із Севастополя, і він часто курсував усім кримським узбережжям у пошуках риби.


Картер не востаннє використав «Розу» та її капітана Арльова Гільденкова.


Стук у двері повернув його в справжнє.


"Так".


Двері відчинилися, і вони встали, поклавши руки на стегна, її плечі і таз рухалися в усіх напрямках одночасно. Вона була далеко не гарною, але гарненькою, з вражаюче блідим обличчям і синювато-чорним волоссям. Сукня була дешевою і обтягуючою, а на голові у неї був крихітний капелюшок, поставлений під зухвалим кутом.


"Ви хочете побачити Людмилу, товаришу?" - сказала вона надто голосно.


Картер кивнув їй з усмішкою, і вона зачинила і зачинила за собою двері.


"Ми можемо поговорити?" - спитав він, закочуючи очі по кімнаті.


Вона кивнула головою. «Тут тільки в готелях Інтуриста ставлять пристрої, що підслухують».


"Скільки він тобі дав?" - спитав Картер.


"Десять рублів".


«Злодій, я дав йому тридцять п'ять.»


«Так. Я призначив зустріч із Коколєвим на сьогодні, о десятій годині».


«До того часу ми залишимося в кімнаті».


«Добре, тоді я зможу на якийсь час позбутися цього». Вона зняла чорну перуку і струснула сяючу гриву світлого волосся медового кольору.


«Вибач, що запізнився. Я чекав на станції, доки не приїде поїзд, у якому я мав їхати».


"Нічого страшного." сказала вона з сміхом. «Я була задоволена собою. Знаєте, я могла б сьогодні заробити понад двісті карбованців?»


* * *


Картер виписався з кімнати під приводом того, що вирішив раніше виїхати на південь.


Людмила пішла за годину до нього.


Несучи валізу, він дійшов до площі Ушакова і став у чергу в очікуванні автобуса. Він міг бачити золотий ореол її волосся у передній частині черги. Вона відмовилася від дешевого одягу повії і тепер носила строгий темний костюм, туфлі на низьких підборах і несла величезну сумку через плече.


Тепер вона виглядала такою, якою вона була насправді: провідником Інтуриста.


Це було ідеальне прикриття для її справжньої ролі кур'єра. Вона отримувала документи чи інформацію від московських агентів з відпочинку та передавала їх своїм англійським чи американським туристичним збирачам.


Її роль зв'язкового / провідника для Картера була небезпечною та далекою від її лінії, але операцію потрібно було починати поспіхом.


Підійшов автобус, і довга черга просочилась у нього. Картер сидів ззаду, Людмила – прямо за водієм. Коли вона вийшла на зупинці на горі Сапун, він пішов за нею.


Вночі стало прохолодно, але вузькі вулички маленьких


У селі було повно людей, що гуляли, балакали. Гора Сапун була чистішою і красивішою за Севастополь, з безліччю переповнених вуличних кафе і підвальних бістро.


З наближенням до моря їх оточував легкий туман. Людмила зигзагоподібно змінювала напрямок і навіть двічі поверталася назад. Картер знав, що вона перевіряє наявність хвоста і пішов далі.


Коли вона нарешті зупинилася, він продовжив іти, доки не наздогнав її.


«Це вже недалеко, просто пройдіть трохи морем, а потім до того ряду будинків - ось».


Картер кивнув, і вони рушили в дорогу.


За п'ять хвилин вони піднялися на морський бік довгого ряду одноповерхових будинків із бетонних блоків.


«Іди туди і почекай. Краще, щоб його дружина та діти тебе не бачили».


Картер кивнув головою. Вони не могли описати обличчя відвідувача, якого ніколи не бачили.


Він вибрався на навислу скелю і забився серед скель. Щойно він закурив, як з'явилася Людмила. Вона присіла навпроти Картера, а потім величезний чорнявий чоловік заблокував місяць, перш ніж сісти на скелі.


"Я Коколєв".


Картер кивнув головою. Він не назвав цієї людини свого імені. Коколєв знав, хто такий Картер; не було потреби у цьому.


Він роздивлявся іншого чоловіка в місячному світлі, і йому сподобалося те, що побачив. З обох боків його рота прорізані глибокі зморшки. Його шкіра, що огрубіла від впливу сонця, вітру та дощу, була туго натягнута на татарські вилиці, туго натягнута на запалі щоки. Під чорними бровами, що стирчать, і блідо-блакитними очима вони дивилися на Картера з рівною увагою.


"Ваша мета прибула в Сочі позавчора".


"З жінкою?"


«Так. Вони живуть на дачі у обійсті біля річки Мацеста, прямо на березі моря. Тут відпочивають усі вищі державні чиновники».


«Отже, це дуже добре охороняється».


Коколєв кивнув. «Високий, електрифікований паркан у трьох чвертях кілометра навколо, та патрулювання на пляжі. Там працюють двоє моїх кузенів, тому я знаю, в якому вони будинку».


"У тебе є план?" - спитав Картер.


"Так." Коколєв вийняв з-під сорочки карту та розстелив її на землі. У його руці з'явився ліхтарик і почав танцювати над папером.


«Ви домовилися, щоб рибальський траулер підібрав вас, правда?»


"Так", - сказав Картер і кивнув. «Все, що мені потрібно знати, це те, де саме ми залишаємо узбережжя. Тоді я можу узгодити координати із Гільденковим. У вас є підводні сани, які я просив?


«Так. Вони старі, але у хорошому стані». Він повернувся до карти. «Робочий комплекс тут. Саме сюди ви та Людмила приїдете завтра вдень. Він упирається в комплекс урядовців - тут».


«Зважаючи на ескіз, це практично фортеця», - прокоментував Картер.


Коколєв усміхнувся. - "Це так." "Вони не хотіли б, щоб сторонні, справжні робітники, забредали сюди і дивилися, як вони розкішно живуть. Сам комплекс обгороджений, з двома входами, кожен з яких охороняється парою вартових. Ще двоє вартових діють як патруль, один з боку пляжу і один на території комплексу”.


Це повний план дачі?


«Жінка, яка дала мені його, працює у Міністерстві інженерії. Це точний план поверху, яким будувався кожен будинок у комплексі».


"Хитро", - прогарчав Картер. «Нам доведеться позбавитися хоча б однієї групи охоронців біля одного з входів. Тоді навіть після того, як я опинюся всередині, двоє охоронців будуть зайняті не менше години».


"Вірно", - відповів Коколєв. "І ось як, я думаю, це можна зробити".


Наступні двадцять хвилин здоров'я обмірковував план, і Картер намагався його спростувати.


Він не зміг. Це виглядало солідно.


«Це означає, що нам знадобляться дві людини, окрім тебе, плюс зброя та уніформа».


"Я вже придбала все це", - запропонувала Людмила.


«А двоє ваших кузенів? Вони співпрацюватимуть?»


"Вони вже тиждень агітують охорону", - відповів Коколєв. «Насправді це було дуже легко. Вони дуже заздрять тим, кого охороняють».


"Виглядає добре. Ну йди".


Коколєв кивнув і посміхнувся. «У мене завтра доставка біля Сучі. Я заберу двох чоловіків та обладнання у вантажівці. Ви з Людмилою поїдете десятигодинним автобусом. Ми зустрінемося з вами завтра о десятій вечора тут. Людмила…»


"Я знаю це місце".


Коколєв склав ескіз і простяг Картеру. Тобі захочеться вивчити це. Спали це вранці перед від'їздом».


Не кажучи більше ні слова, він підвівся і, як кішка, подався до ряду будинків.


"Сюди." Людмила пробурмотіла Картеру, підводячись. «Сьогодні ми зупинимося у будинку брата Коколєва. Він та його дружина зручно поїхали на кілька днів. Це на околиці села».


"Сусіди…"


Ми двоє коханців із півночі у відпустці, і ми не наважуємось разом заселитися до готелю.


Картер кивнув і схопив свою валізу. Він пішов за нею по кручі, потім зупинився на прогулянці океаном на секунду.


"Що ти думаєш?"


"Просто це дуже небезпечна гра для всіх вас, з дуже маленькою нагородою".


"Давайте розглянемо це", - тихо відповіла Людмила. «Крім того ми татари».


Вона знову відійшла, і Майстер Кіллер пішов за нею.


Татари.


Він точно знав, що вона мала на увазі. При Радянській владі в 1921 році було утворено Татарську Кримську Автономну Республіку. Вони керували собою та робили це добре. Але під час Другої світової війни Крим окупували німці на три роки. Це мало трагічні наслідки для гордих татар.


Їх звинувачував Сталін у співпраці з нацистами. Загалом це неправда. Але для радянського ведмедя це був гарний привід поглинути землю наприкінці війни та скасувати самоврядування.


Сім'ї кримських татар були зібрані та заслані до радянських республік Середньої Азії. Зрештою, багато хто з їхніх нащадків, такі як Людмила і Коколєви, повернулися, аби запеклим і розчаруватися, коли вони виявилися громадянами третього сорту на своїй землі.


«От і ми», - сказала вона, відчиняючи двері.


Котедж не справляв враження зовні, а тим паче всередині. Він був абсолютно голим, з провислими дерев'яними підлогами без килимів та спартанськими меблями.


Світло від єдиної вугільно-масляної лампи висвітлювало велику кімнату з маленьким дерев'яним ліжком, столом, трьома стільцями та двома диванами, які бачили найкращі дні десятиліття тому. Кухня була крихітною прибудовою, в яку можна було потрапити через отвір, вибитий у стіні. У кутку стояла старовинна ванна, у стіні проходила дренажна труба. Не видно труб для подачі води у ванну.


Людмила побачила його обличчя, коли його погляд блукав кімнатою.


«Це дуже бідні люди. Вони не можуть собі дозволити жити так, як ви живете на Заході».


Картер м'яко посміхнувся. «Захід – це ще не утопія, Людмило. Там також є бідняки. Я займу один із диванів».


"У цьому немає необхідності", - спокійно відповіла вона. "У ліжку є місце для двох".


Не чекаючи відповіді, вона вирушила на пошуки білизни.


Картер знайшов пляшку горілки. Він налив собі склянку і підніс їй пляшку. Вона похитала головою і витрусила простирадло.


Він відпив міцну рідину та спостерігав, як вона рухається навколо ліжка. Вона мала довге гнучке тіло.


"Готово", - сказала вона нарешті і погасила лампу.


Він почув, як її туфлі впали на підлогу, а потім підійшла до вікна. Коли вона заговорила, її голос здавався безтілесним, мов слова не були її власними.


"Завтра ввечері буде ясна місячна ніч".


"Можливо", - відповів Картер, скинувши своє взуття.


"Ви налякані?"


"Да чому?"


"Без причини", - пробурмотіла вона, стягуючи куртку. "Я просто подумала, чи бояться такі люди, як ти".


Він роздягнувся до шортів і ліг на один бік ліжка. Вона не відійшла від вікна, і в місячному світлі він бачив, як її руки знімають одяг.


Мляво Картер гадав, чи стоїть вона навмисне на світлі, чи вона так поринула у свої думки, що не розуміла, що він може бачити кожен її рух.


Спостерігаючи за тим, як вона роздягається, він виявив, що його зворушила і вразила оголена стрункість її плечей та спини. У неї була гарна спина, але тепер плечі трохи згорбилися.


«Ця людина, цей Борис Симонов… вона, мабуть, дуже важлива для вашого народу».


"Напевно."


Вона повернулася, балансуючи в промені мерехтливого місячного світла, на мить нерухома, перш ніж рушити до ліжка. Людмила не була жінкою особливої краси, але, дивлячись на її оголену довжину, Картер відчував важкий смуток, бо вона могла так легко стати гарною.


Він не здивувався, коли, коли вона обережно ковзнула в ліжко, вона одразу підійшла до нього. Вона звивалася навпроти нього і обвила ногою його стегна.


"Я подумала сьогодні ввечері на мить, - зітхнула вона, - як було б чудово поїхати з тобою".


"Ви не хочете?"


"Ні не зовсім."


Вона мовчала. Потім ще рух, поки одна з його ніг не опинилася між її стегнами. Він міг відчувати її вологість, а також її м'якість.


Він притягнув її до себе. Вона скінчила охоче, і її довге гладке тіло притулилося до його ще довшого, м'язистого торса. Він провів рукою вгору і вниз її спиною і злегка провів підборіддям пахнучому золотому ореолу її волосся. Від неї приємно пахло, і їй стало ще краще. Його рішучість не заплутатися почала слабшати.


"Я ніколи не могла піти", - прошепотіла вона. "Хоч я і зрадниця, але я російська".


"Ви вважаєте себе зрадником?"


"Так. Хочеш зайнятися зі мною любов'ю?"


"Так."


«У мене дуже маленькі груди».


"Я не помітив", - сказав він, намагаючись не чути посмішку на губах.


"Добре."


Її рука ковзнула крізь пучок волосся на його грудях, вниз його животом. Її пальці знайшли важкий візерунок із рубцової тканини та зупинилися.


"Що це таке?"


"Те, чого в тебе ніколи не буде".


Опускайтеся, доки її пальці не намацують гумку його шортів.


Це сталося так швидко, що в нього буквально перехопило подих. Її дотик був спритний, миттєво збудивши його. Раптом вона перекотила його над собою і схопила його стегна своїми напруженими стегнами.


"От", - прошепотіла вона, і її м'якість огорнула його.


Другий розділ.


Поїздка автобусом тривала трохи менше двох годин. Вони обидва зареєструвалися в Центрі відпочинку робітників Суча трохи пізніше полудня. Картера у чоловічу половину, Людмилу у жіночу.


Картер подумав, що в цьому є частка іронії, враховуючи дуже пристрасні заняття коханням, які вони поділили минулої ночі. Він подумав про це, але зробив уявну замітку, щоб нічого не казати. Того ранку, перш ніж вони окремо поїхали на автобус, який повезе їх на південь, Людмила була спокійною та діловою.


“Коли ми приїдемо, не робіть нічого незвичайного. Зареєструйтесь, розпакуйте речі та займіться пляжем».


«Як ви думаєте, все гаразд, якщо ми матимемо можливість зустрітися на пляжі?»


Вона замислилася на мить, а потім кивнула. "Я так думаю. У цей час року, ймовірно, буде досить дикий і п'яний натовп. Ніхто не згадає, що бачив нас разом».


Холостяцька кабінка, яку йому відвели, була запасною, але чистою і містила все найнеобхідніше, і він розділяв ванну тільки з трьома іншими чоловіками. «Це не зовсім «Club Med», - сухо подумав він.


Виконуючи інструкції, Картер розпакував речі і попрямував до їдальні. Була обідня перерва, і всі мали таке заняття. Він отримав тарілку сендвічів і великий кухоль пива і уникнув кричучих дітей, перебравшись у спільну вітальню.


Сучасні дивани та стільці були згруповані навколо столів зі скла та хрому під великою люстрою з маленькими яскравими лампочками із прозорого скла. Уздовж однієї стіни блискуча консоль Telefunken звучала сумішшю сумної російської музики, рок-н-ролу та американських поп-пісень 1940-х та 1950-х років.


Людмила сиділа з двома жінками на одному з диванів, збираючи їжу з таця для колін. Дві жінки, поряд з нею, безперервно балакали. Одна була кремезною років п'ятдесяти, з різким виразом жорстких очей, що блищали з-за окулярів. Вона згрібала їжу з тацю в рот, ніби не їла з дитинства. Інша була високою, з тонким, як очерет, тілом, вузькими рисами обличчя та сильно остриженим волоссям.


Картер почав наближатися до них, але застережливий погляд Людмили зупинив його. Він відійшов і знайшов собі столик біля вікна.


Коли вона встала, щоб піти, її губи беззвучно промовили слова «Пляж, одна година».


Картер, як добрий партійний працівник, витратив півгодини на читання пропаганди, а потім повернувся до своєї кабіни. Він одягнув плавки, одяг спортивну сорочку, щоб прикрити покриту шрамами верхню частину тулуба, взяв одне з махрових рушників і вирушив на пляж.


Він позасмагав, пропускаючи ще півгодини, не шукаючи її. Він гадав, що вона знайде його. І вона це зробила.


Вона йшла пляжем у постійному флірті. І їй було з чим фліртувати у цьому процесі.


На ній була червона тканина, обмотана навколо її голови, за модою тюрбан, і червоний в'язаний топ, що настільки облягає, що кожен натяк на вигин на її гладкій фігурі був показаний з максимальним ефектом. Светр був з високим коміром, а рукави закінчувалися трохи вище ліктів. У неї були тонкі, смагляві руки, руки витонченої форми, покриті червоним лаком для нігтів. Нижня частина купальника ледве закривала найнеобхідніше, залишаючи її довгі ноги, що звужуються, красиво оголеними, щоб можна було милуватися.


Це був добрий трюк. Приблизно через кожні двадцять ярдів одинокий чоловік підходив, щоб пройти з нею кілька футів. Жоден з них не привернув її увагу, але Картер міг зробити те саме, коли вона потрапила в його простір.


"Можу я купити вам випити, товаришу?"


«Ні, товаришу, але я б хотіла сигарету», - сказала вона з тремтячими віями і блискучими губами.


Він витрусив одну з рюкзака, і вони обоє поклали долоні на сірник біля її губ.


"Ми йдемо рано", - прошепотіла вона.


"Чому?"


«Один із людей Коколєва надіслав мені повідомлення. Опівночі вони виїжджають із дачі. Замовили машину.


«Тоді жінка має інформацію, яку вона хоче».


"Це ж мені так здається. Вісім годин, там же"


«Коколєв дізнався, хто ця жінка?»


«Так. Ім'я мені не знайоме… це Ганна Пальміткова». Її очі метнулися досить довго, щоб побачити зляканий, а потім похмурий вираз обличчя Картера. "Ти знаєш її?"


"Так, я знаю її."


«Вісім годин», - сказала Людмила і пішла, не замислюючись про його раптову зміну настрою.


Картер плюхнувся на рушник і затулив очі від сонця темними окулярами та передпліччям.


Ах так, він знав Ганну Пальміткову. Вона була хороша, дуже хороша, фахівець із Німеччини. Вона кілька разів ховалась у Берліні. В один із таких випадків Картер виступив проти неї та її агента-коханця.


Картер убив її коханця, але не Ганну Пальміткову. Фактично, зазубрений фіолетовий шрам, що тягнувся від грудей до правого стегна, був подарунком Анни йому на той час у Берліні.


Ні, він ніколи не забуде Ганну Пальміткову.


Легка усмішка вигнула його губи, коли він розслабився і дозволив сонцю зігріти його.


Вечір обіцяв бути цікавим та захоплюючим.


Вони витягли велосипеди з оздоровчого басейну з різницею в п'ятнадцять хвилин і покинули табір у різних напрямках. Рівно о сьомій вони знову зустрілися за кілька миль від пляжу.


"Хто поїде перший?"


"Ні, я невпевнений", - прогарчав Картер.


"Дуже добре. Я вестиму».


Людмила попрямувала до провулку, що йшов уздовж пляжу між піском та скелями. Ще дві милі, і вона зупинилася. Вони сховали велосипеди серед скель і почали підніматися. На півдорозі вона прослизнула у вхід у печеру, яку Картер пропустив би, якби він був один.


"Повернися сюди!" пролунав гортанний голос.


Картер рушив за нею, а потім його рука схопила його. Його втягли в низьку кам'яну кімнату, схожу на камеру, і запалили свічку.


«Вітаю, ви прибули», - сказав Коколєв, намагаючись виявити першу краплю гумору, яку Картер побачив у свідченні цієї людини.


"Де ми?" - спитав Картер.


«За три кілометри на захід від вогневої лінії, і нам доведеться пропливти як мінімум два кілометри у бік моря, щоб уникнути мереж безпеки. Ось!»


Перед тим, як одягнути гідрокостюм. Картер передав свої документи Людмилі. Вона змінювала фотографії, а сам Коколєв на другому велосипеді повертався до робочого подвір'я та заночував там із Михайлом Ассаловим.


Коколєв уже одягнув свій гідрокостюм, той, який, очевидно, мав одягнути Борис Симонов. У нього був 9-мм пістолет Макарова ПМ з глушником у водонепроникній клейончастій кобурі, прив'язаної до нього.


Він передав його близнюка Картеру.


"Ваші двоє чоловіків встановлені?"


Коколєв кивнув. «Вечірка в караульному приміщенні вже розпочалася. Як тільки заспокійливе подіє, двоє моїх людей у формі стануть пересувним патрулем із двох людей».


"Як вони увійшли?"


«Сьогодні вдень у сміттєвозі. Поїхали».


Коколєв погасив свічку і рушив у ніч, Картер слідував за ним, а Людмила замикала. Біля входу до печери вона схопила його за лікоть. Він обернувся, і вона підійшла до нього.


Поцілунок викликав щиру теплоту, а не пристрасть. Теж коротко і у справі.


"До побачення", - пробурмотіла вона і відійшла, щоб вилізти на виступ скелі.


Картер дивився на неї, доки вона не пішла. "Вона справжня леді", - подумав він і рушив до пляжу.


"Йдемо сюди", - прошепотів Коколєв.


Картер натяг ласти, поправив маску і зісковзнув у воду за чоловіком.


Вони пливли прямо, здавалося, цілу вічність, перш ніж Коколєв повернув ліворуч. Потім вони пливли паралельно до берега ще п'ятнадцять хвилин, поки людина не наказала зупинитися.


"Ми чекаємо тут!"


Вони ходили по воді ще п'ятнадцять хвилин, а потім крихітний спалах ліхтарика на березі повідомив їм, що їхня власна група пересувних охоронців уже на місці.


Коли вони почали пливти до берега. Картер був вдячний, що вони обрали цей план. Під водою, де вони плавали, лежав кам'яний насип, створюючи спокійне дзеркало у затоці.


Один недружній чоловік на пляжі з АК-47 міг помітити їх сплив з пристойної відстані. Додайте тридцять ярдів чистого білого, залитого місячним світлом піску на березі, і вони загинуть.


Місячне світло, що пронизує прозору воду, створювало навколо них страшну зловісну ауру, коли вони виповзали на пісок.


Вони побігли пляжем, ще раз вдячні за те, що в їхній бік не націлилися автомати АК. Біля невисокої кам'яної стіни вони практично врізалися в людину у формі, що розвалилася біля каменю з гвинтівкою на плечі.


"Це прекрасна ніч", - пробурчав він.


"Вони досі там?" - Запитав Коколєв.


Чоловік кивнув головою. «Жінка на дачі. Чоловік пішов у будівлю адміністрації, гадаю, підписати бланки від'їзду».


Картер зняв ласти з ніг, розстебнув кобуру та перестрибнув через стіну. При цьому він краєм ока побачив, що Коколєв уже вилазить із гідрокостюму, а людина у формі рухається берегом.


на звичайному шляху охоронців.


Низько нахиляючись. Картер пройшов шириною двох пляжних будиночків і спустився в задній сад єдиного будинку, де горіли вогні.


Повітря було солодке квітучими квітами і кишлося комахами. Єдиним звуком, поки він пробирався крізь кущі та низькі цитрусові дерева, було радіо, яке відтворювало щось сентиментальне із однієї із сусідніх кімнат.


Він попрямував у тому напрямку і обережно підняв очі через підвіконня.


Він якраз встиг. Це була спальня на дачі, і Ганна виходила з ванної, зовсім гола. Він спостерігав, як вона натягнула прозорі трусики і закинула свої пишні груди мереживним бюстгальтером, який був дуже непролетарським.


Поверх нього був обтягуючий светр і вузька спідниця - вбрання, від якого волосся на потилиці та внутрішній стороні стегон мали струснути.


Це не так.


Від цього шрам на грудях свербіл і хворів.


Він оглянув кімнату. На ліжку лежала відкрита наполовину валіза. Біля дверей стояли дві закриті ящики. Він не бачив телефону і не було жодних слідів зброї.


Анна взялася за своє темне волосся, а Картер обійшов увесь будинок. Він повернувся до розсувних скляних дверей, що вели з саду до великої вітальні.


Кімната та її оздоблення були приблизно так само відрізнялися від халупи, в якій він та Людмила ночували, як Вашингтон від Москви.


Партійна еліта та її покровителі не страждали від бідності.


Кімната зроблена добре, в м'яких тонах, меблі сучасні і дорогі. Хромовані принти та старовинні гобелени якимось чином гармоніювали на стінах. Копії були картинами французьких імпресіоністів і, як не дивно, переважно були оголеними ренуарами.


Розсувні двері легко відчинилися, і він увійшов до кімнати. Нарешті знайшов телефон і перерізав шнур. Коли домофон на стіні заклинило, він перейшов до добре укомплектованого переносного бару.


"Це було безглуздо", - подумав він, але щось глибоко всередині нього змусило його захотіти впоратися з цим таким чином.


Він налив горілку у склянку, вийняв Макарова з кобури і сів чекати.


Це було недовго. Вона прослизнула в кімнату, все ще розчісуючи волосся, і різко задихнулася від несподіванки за шість футів від того місця, де він сидів.


Спереду вона була ще красивіша і привабливіша, ніж ззаду. А поблизу одяг, що обтягує, мало що залишала для уяви.


Ти! Як…?»


«Доброго вечора, Ганно», - сказав Картер, вітаючи довгим носом глушника Макарова.


Це сильно вдарило її, але їй знадобилося лише кілька секунд, щоб відновити самовладання.


"Вона була крутим агентом", - подумав він, коли вона відкинула волосся з обличчя і відразу побачила пістолет і гідрокостюм. Тверді темні очі нарешті зупинилися на його. Вони утримували виклик, і він відповів на нього.


"Підводний човен?" - прогарчала вона.


«У Чорному морі? Звичайно, ні. Це найнебезпечніша територія. Це було б надто небезпечно. Але я справді з'явилася з моря, як німфа».


Вона почала повертатися до спальні, її сильні стегна неухильно рухалися, пишно прозираючись під спідницею. Вони зупинилися, коли Картер ударив кулею у одвірок у двох дюймах від її плеча.


Якщо вона й була засмучена, коли повернулася до нього обличчям, вона цього не показала. Але її розум явно працював, і її погляд кидався від Картера до скляних дверей.


«Давай, – сказав він. «Але я не радив би. Твоєї охорони тут немає».


Вона знизала плечима і підійшла до бару. «Я мала переконатися, що ти мертвий у Берліні».


«Так, ти мусила».


«Ви розумна, небезпечна і винахідлива людина».


"Так."


Вона налила собі випити і пройшла повз нього до дивана навпроти. Вона підібгала під себе довгі ноги, як кішка. Коли вона знову заговорила, вона теж промуркотіла.


"Ви прийшли за Борисом".


Картер кивнув головою. «Навіщо проходити все це, щоб одержати те, що він знає? Чому б просто не використовувати голку?


«Дві причини, – відповіла вона нудним голосом, – і ви повинні знати їх обидві. Ми регулярно, щодня приймаємо протиотрути для боротьби з хімічними речовинами правди… вашими. На жаль, вони також суперечать нашим власним лікам. госпіталізувати Бориса, допоки не подіють хімічні речовини”.


"А друга причина?"


"Ми не були впевнені, що він звернувся". Вона відпила свій напій і посміхнулася. Посмішка була далеко не теплою та доброзичливою, але вона справила фантастичні речі на її прекрасне обличчя. "Зараз ми."


"Туше", - відповів Картер, сам посміхаючись.


«Борис - безхребетний йолоп, але він добре працює на Заході. Він також має здатність створювати організації».


"Організація, про яку ви тепер повністю обізнані".


"Можливо". Її очі піднялися, відбиваючи його власну порожню холодність. Тобі якось вдалося потрапити сюди, але ти ніколи не виберешся, особливо ви двоє. І, крім того, я не впевнена, що Борис піде із вами… зараз».


«Я гадаю, що так і буде. Ти дуже гарна, Ганно, але не досить гарна, щоб за нього померти».


Двері відчинилися, зачинилися, і Борис Симонов вийшов з ніші і зайшов до кімнати.


Він був високим і худорлявим, зі слабким підборіддям. Його сіро-блакитні очі розширилися від шоку, коли він побачив перед собою картину.


"ЩО…"


«Привіт, Борисе. Або я вважаю, що маю називати тебе Пітером, якщо вже я прийшов, щоб тебе витягти».


"Як ти…"


Ганна зісковзнула з дивана і ковзнула до нього. Вона владно обійняла одну з його рук.


"Його звати Ніколас Картер", - сказала вона. "Це американська команда вбивць, що складається з однієї людини, і він, ймовірно, прийшов убити вас".


Симонов зблід ще більше і перевів погляд з Картера на жінку і назад.


«Дозвольте мені сказати вам прямо, Борисе», - прогарчав Картер, встаючи на ноги і перевіряючи, чи націлено дуло «Макарова» виключно на жінку. «Вони довідалися, що ми перевербували вас. Ось чому вам передзвонили. Ця «дружина», яку ви мали придбати, була призначена тільки для того, щоб отримати те, що у вас в голові, щоб інший агент глибокого прикриття міг увійти і зайняти те місце, яке ви залишили. "


"Ні безглуздо!" - Сказала Ганна і потягла сильніше, намагаючись утримати його.


Це не спрацювало. Симонов уже задкував від неї, його обличчя було білим, а тіло тремтіло від страху.


«Це правда, Борисе. Анна мала отримати від тебе все, що могла, а потім ти повертався до Москви. Куди ти прямував, коли йшов сьогодні ввечері, Борисе?


"Москва", - пробурмотів він.


«А звідти у кращому разі був ГУЛАГ. У гіршому…» Картер знизав плечима, надавши Симонову заповнити неминуче.


"Це правда, чи не так?" - сказав переляканий чоловік, дивлячись на жінку, з якою, мабуть, кохався останні дві ночі. "Чи не так?"


Ганна знала, що її викрили. Кіллмайстер бачив це в її очах.


Картер помилково подумав, що вона піде за ним. Анна була надто досвідченим агентом. Замість Картера вона пішла за Симоновим. Якби росіяни не змогли зберегти те, чого він досяг на Заході, то й американці цього не мали б.


Вона була схожа на пантеру, швидка та різка. Миттю вона натягла вузький ланцюговий ремінь з талії на шию Симонова. Її руки були натреновані та вправні у вбивстві.


Симонов загороджував її, і Картер не міг потрапити в ціль, не потрапивши до нього. Ремінь перетворився на гарроту, а її коліно у попереку виконувало решту роботи.


Картер мав лише кілька секунд, і він їх використав.


Було марно намагатися обійти її. Куди б Кіллмайстер не пасував, вона повертала тіло Симонова, щоб зупинити його.


Нарешті він здався і врізався у них обох. Його плече вдарило Симонова в живіт, відганяючи від нього і жбурляючи Ганну в стіну.


Довгий ствол «Макарова», що вдарив одне з її зап'ястей, послабив ремінь настільки, що дозволив пальцям Картера потрапити між ним та шиєю чоловіка.


Коли Картер витяг його, Симонов упав на підлогу, задихаючись. Ганна миттєво оговталася, хоча було очевидно, що її праве зап'ястя зламано. Стиснувши пальці лівої руки, вона потяглася до горла Картера.


Він ледве уникнув смертельного удару по горлу, повернувшись і прийнявши удар по вуху. У ньому задзвонили дзвони, і він похитнувся, але йому вдалося продовжити обертання і врізатись коліном у її живіт.


Коли вона зігнулася навпіл, він притиснув довгоствольний глушник до її потилиці.


Тільки-но вона впала на підлогу, як Картер опинився на ній, кінчик «Макарова» уткнувся носом прямо за її лівим вухом.


Він тільки стискав, коли Симонов нахилився і потяг Картера за руку. Потужний пістолет вистрілив, але куля нешкідливо встромилася в килим.


"Будь ти проклятий!" - прошипів Картер, відштовхуючи чоловіка через кімнату плечем у живіт Симонова.


"Ні!" Симонов ахнув, схопившись обома руками за живіт і з таким виглядом, наче все, чого він хотів на світі, було вирвати. "Ні, не вбивайте її!"


"Чому б і ні!" Картер перемістив Макарів назад до черепа жінки.


"Ні!" - крикнув Борис найгучнішим голосом, який він міг зібрати, і знову похитнувся до Майстра вбивств.


Ти проклятий дурень! Якось вона мало не вбила мене, і вона б убила тебе протягом наступних трьох чи чотирьох днів!»


"Ні будь ласка. Я піду з тобою, зроби все, що твої люди хочуть від мене, але не вбивай її…»


Картер глянув на біль у перекрученому обличчі чоловіка, потім на гарну жінку на підлозі.


Очевидно, Борис Симонов був нормальною людиною, схильною до емоцій і пристрастей нормальної людини.


"Що ти їй сказав?"


"Клянуся, нічого важливого!" - відповів Симонов. «Клянусь! Я здогадався, що вони робили. Я сказав їй, що все записав у звіт, і що це було у моїй московській квартирі. Ось чому ми виїжджали сьогодні ввечері. Це була моя страховка».


"Що ви збиралися робити, коли приїдете до Москви?"


Його очі впали. "Я ще не зрозумів цього".


"Особи", - прогарчав Картер. «Якщо ти брешеш, Симоне, ти знаєш, що від тебе мало користі для нас. Якщо вона дізнається про те, що ти знаєш, ми повернемо тебе їм».


«Вона не знає, присягаюся! Вона трохи знає, так. Шматочки та уривки, які я сказав їй, щоб вона привела її, здобула її довіру… але лише кілька речей. Не вбивай її, Картер, будь ласка».


Бідолашний дурень. Картер подумав, але підняв жінку на ноги. Потім він просунув руку під її гарну дупу, підняв її високо в повітря і попрямував до спальні.


"Що ... що ти робиш?"


«Я маю з нею щось зробити – я не можу просто залишити її тут лежати. Вона скоро отямиться. Симонов ... »


"Так?"


«Повертайся до офісу адміністрації. Поясни, що ти і вона передумали. Зрозуміло?


"Так Так".


«Нехай вони змінять замовлення вашої машини на 7 ранку. Нехай вони змінять ваше бронювання до Москви. Зрозуміло?


"Так."


«Коли повернешся, навіть не заходь сюди. Іди на пляж через стіну. Там людина у гідрокостюмі. Одягни його і будь готовий іти, коли я приїду».


"Я зроблю це."


"Ви б краще це зробили."


Симонов попрямував до дверей, потім зупинився і обернувся. "Картер ..."


"Що ж?"


"Ти обіцяєш?"


"Я обіцяю."


"Як джентльмен?"


«Послухай, Борисе. Я далекий від того, щоб бути грібаним джентльменом, але ти даєш слово, і вона буде жива, коли я піду звідси».


Російський вискочив за двері, а Картер продовжив шлях до спальні. Він безцеремонно кинув Ганну на ліжко і почав шукати у відкритій валізі трусики. До того часу, коли її очі почали блимати, і вона прокидалася, її руки та ноги були надійно прив'язані до балдахіна.


Вона простогнала. - "Ублюдок, ти зламав мені шию!"


"Тобі пощастило, от і все", - сказав Картер.


Черга російських прокльонів, яких Картер навіть не знав, вирвалася з її рота, коли він знову порився в сумці.


«Тобі краще убити мене, ублюдок, тому що, якщо ми колись знову зустрінемося, я уб'ю тебе… і якнайповільніше».


"Ти щось знаєш?" - Сказав він, зупиняючись у пошуках. "Я тобі вірю. Єдина причина, через яку я не вставлю тобі голку в руку, - зробити Симонова щасливим».


Вона почала вигукувати йому ще одну серію лайок, але вона різко обірвалася, коли Картер скачав трусики в клубок і засунув їх їй у рот.


Використовуючи шарф із сумки, він заткнув їй кляп, а потім зупинився, дивлячись на неї. «Залишайся тут. Ганна. Не приїжджай знову на Захід. Якщо ти це зробиш, я вистежу тебе як гадюку».


Її очі блиснули чистою ненавистю у відповідь, коли Картер обійшов кімнату, закривши штори та вимкнувши світло. Він зробив те саме у вітальні, а потім вийшов у сад.


Коколєв чекав із Симоновим та двома фальшивими російськими охоронцями. Обидва вони вже зняли форму та свої гвинтівки для плавання. Симонов надів гідрокостюм.


"Добре, поїхали!"


"Картер, - пробурмотів Симонов, - вона ..."


"Вона жива", - прогарчав Картер. «Але її не буде в живих, якщо я колись побачу її знову».


Усі четверо зісковзнули у воду. Вони повторили заплив, який Картер і Коколєв зробили раніше.


Людмила чекала. Вона притягла сани на пляж.


Перед самим відштовхуванням Картер обернувся до Коколєва. «Якщо ви, чи вона… чи хтось із вас колись захоче піти…»


Коколєв перервав його, піднявши руку. «Ми не йтимемо».


Кіллмайстер кивнув. Він потис руку здоров'якові і глянув на Людмилу. "Удачі", - м'яко сказав він. Потім звернувся до російської. "Давай, Борисе!"


За дві години вони кинули сани і перебралися через поручні «Троянди».


Третій розділ


Красиві, зазвичай м'які риси обличчя Лізи Беррінгтон були виражені в жорстких лініях, коли вона керувала маленьким спортивним автомобілем через Кі Брідж з Арлінгтона. Пройшовши через міст, вона повернула праворуч, на шосе Уайтхерст і повернула на Вісконсін-авеню до центру Джорджтауна.


Її темно-русяве волосся блищало на сонці, коли вітер розвівав ними її плечі. Її блакитні очі і тонкі риси обличчя зосередилися на автомобілях, що рухалися навколо неї. але уважний спостерігач зауважив би, що її думки були зайняті не лише керуванням.


Ліза була прекрасною в витонченому, класичному стилі. Вона походила зі старовинної аристократичної родини Вірджинія, і в ній не було нічого грубого, хоча, хоч би що вона носила, її постать кружляла голови dctv, куди б вона не пішла.


Тепер вона одягнена просто в м'ятно-зелений светр, а на шиї був пов'язаний темно-синій шарф.


Навряд чи вона вибрала б таке вбрання того дня, але вона поспішала залишити свою квартиру, коли Джинджер Бейтман погодилася з нею зустрітися.


Джинджер була не зовсім старим другом, але оскільки Ліза була пов'язана з парою робіт, пов'язаних з AX, вона досить добре знала главу секретаря цього агентства і його праву руку.


Ліза сподівалася, що досить добре знає Джинджер. Вона зрозуміла, що прохання, яке вона збиралася зробити до цієї жінки, було досить дивним.


Вона точно керувала потужним маленьким спортивним автомобілем, водила агресивно та зі знанням справи, права рука на перемиканні, довгі ноги вправно перебирали газ, гальма та зчеплення.


На під'їзній доріжці до популярного Джорджтаунського ресторану «П'єр» вона залишила двигун увімкненим і віддала паркувальнику. Машина з ревом виїхала на паркування, коли Ліза увійшла до будівлі.


"Столик на одного, мадемуазель?"


"Ні, я зустрічаюся з кимось... міс Бейтман".


"Ах да. Саме сюди».


Внутрішній декор був приємною сумішшю дорогої шкіри, високих стель і вікон, елегантних драпірувань і великої кількості зелені.


Метрдотель провів її до столу на двох в одній із невеликих їдалень. Вони були на півдорозі, коли Ліза милувалася блискучим чорним волоссям Джинджер Бейтман і високою фігурою.


Жінка підвела очі й усміхнулася. Ліза посміхнулася у відповідь, сідаючи на стілець навпроти.


"Приємно бачити вас знову."


"Дякую", - відповіла Ліза. "Це було довго."


"Мадемуазель захоче випити?"


"Один з них буде в порядку", - сказала Ліза, киваючи на суміш, що сидить перед Джинджер.


Метрдотель вислизнув, а Джинджер нахилилася вперед, понизивши голос. "Як Ленглі?"


"Без змін. Мене підвищили. Тепер я кур'єр.


«Вітаю».


Жодна жінка не озвучила те, про що говорили їхні очі. AX двічі займав Лізу у ЦРУ для виконання складних місій. Вдруге її мало не вбили. Згодом, коли її повернули до компанії, її підвищили до статусу польового агента.


Було боляче, але Ліза прийняла це. Її начальство побоювалося, що вона втратила самовладання. Ліза боялася того ж, тому прийняла «білу» роботу та письмовий стіл.


Робота кур'єром була для неї великим кроком тому.


Підійшла випивка, і дві жінки відсалютували один одному келихами.


«Маю сказати, я була трохи здивована, коли почула твій дзвінок», - сказала Джинджер, вивчаючи іншу жінку через край своєї склянки.


«Так, гадаю, ти була здивована. Мені потрібна послуга, Джинджере… велика».


«Я робитиму те, що зможу».


"Мені потрібно зв'язатися з Ніком Картером".


Обличчя Бейтмана скам'яніла. Її суворі очі перестали згадувати про головного агента AXE.


«Пропоную пообідати, а потім покататися гарним Джорджтауном».


Ліза кивнула головою. "Це може бути гарною ідеєю".


"Може, замовимо?" Назва французька, але вони мають чудові німецькі страви, - сказала Джинджер, знову посміхаючись.


Обидва вони замовили котлету з телятини в паніровці, посипану яєчнею і подану зі свіжими овочами. Джинджер згадала вино, але Ліза заперечила, запропонувавши натомість Пер'є.


Вони їли не поспішаючи, переходячи до трапези, недбало говорячи про зростаючі витрати на життя в столиці країни і безглуздість останніх модних тенденцій, орієнтованих на молодь.


Джинджер бачила, що її співрозмовниця за сніданком нервує з кожною хвилиною. Вона передала десерт і вимагала чек.


«Дозвольте мені…» запротестувала Ліза.


"Ні, я поставлю це на рахунок", - відповіла Джинджер, махнувши рукою. "Зрештою, схоже, що ми збираємося обговорити справу".


Вона заплатила по чеку, і вони пройшли парадними дверима.


"Що ти ведеш?"


"Альфа", - відповіла Ліза. "Кабріолет".


«Ми візьмемо мою. Я поїду… ти кажеш куди».


Джинджер передала черговому свій автомобільний чек, і через п'ять хвилин вони виїхали зі стоянки і попрямували на північ, повз Військово-морську обсерваторію, у бік Чеві-Чейза.


"Нік у Штатах?"


"Ви знаєте, я не можу вам цього сказати".


«Я маю його домашній номер. Я дзвонила йому всю ніч і сьогодні вранці. Відповіді не було».


Джинджер знала, що Картер та ця жінка працювали разом. Один погляд на обличчя і фігуру Лізи Беррінгтон підказав їй, чому вона мала номер квартири Картера в Джорджтауні.


«Його зараз немає в селі, Лізо. Ти знаєш, це все, що я можу тобі сказати, доки ти не розповіси мені більше».


"Я знаю", - зітхнула Ліза. "Ви знаєте мою сестру. Делейн?"


Джинджер посміхнулася. «Я знаю про неї. Я бачив її фотографію в газеті кілька сотень разів. Я не обертаюся цими колами».


"Але ви знаєте її чоловіка, Стефана Конвея".


"Так, я знаю про нього".


Ліза посміхнулася і зустрілася очима з Джінджер. "Файл?"


Джинджер кивнула головою. Більше говорити нема про що. ЦРУ і ФБР мали великі досьє на Стефана Конвея. AX також зберігав копію цих файлів як


само собою зрозуміле.


Стефан Конвей був справжнім чоловіком чи персонажем, залежно від того, з якого боку від нього стояла людина.


У шістдесятих він був юним комп'ютерним генієм та студентським активістом. Зрештою, він втратив бунтарський характер, відмовився від ліберальної активності і заснував невелику компанію з виробництва комп'ютерної електроніки Protec, яка росла і росла, поки Конвей не став багатою людиною навіть за стандартами Кремнієвої долини.


Але йому цього було недостатньо. Володіючи владою і багатством, які прийшли з його шлюбом з Делейн Беррінгтон, він досяг величезних державних контрактів ... і отримав їх. Він почав скуповувати невеликі компанії та зливатися з більшими по всьому світу, завжди зберігаючи за собою контрольний пакет.


До початку 1980-х років компанія була беззаперечним лідером у своїй галузі та головним постачальником для уряду електронних радарів та систем наведення ракет.


Це знання сучасних технологій у поєднанні з його багатством, його діловими інтересами у всьому світі та величезним впливом його вашингтонських контактів нещодавно виштовхнуло Стефана Конвея на політичну арену.


Те, що він балотуватиметься до Сенату на майбутніх виборах, було неоголошеним фактом.


"Вчора ввечері мені подзвонила Делейн із Західного Берліна".


"Так?"


«Це зводить мене з розуму», - випалила Ліза.


"Як же так?"


«Насправді дві причини. По-перше, сам Стефан. Як ви, напевно, знаєте, наші батьки залишили нас обох дуже забезпеченими. Я завжди думала, що Стефан одружився з Делейн виключно через наше прізвище, зв'язки та її багатство».


"А тепер шлюб псується?" - сухо спитала Джинджер.


«Я думаю, що це було неприємно від початку, і Делейн щойно усвідомила це. Вона не тільки говорила по телефону дуже тихо, а й здавалася наляканою... скам'янілою».


Джинджер виїхала на одну з вузьких затінених деревами вулиць Чеві-Чейза, проїхала ще півкварталу і зупинилася біля тротуару.


"Боюсь?" - Запитала вона, коли заглушила двигун.


"Так дуже."


«Ненавиджу це казати, Лізо, але чому Нік? Я маю на увазі, що його навряд чи навчили розбиратися в побутових сварках».


"Я знаю це", - відповіла Ліза, її обличчя злегка почервоніло. «Є ще дещо. Делейн натякнув, що з'явилися друзі минулого Стефана. Це сталося кілька тижнів тому у Каліфорнії. Відбулася жахлива бійка, і коли Делейн підійшла до нього з цього приводу, він назвав їх «шантажуючими ублюдками» і сказав, що він сказав їм йти до біса».


"Але це ще не кінець?"


"Ні", - відповіла Ліза. "Принаймні. Делейн так не думає. Стефан нервував все більше і більше. І він почав замикатися у своєму кабінеті пізно ввечері і робити всякі дивні телефонні дзвінки. І коли вони розпочали цей тур Європою з виступами, він найняв чотирьох охоронців".


"Агітаційний тур?"


«Так, він їде до п'яти країн для Держдепартаменту. Він виступає на мітингах, намагаючись переконати їх у мудрості та безпеці ракет НАТО».


"Зрозуміло", - зітхнула Джинджер. «Вже одне це дасть йому привід найняти охоронців».


«Так, я гадаю, що так і буде. Але останнє, що сказала Делейн, мене вразило. Учора ввечері, незадовго до її телефонного дзвінка, вони були на званій вечері з групою німецьких сановників, і Делейн підслухала, як Стівен розповів двом високопосадовцям. Німецькі офіційні особи заявили, що вони були впевнені у змові з метою його вбивства”.


Це врятувало Джинджера від невпевненості. «Ну, це проливає інше світло на це питання. Але Нік ...?»


«Я не хотів іти ні до кого у компанії. Я боявся, що вони вважатимуть мене божевільною, тим більше, що Стефан і Делейн справді мають домашні проблеми. Крім того, я знаю Ніка особисто, і я знаю, на що він здатний. Чорт забирай, Джинджере, якби ти просто поговорила зі своїм босом..."


Джинджер насупилась і задумливо підібгала губи. У неї була досить хороша ідея, що Девід Хок або сміятиметься до болю, або вибухне від гніву при думці про те, що його головний оперативник побіжить, щоб залагодити внутрішні проблеми майбутнього сенатора.


З іншого боку, якщо Стефана Конвея шантажували та йому погрожували, це могло стати серйозною бомбою для безпеки.


Треба було подумати і про саму Лізу. Вона була дуже розумною жінкою, знайомою з реаліями шпигунської гри, зазвичай врівноваженою та раціональною, безумовно не схильною до істерії. Тепер її нерви явно понівечені, і вона, мабуть, твердо вірила, що все, чого боялася її сестра, мало під собою підстави. Якщо вона була така вражена, це вимагало принаймні побіжного розслідування.


«Ось що я тобі скажу, Лізо. Я не можу багато чого обіцяти, але зроблю все, що можу».


"Коли?"


"Це перше, що я зроблю з ранку."


"Хіба ти не можеш поговорити з ним сьогодні вдень чи ввечері?"


«Сьогодні неділя, і я не впевнена, що вона взагалі в місті», - відповіла Джинджер.


І подумала вона, навіть якщо він був - і погодився дозволити Картеру допомогти - де був N3?


Він доставив Бориса Симонова до Стамбула, і останнє, про що Джинджер чула, це те, що вони готували фальшиві документи, щоб відправити його до Англії чи Парижа на іншу роботу.


«Я обіцяла Делейн, що першим літаком вилікую у Франкфурт, а потім у Берлін. Я їду сьогодні ввечері. Якби я могла, я хотів би дещо дізнатися перед від'їздом».


Джинджер знизала плечима і завела машину. "Як я сказала, я зроблю все, що зможу".


Вона поїхала Коннектикут-авеню і повернула на південь. Через кілька хвилин вони вийшли з округу Монтгомері та увійшли до округу Колумбія.


Джинджер зупинила машину, коли помітила кутову телефонну будку.


"Почекай."


Ліза нервово закусила губу і потривожила маленьку сумочку на колінах, зосередившись на обличчі Джинджера через прозорі стінки будки.


Телефонний дзвінок, здавалося, тривав цілу вічність.


Коли, нарешті, Джинджер повернулася, Ліза відчула, як по її спині струмує піт, від чого светр прилипає до шкіри.


"Тобі повезло. Він побачить тебе. Але крім цього, хто знає?


«Я переконуватиму», - зітхнула Ліза.


* * *


Вона дуже ретельно приготувала його напій, а коли закінчила, стала обличчям до нього біля бару. Було щось особливе, як вона дивилася на нього. Її очі потьмяніли і стали димними з-за довгих вій, а від її повних грудей у нього перехопило горло, коли вона ліниво зітхнула.


"Ти боїшся".


"Чи не так?" він відповів.


«Тепер уже надто пізно для страху, моя люба».


Вона підійшла до нього через кімнату, вільною рукою заправляючи блузу під спідницю, натягуючи її на пишних згинах.


"Можна мені сигарету?" - Запитала вона, простягаючи йому напій.


Він простяг пачку, і вона вирвала з неї сигарету довгими пальцями з малиновим кінчиком. Вона просунула наконечник фільтра між такими ж червоними губами і нахилилася до полум'я.


Передня частина її блузки відчинилася, і його погляд ковзнув у глибоку темряву між її грудьми.


Його губа затремтіла, а в роті пересохло.


«Він готовий», - сказала вона, дивлячись на нього сміливими очима, що оцінюють. «Половину грошей доставлено. Другу половину я вже влаштував. Має обладнання. Повір мені, любий, скоро воно закінчиться».


Вона підвела його на ноги. Вона стояла так близько, що він відчував легкий дотик її грудей до грудей і жар її дихання на своїй шиї.


«Ти тремтиш, дорогий».


Він був, і він це знав. Але тепер він не знав, чи це було через страх перед тим, що вони збиралися зробити, чи через близькість її тіла.


«Ходімо, милий… у спальню».


Вона потягла його за руку, і він пішов за нею, як робот. Коли він підійшов до ліжка, туман бажання на мить покинув його мозок.


«Я не повинен… вони чекатимуть…»


«Дорога, післязавтра буде час… це може бути наш останній раз надовго».


Вона повільно розстебнула блузку і оголила під нею тіло. Потім вона спритно розстебнула блискавку на спідниці і знизала плечима, одяг упав біля її ніг.


«Боже, – видихнув він, – ти така гарна».


Її груди були важкими, але твердими і високими, кремово-білими, з кораловими кінчиками, що виблискували, як маяки бажання. Її плечі були міцними і широкими, але вони могли перетворитися на топлену олію, коли потрібний чоловік обійняв їх. Її ребра збудливо торкалися ідеальної шкіри під грудьми, вказуючи стрілами на її пупок і нижче.


"Завтра", - простогнав він, знімаючи одяг зі свого тіла. "Завтра все буде скінчено".


Вона знову лягла на ліжко, і він упав їй між ніг.


"Ні, моя люба, завтра це тільки почнеться... для нас".


* * *


Картер акуратно приготував скотч та пройшов на балкон готелю. Дощ, що огорнув Париж останні сорок вісім годин, затих. Тепер вогні міста призовно блимали під ясним зоряним небом.


Картер втомився. То був довгий день. Але він також свербіл. Це була гарна місія, і вона пройшла добре, але він пам'ятав Людмилу і останні кілька годин гадав, як довго вона протримається.


Йому треба було викинути її з голови.


Вдалині він бачив вогні Монмартра і сяючий купол Сакре Кер.


Він знав пару маленьких кафе навколо площі, де він міг легко знайти когось, хто вижене думки про Людмилу з його голови. Він допив свою склянку і сунув краватку під комір. Ледве зав'язався вузол, коли задзвонив телефон.


"Що ж?"


"Нік, Карпентер в офісі".


"Так?"


«Дзвінок додому. Вони хотіли б, щоб ви їх відвезли звідси».


"Я буду прямо там."


Він вилаявся, натягнув куртку і спустився вниз. Щоб дістатися офісів Amalgamated Press and Wire Services, знадобилося п'ятнадцять хвилин.


Усередині він набрав правильний код у задньому ліфті, який переніс його на верхній поверх та справжні офіси: AX, паризьке відділення.


Хел Карпентер помахав йому рукою, коли він увійшов до комп'ютерної зали. «Використовуйте третю лінію на телефоні зі скремблером. Вона вже повністю відкрита».


"Кому?"


«Самому старому».


"О боже, - прогарчав Картер, - ось і мої тижневі канікули".


«Сім-чотири-сім».


«Джинджер, Нік тут. Що трапилося?"


"Це було швидко."


"Я раб команди".


"Я проведу тебе".


Картер чекав, а потім грубий, зіпсований сигарою голос пролунав над морем та половиною Франції. «N3, гарна робота… вітаю».


"Дякую, сер."


"Як пройшов допит?"


"Добре. У нас є всі контакти, маршрути і більшість жадібних виродків у Штатах, які були готові продати. Симонов погодився знову піти на гарячу руку, доки американські хлопці не підставлять жало».


"Досить добре. Де він зараз?"


«По дорозі до Лондона. Співробітники МІ-6 хочуть його сьогодні ввечері випробувати. Наші хлопці доправлять його до Ендрюса вранці».


"Це те, що мені подобається", - посміхнувся Девід Хок. Відмінний пакет. Я уточнював у Alma Control близько години тому. Ви просили кілька днів».


"Так сер. Думав, що вдарив би в Ніццу, щоб трохи сонечка. Воно вимкнено?»


"Не зовсім. Пам'ятаєш Лізу Беррінгтон?"


Потрібно було лише два клацання його банку пам'яті. "Я пам'ятаю."


«У неї проблема. Це особисте, що хоче поговорити з тобою».


"Але вона вже говорила з тобою".


«Так. Ми нічого не можемо з цим вдіяти, але ми їй дещо винні».


"Так, є", - відповів Картер, згадавши, як жінка виглядала на підлозі готельного номера Гонконгу з кулею в ній.


То була легка місія. Ніхто не мав постраждати. Ліза Беррінгтон майже придбала ферму.


«Я справді не можу нічого дозволити і не буду. Але якщо після розмови з нею ви захочете перевірити це. Ви можете. Ви у відпустці на тиждень».


Картер подумав про всі красиві, оголені тіла на галькових пляжах Ніцци і настільки ж прекрасні краєвиди недалеко від Канн і Сен-Тропе.


Потім він подумав про Лізу Беррінгтон.


"Ти досі там, N3?"


«Так, я досі тут. У тебе є номер?


Хоук дав йому номер телефону в Олександрії неподалік Вашингтона, і він розписався.


"Карпентер?"


"Так, Нік?"


"У вас є щось випити тут?"


"Ви знаєте, що це суперечить політиці компанії, Нік".


«Я не питав вас про політику компанії».


«Остання скринька праворуч від вас».


Картер ненавидів дешеву марку, але на той час це був будь-який порт у шторм. До того ж, це було краще, ніж горілка, яку він пив не так багато днів тому.


Налив на три пальці в запотіле скло та набрав номер.


"Доброго дня?"


Голос не помітний через спотворення на лінії шифрування. "Ліза Беррінгтон?"


"Так."


"Ліза, це Нік Картер".


"О, слава богу..."


«Я щойно розмовляв із Вашингтоном. Я чув у вас проблема».


"Багато".


Вона кинулася до нього і насилу поставила кому або крапку, поки не закінчила. До того часу, як вона остаточно звернула, він закінчив три пальці.


«От і все у горезвісній шкаралупі. Трохи да?"


"Боюсь, що ні. Чому я, Ліза?"


Він поклявся, що чує, як вона проковтнула, перш ніж вона знову заговорить. «Тому що ти страшенно ефективний… і ти, здається, знаєш так багато людей по всьому світу… і Делейн виглядала такою наляканою… Я думала, ти зможеш поговорити зі Стефаном і покопатися…»


«Гей, почекай, почекай… повільніше, люба».


«І якщо щось не так, я вважаю, ви можете творити чудеса. Джинджер сказала, що ви були у Європі. Вона не сказала де».


Картер на мить задумався і вирішив, що це не має значення… зараз. "Я в Парижі. Ви сказали, що приїдете?


«Так. Я вилітаю з Кеннеді о дев'ятій сорока п'яти. Я саме виходила з квартири, щоб встигнути на шатл у National, коли ви подзвонили».


"Франкфурт?"


«Так, з однією зупинкою в Лондоні. Мій рейс прибуває до Франкфурта о десятій тридцять. Я пересідаю на літак і прибуваю до Берліна о годині тридцять. Стефан виступає на антиядерному з'їзді за годину, тому я сказала Делейн, що зустрінуся з нею. у готелі в три”.


"Добре. Який у тебе номер рейсу у Берліні?»


"Дев'ять-два-два".


"Я буду на цьому".


"Дякую, Нік, велике".


"Але якщо нічого не трапилося, я вимагаю чотири дні бурхливого нічного життя в Берліні".


"Ти зрозумів", - сказала вона, нарешті стримуючи сміх.


"Побачимося."


"Тоді до завтра. І ще раз дякую, Нік», - відповіла вона, і лінія обірвалася.


"Карпентер!"


«Господи, Ніку, що трапилося? Мені потрібно заповнити ще чотири звіти, перш ніж я зможу поїсти,


не знаю коли закінчу, а вже майже опівночі”.


«Вибач, старий приятель. Ти можеш забрати мене звідси до Франкфурта вранці, щоб встигнути на рейс Nine-two-two Pan Am до Берліна?»


"Стривай, я перевірю".


Картер відпив ще віскі. За кілька хвилин Карпентер повернувся.


"Ви готові. Я надішлю квитки до вашого готелю завтра рано вранці. Вони будуть біля стойки реєстрації, так?»


"Це воно."


"Що у Берліні?"


"Старе полум'я", - сказав Картер і вийшов у паризьку ніч, всі думки про дві кафе на Монмартрі вилетіли з його голови.


Четвертий розділ.


Фройляйн Гертруда Кламмер тримала лівим зап'ястям праве зап'ястя, щоб воно не тремтіло, коли вона наносила помаду на свої тонкі губи.


Вона була досить гарненькою, трохи старіючої, зі світло-каштановим волоссям, яке вона завжди збирала в строгий пучок на потилиці. Спідниця і пишна блуза, які вона носила, були такими ж строгими. Поверх блузки на ній був широкий кардиган. У неї була нервова звичка витягувати кардиган разом, ніби її манірність могла приховати її дуже чудову постать.


Тяжкості і манірність були набуті характеристиками. Ця чудова постать була придбана у віці дванадцяти років, і саме в цьому вона звинувачувала більшу частину свого неспокійного життя.


З тринадцяти років Гертруда приваблювала чоловіків, і вона не могла чинити опір їм. І все, що вона колись отримувала від чоловіків, - це дитина... і запис у поліції про проституцію і дрібну крадіжку, якою вона займалася, щоб прогодувати свого сина.


Тепер хлопчику було сімнадцять, і він був зарахований до Академії Хауптдорта у Лейпцигу. Він був джентльменом і не знав, що його мати займалася цим у закутку, обслуговуючи сутенерів і повію, а поряд розташовувався невеликий готель, у якому стягувалася погодинна оплата за номери.


Це була хороша робота, надійна та безпечна, хоч і мало оплачувана. І з цієї причини Гертруда була не проти час від часу підробляти.


Повідомлення, що завжди складаються навколо банкноти п'ятсот марок, почали приходити за три тижні до цього. Це не вперше, коли таємничий роботодавець звертався до неї з проханням про послуги подібним чином.


Усього їх було три, прості, надруковані на звичайному папері і прослизнули під її двері.


Незабаром нам знадобляться ваші послуги, прочитайте першу.


За тиждень прибула друга: білий седан Mercedes був зарезервований для вас у прокаті автомобілів Europa. Отримайте машину в аеропорту Тегель у п'ятницю, рівно о третій годині дня.


Гертруда забрала машину і повернулася до готелю, де вона залишила її в цілодобовому гаражі неподалік Курфюрстен Дамм.


Того недільного ранку вона прокинулася в холодному поті, і стало ще гірше, коли помітила білий конверт біля вхідних дверей.


Повідомлення було набагато довшим, але не менш лаконічним у своїх вимогах. У конверті також був ключ.


Сьогодні ввечері, рівно опівночі, ви доставите машину на Wiebe Strasse, будинок 9. Він знаходиться біля Моабіт-алеї на південь від весільного кварталу. Будинок пустує. Ключ від замку на двері гаража. Припаркуйте машину всередині та залиште ключ від замку та ключі від машини на сидінні. Під двома цеглинами зліва від дверей знаходиться половина вашого бонусу, 1000 марок. Зачиніть двері, коли підете.


У вівторок ви отримаєте ще одне повідомлення про те, де забрати машину. Коли ви доставите його назад до Тегеля, застава буде доставлена вам готівкою. Ви можете залишити його собі як частину бонусу, що залишилася.


Зрозуміло. Фройляйн Кламмер, ви ніколи не отримували жодного з цих повідомлень.


Фройляйн Кламмер поправила светр, взяла сумочку та вийшла зі своєї квартири на верхньому поверсі. На півдорозі вниз вона зіткнулася з нічною покоївкою.


"Guten Tag, Fräulein Klammer", - сказала стара, проходячи повз неї, зігнувши плечі вперед з вантажем білизни, яку вона несла.


"І доброго ранку тобі, Марі. Зайнята?"


«Джа, джа… такий гріх у суботу! Ось до чого ми прийшли!


Марі мала рацію. Стіл на поверсі над вулицею був переповнений. Чотири дівчата стояли в черзі, чекаючи на ключі від кімнати. Їхні клієнти сором'язливо стояли в тіні біля дальньої стіни.


"Георг?"


"Ja, Fräulein?"


«Я йду ненадовго. Я не повинна бути більше години або близько того».


"Джа, так".


Вона зазирнула до бару готелю на поверсі. Було багатолюдно, і повітря було наповнене оглушливою американською рок-музикою, а також запахом несвіжого пива і нудотними дешевими духами. Затамувавши подих і затягнувши светр, як завжди, вона пройшла через задимлену кімнату і вийшла на Рошер-штрассе.


Зліва від неї долинали нічні звуки Ку'Дамма. Вона швидко рушила до звуку та яскравих неонів. Опинившись на Ку'Дамі, вона пройшла повз піп-шоу, нічні стриптиз-клуби і секс-фільми до гаража.


"Я нічого не знаю", - думала вона, сідаючи за кермо "мерседеса". Я ні в чому не винна, крім того, як поставила машину і забрала її назад. Те, навіщо вона використовується, немає нічого спільного зі мною.


Я ні в чому не винна.


Але коли фройляйн Гертруда Кламмер виїхала на Ку'Дамм і повернула на північ у бік весільної частини Західного Берліна, вона заприсяглася, що це буде останній раз, коли вона прийме один із конвертів та приховані у ньому команди.


* * *


Дітер Клаусвіц приглушив великий потужний BMW і спрямував його вліво. Він уміло ухилився від зустрічного руху на See Strasse і ковзнув у Volkspark Rehberge.


Попереду тяглася широка автомагістраль, що розділяла парк зі сходу на захід. Праворуч від нього був Плотцензе. Приблизно за сотню ярдів від входу він направив потужний мотоцикл на пішохідну та велосипедну доріжку в деревах.


Було кілька пішоходів, які ухилилися від мотоцикла, але жоден з них не кричав образи на його адресу. Пішоходи звикли до невихованих довговолосих молодих людей, які їздили на своїх потужних машинах скрізь, де захочуть.


Вони тільки похитували головами та продовжили вечірню прогулянку під ревом мотоцикла Клаусвіца навколо озера.


Але під чорною шкірою та шоломом з темним козирком не було грубого хлопця з довгим волоссям та сальною бородою.


Дітер Клаусвіц був чисто поголений, з холодними яскраво-блакитними очима і точеним арійським обличчям. Його волосся було напрочуд світлим і ретельно підстриженим. А під шкіряною курткою та шкіряними штанами було підтягнуте спортивне тіло.


Дітеру Клаусвіцу було тридцять вісім років, і він був досвідченим злодієм.


В юності він довів своє тіло до досконалості. Коли він ріс у Баварії, він хотів стати чудовим гірськолижником.


Це не вдалось.


Натомість він тренувався у лижному біатлоні. Він навчився поводитися з усіма типами гвинтівок, відомих людині, і став експертом. Зрештою його інструктори вважали його одним із найкращих стрільців, яких вони коли-небудь бачили. Також вони вважали його одним із найгірших лижників.


І у Клаусвіца був ще один недолік. Він любив гарні речі… одяг, гарну їжу, найкращі вина, найкрасивіших жінок.


Він став злодієм, причому добрим. Його спортивне тіло дозволяло йому підніматися по стінах, як мусі, а його пильний розум і спритні пальці дозволяли йому відкривати сейфи у будь-який час.


Але Клаусвіця спіймали. Він потрапив до в'язниці, був звільнений і знову був спійманий.


Тепер він чекав на суд, і його старі навички поводження з гвинтівкою мали його врятувати. У нього не було докорів совісті щодо вбивства будь-кого, будь-кого, якби він міг отримати нову особистість, багато грошей і уникнути нового тюремного терміну.


Ось чому він був у Volkspark Rehberge і вів справи з герром Оскаром Хесслінгом.


У західній частині парку був цвинтар, обнесений стіною. Доріжка різко закінчувалась деревами, що відокремлювали озеро від цвинтаря.


Клаусвіц виїхав на BMW у бік дерев, поки його не огорнула темрява. Він заглушив двигун і сидів кілька секунд. Переконавшись, що ніхто не помітив та зацікавився його маневром, він поставив мотоцикл на підставку і беззвучно рушив між деревами.


Він з легкістю перестрибнув кам'яну стіну і, наче привид, пройшов через надгробні плити. Через темний козирок перед його обличчям було важко прочитати імена та дати на фломастерах, але він не наважився підняти його. Найменше він хотів, щоб турків побачив його обличчя.


"Він завжди доставляє товар", - сказав Хесслінг. «Він мене не знає; він не повинен вас знати. Він передасть товар; ви передасте конверт. Ви ніколи більше не побачите один одного».


Клаусвіцю довелося довіритись Оскару Хесслінгу. Він був планувальником. Він усе спланував до найдрібніших деталей. Нічого не залишилося, щоб збитися зі шляху.


Ось чому Клаусвіц погодився надати цій людині цю послугу. Це і, звичайно, додаткові переваги.


Коли в глибині цвинтаря стало занадто темно, щоб йти, він увімкнув ліхтарик.


Нарешті він знайшов це: KRONER LANE, ДІЛЯНКИ 16–34.


Щойно він вимкнув світло, як з нізвідки матеріалізувалася невисока темна постать у джинсах та темній куртці.


"Добрий вечір, ефенді".


"Ти турок?"


"Я."


«Тут похована фрау Хорнінг».


"Я вважаю, що вона в номері вісімнадцять".


"У тебе є товар?"


"У вас є конверт для мене?"


Клаусвіц двома пальцями витяг з-під куртки простий білий конверт.


"Одна секунда."


Турок розчинився в темряві і повернувся за кілька секунд. Він сів біля насипу могили і поставив між ними шкіряний футляр.


"Тримай світло", - сказав Клаусвіц, передаючи світло іншому чоловікові.


Ящик був приблизно два фути на один фут і приблизно п'ять дюймів завглибшки. Він клацнув двома застібками і відкрив кришку, одночасно повернувши футляр так, щоб світло відкривало його вміст.


Це французький F1, Tireur d'EIite, 7,62 мм. Вони кажуть, що він послідовно робитиме десять пострілів у коло менше дюйма на відстані більше двохсот метрів».


Чорний шолом кивнув, і під темним забралом товсті губи Клаусвіца скривилися в посмішці. "Так і буде."


Дітер Клаусвіц використав і раніше французьку снайперську гвинтівку,


але ніколи з глушником. То була красуня, розбита на п'ять частин. Були прикріплені сошки, а стовбур забезпечили полум'ягасником.


Людина за козирком любила зброю. Він глибоко шкодував, що йому доведеться відмовитись від цього після того, як він зробить свою роботу.


"Наскільки це чисто?"


"Вкрадено в Марселі два тижні тому", - відповів турок. «Цілком неможливо відстежити. Вам потрібні патрони?


"Ні. Про це подбали". Клаусвіц передав конверт і закрив кришку валізи.


«Вдалого полювання», - посміхнувся турків, і двоє чоловіків розчинилися у темряві у різних напрямках.


Через кілька секунд парк заповнив рівний бас двигуна BMW, і гонщик попрямував на північ у бік Веддінг та Вібе-штрассе.


* * *


Гертруда Кламмер загнала «мерседес» у гараж із брудною підлогою. Вона вимкнула світло та двигун, а всі ключі залишила на передньому сидінні.


Конверт був під цеглою, як і йшлося у повідомленні. Гертруда не стала перевіряти вміст. Вона знала, що там буде тисяча марок.


Засунув його в сумочку, вона вийшла на вулицю Вібе-штрассе і обережно зачинила двері. Коли замок закрився, вона поспішила до світла на великій Моабіт-алеї.


Квартал «Весілля» лякав її. Він був сповнений порожніх будинків, надто старих, щоб господарі не могли їх полагодити. Їх займали молоді поселенці на кшталт хіпі та самотні іноземні робітники, бо вони могли робити це безкоштовно.


Але в цьому районі були й різні злочинці. Вона була в захваті від того, що в двох кварталах відшукала крейсирующее таксі.


* * *


Фройлейн Гертруда Кламмер не знала, що мав захисника. Він сидів у BMW на іншому кінці Vibe-Strasse у темряві між двома будинками. Він не рушив з місця, поки жінка благополучно не опинилась у кабіні таксі і не вислизнула.


Найменше Клаусвіц хотів, щоб до цієї жінки чіплялися якимось чином. Для поліції було б катастрофою сумніватися у її причинах, через які вона перебуває у весільному кварталі в таку годину.


Він не заводив мотоцикл. Він натиснув на номер 9 і відімкнув двері другим ключем, який дав Хесслінг.


Усередині він був втіленням ефективності. Він щільно зачинив двері і ввімкнув світло BMW, направивши його так, щоб промінь висвітлив задню частину гаража та "мерседес". Потім зі крокв гаража зняв плетений кошик для пікніка та валізу.


У плетеному кошику були бутерброди, фрукти та термос із соком. Він усе підняв і поклав на дно кошика гільзу. Після заміни термоса та їжі кошик наповнився ідеально до кришки.


Валіза потрапила до багажника машини. Всередині був портфель та повний гардероб подорожуючого бізнесмена.


Клаусвіц швидко зняв шкіру та черевики. Під ними він був повністю оголений. З валізи він узяв і надів шкарпетки, шорти, темно-сині штани в тонку смужку та білу сорочку. Він акуратно зав'язав блакитну краватку і надів піджак.


Все підійшло, включаючи пару чорних лоферів Gucci, на внутрішній стороні п'яти яких надруковано знак італійського шевського магазину Fifth Avenue у Нью-Йорку.


Фактично весь одяг носив американські лейбли.


Він зняв куртку та туфлі і поклав їх на заднє сидіння Мерседеса. Обережно, утримуючи вузол на краватці, він зняв його і надів на піджак.


Було нелегко натягнути шкіру поверх одягу, але він упорався.


Потім він перевірив портфель.


Усі документи були в порядку та бездоганно точні. Вони докладно розповіли про останні ділові операції між Mockdendorf Limited із Західного Берліна, виробником іграшок, та Klein Enterprises з Олбані, Нью-Йорк.


Mockdendorf була цілком реальною компанією з офісами у Західному Берліні, Гамбурзі та Франкфурті.


Klein Enterprises була вигадкою, але охоронці Вопо на контрольно-пропускному пункті Чарлі ніколи цього не впізнають.


Він замінив папери та взяв пакет із паспортом. Усередині він виявив паспорт США, виданий на ім'я Девіда Кляйна. Адреса: 414-C Shamrock Towers, Олбані, Нью-Йорк. Посада: президент Klein Enterprises.


Він перегорнув останні сторінки паспорта, де було проставлено прикордонні штампи. Давид Кляйн прибув до Західної Німеччини на два дні раніше через Франкфурт.


На паспортній фотографії був світловолосий усміхнений Дітер Клаусвіц.


Також у пакеті був ваучер на оплату готелю "Метрополь". Це йому знадобиться, щоб переночувати у НДР. І йому довелося залишитися на ніч, бо в пакеті залишився квиток першого класу на рейс Аерофлоту у вівторок вранці зі Східного Берліна до лондонського аеропорту Хітроу.


Дуже добре, подумав Дітер. Дякую вам, гер Оскар Хесслінг.


Останнім предметом у портфелі була невелика квадратна коробка. Усередині нього було десять 7,62-мм сталевих гільз. Кожен патрон був оброблений, до їх наконечників було додано крихітну кількість ціаніду калію.


Клаусвіц був упевнений, що йому знадобиться лише один, щонайбільше два, але він поклав усі десять патронів у кишеню на блискавці своєї чорної шкіряної куртки.


Він зачинив і замкнув двері та кришку багажника седана, а потім оглянув машину та гараж.


Все було готове до його повернення наступного дня.


Надійно прикріпивши плетений кошик до задньої частини мотоцикла, він викотив його з гаража і замкнув двері. На Моабіт-алеї він запустив велику машину і рвонув на південь у бік яскравих вогнів центру Берліна.


У міру того, як він їхав, він відновлював план і маршрут втечі. До того часу, як він припаркував машину біля підніжжя гори Інсуланер, він подумки обдумав її тричі в найдрібніших подробицях.


Наприкінці війни Берлін було зруйновано. Перш ніж можна було розпочати процес відновлення, величезну кількість скрученої сталі, бетону, цегли та іншого сміття довелося утилізувати чи спалити.


Рішення, яке зрештою було прийнято, полягало в тому, щоб скласти розкидані купи щебеню у величезні штучні пагорби, засипати їх ґрунтом та засіяти цілком травою, кущами та невеликими деревами. В результаті ці «гори» з уламків тепер усіяли горизонт Берліна.


Найбільшим із них був «Інсуланер», що злітав на 260 футів нагору. З його вершини було видно більшість Західного Берліна.


Але наступного ранку Дітера Клаусвіца зацікавить лише одна частина нерухомості Західного Берліна: широкі щаблі Американської меморіальної бібліотеки. Саме на цих щаблях, через трохи пізніше дванадцятої години, виступлять кілька високопосадовців Західної Німеччини та американець Стефан Конвей.


Клаусвіц зняв плетений кошик із задньої частини BMW і пройшов через Мерінг Дамм до телефонної будки.


Він поклав потрібні монети та набрав номер. На телефон відповіли після першого дзвінка. Він легко впізнав уже знайомий хрип.


«Гер Гесслінг, це Пілігрим».


"Ja, mein Herr. Автомобіль?"


"Все добре, і валізи теж".


"Чудово", - почувся хрип. "А папери?"


"Також добре. Все в порядку".


«Я вже поінформував нашого роботодавця. Гроші мають надійти до мене протягом години. Вони будуть переведені на рахунок Багамських островів за десять секунд після підтвердження випуску новин».


"Було приємно мати з вами справу".


«Данці. Ауф Відерсехен, гер Пілігрим».


"Auf Wiedersehen, гер Хесслер".


Дітер Клаусвіц повернувся через бульвар, обігнув паркан, що обмежував басейн, збудований на нижньому ярусі кам'янистої гори, і почав сходження на Інсуланер.


* * *


Оскар Хесслінг натиснув кнопку відключення телефону і потягнув свої короткі пальці до недоїденої коробки шоколадних цукерок. Він сунув одну в рот, жував і запив ковтком шнапса.


«Хороша людина, - прохрипів він і відригнув, - страшенно хороша людина. Я знав, що він згоден. І одинак. Ідеально».


Оскар Хесслінг мав звичку голосно розмовляти сам із собою. Часто він запитував себе і давав собі відповіді. Це прийшло через багато років самотності. Це була лише одна з незліченних чудернаць цієї людини. По-друге, у величезних двадцяти з гаком кімнатах особняка, в якому він зараз сидів, не було жодного дзеркала.


Причина цього полягала в тому, що Оскар Хесслінг не міг дивитися на себе.


Він був величезний. Навіть огрядний, надмірно товстий або страждаючий на ожиріння не міг описати 450 фунтів млявого жиру, які хвилями котилися під його схожим на намет одягом.


Його щелепи звисали далеко нижче підборіддя з обох боків, а очі були схожі на крихітні темні дірочки в болісно-білій кулі на його обличчі.


Але яким би товстим і потворним був Оскар Хесслінг, це не вплинуло на хитрість його гострого, як бритва, розуму. На відміну від Ханса-Отто Фойгта – іншого кримінального авторитету в Західному Берліні – Хесслінг не створював навколо себе армію маріонеток.


Він зробив все необхідне, щоб накопичити свій величезний стан лише за допомогою свого банку телефонів.


Тепер він примружився, глибоко зосередившись. За дві секунди він знайшов бажане число з понад п'ятисот у банку пам'яті свого феноменального розуму.


"Джа?"


«Guten Morgen, Frulein. Паломник приземлився».


"Я розумію."


"Я можу чекати на тебе найближчим часом?"


"Майн, гер, я думаю, було б розумніше ..."


«Моя дорога леді, я вижив усі ці роки, будучи надзвичайно обережним. Я чекаю на вас через п'ятнадцять хвилин».


"Але..."


З гучномовця телефону гудок наповнив кімнату. Хесслінг набрав новий номер. Йому не треба було думати, щоби набрати цей. Він часто користувався цим.


"Золоте теля".


"Антоніо!"


"Звичайно, гер Гесслінг".


«Золоте теля» було лише одним із багатьох трохи неохайних нічних клубів, якими володів Хесслінг на Ку'Дамі або в його околицях, де виступали стриптизерки або чоловіки-трансвестити.


"Ja, mein Herr?"


«Гутен Морган. Ти зайнятий, Тоні?


"Тільки справедливо."


"Добре Добре. У мене незабаром з'явиться ніжний шматок, Тоні. Клас та зовнішність, справжня краса. Тобі вона сподобається».


"Звичайна плата, майн гер?"


«Звичайно, мій хлопчик… і, можливо, невеликий бонус. Це дуже особливе. Скажімо, годину?


"Я буду тут."


"Добре."


Він перервав зв'язок, подумав і знову набрав номер. Лондонський номер задзвонив кілька разів, перш ніж пролунав різкий жіночий голос на автовідповідачі.


«Офіс Пітера Лімптон. Містера Лімптона немає. Якщо ви залишите своє ім'я, номер та повідомлення в гудку, містер Лімптон передзвонить вам якнайшвидше».


Хесслінг зачекав, поки не пролунає глухий тон, потім видихнув. «Я вірю, що таки зможу доставити партію радіодеталей, містер Лімптон. Якщо ви подзвоните мені через день або близько того за берлінським номером, який я вам дав, ми можемо обговорити фінансові питання».


Коли гудок наповнив кімнату, Хесслінг вдалося розсміятися. У нього хворіли груди. Він запив ще шоколад шнапсом і набрав останній номер, який йому знадобиться сьогодні ввечері.


"Штазі, капрал Клейманн".


"Полковника Баленкова, бітте".


"Бітте".


Штазі був скороченням від Staatssicherhehsdienst, служби державної безпеки Східної Німеччини. Полковник Волаторій Баленков був зв'язковим московського КДБ зі Штазі.


Хесслінг витер слини зі свого підборіддя і посміхнувся, поки чекав. Він захоплювався своїм розумом. Скоро він отримає все, і що може бути кращим, щоб змусити американця продати йому товари, ніж заручитися допомогою росіян. Їм не потрібно було знати, що він продавав їм товар назад через Пітера Лімптон.


«Баленків».


"Guten Morgen, mein Herr", - прохрипів Хесслінг.


«Ах, Хесслінг. Мені було цікаво, коли ти збираєшся зателефонувати. Що я отримаю за свої маленькі послуги?


«Поки що, полковнику, я не впевнений. Але перспектива здобуття нагороди велика. Сьогодні вдень, ближче до вечора, американець Девід Кляйн заїде до «Метрополя».


"Так?"


«Його справжнє ім'я – Дітер Клаусвіц. Він західний німець, нині звільнений умовно-достроково і чекає на суд за пограбування. Цього має вистачити, щоб утримати його протягом кількох днів, чи не так?»


"Більш ніж достатньо. Але чому?"


«Я маю зв'язатися з вами у вівторок. Я подзвоню вам того ж вечора і повідомлю, що з ним робити і наскільки великі будуть обидві наші нагороди. Auf Wiedersehen, полковник».


"Wiedersehen, гер Хесслінг".


Хесслінг натиснув кнопку відключення і налив собі ще склянку шнапсу. Телефон більше не знадобиться.


Він майже бачив, як російське обличчя почервоніло, і чув, як через стіну на нього обрушуються прокльони.


Гесслінг було однаково. Він надав багато послуг російській свині. Це, зрештою, буде ще одна. Зайве казати, що ця послуга також розірвала б банківські рахунки Hessling.


«Але вистачить справи, – подумав він. Настав час поміркувати про задоволення, які незабаром відбудуться.


Антоніо та жінка.


Його серце вже надто сильно стукало. Йому треба бути обережним і не надто перейматися.


* * *


Вона припаркувалася за кілька кварталів від будинку і пішла звивистою вулицею, обрамленою високими огорожами. Над ними вона могла бачити шиферні дахи та високі фронтони величезних величних будинків на тлі темного неба.


Виявити особняк гера Оскара Хесслінг було нескладно. Він був більший і грандіозніший, ніж решта на вулиці.


Злегка тремтячою рукою вона натиснула кнопку вхідного зумера. Вона не любила займатися бізнесом рано вранці.


"Джа?" - Сказав голос через ґрати динаміка.


"Я біля воріт".


«Ах так, фройляйне, заходьте. Вхідні двері не зачинені».


Почувся гудок, і ворота відчинилися. Вона увійшла і зачинила двері за собою.


Будинок був далеко від вулиці, за колом U-подібної, обсадженої деревами під'їзної дороги. Було смертельно тихо, якщо не рахувати постукування її підборами по брукованій доріжці. Вхідні двері відчинилися зі скреготом петель і вона увійшла до довгої зали з високими стелями


і величезними дубовими дверима, що ведуть до добре обладнаних кімнат по обидва боки.


Останні двері праворуч, моя дорога. Це мій кабінет”.


Голос виходив із невеликого динаміка, захованого десь у стіні над нею.


Будинок був баронським, з темними стінами, обшитими дерев'яними панелями, стельовими балками з грубим оздобленням, балконами з декоративним різьбленням, виставками опудал тварин і задумливими гобеленами. Наприкінці зали над каміном висіли навіть схрещені шаблі та лицарський шолом.


Хесслінг сидів у спеціальному кріслі, яке було спроектовано та посилено з урахуванням його величезної маси. На столі у формі підкови довкола нього стояли телевізійні екрани, комп'ютерні консолі та телефони, які він використовував для керування своєю імперією.


Кімната була такою ж гігантською, як і її власник, і стіни від підлоги до стелі були обвішані фоліантами в шкіряній палітурці. Вона була впевнена, що жоден із них ніколи не відкривався.


"Guten Morgen, Fräulein".


"Гер Гесслінг".


«Ти навіть гарніший, ніж на нашій останній зустрічі».


Гесслінг відчував тиск у його серці, коли він дивився, як вона ковзає по кімнаті. Її дивне тіло було одягнене в дорогу чорну сукню, яка стильно відкривала багато вигнуті стегна, розкльошені стегна і груди, що виступали.


Жінка не була класичною красунею, але була яскравою, і здавалося, що від неї сочиться еротика. І навіть більше, ніж її чуттєвість, Хесслінг відчув, що під цією спокійною, холодною красою ховається справжній хижак.


Хесслінг це сподобалося. Це додало гостроти з того, що він збирався змусити її зробити.


Незважаючи на усмішку його свинячих очей - і намагаючись не дивитися на його грубість своїми власними - жінка поставила портфель на стіл поряд з ним. Вона клацнула клямками і відчинила кришку. «Там усі… у доларах».


Перш ніж вона встигла відступити, він схопив її за руку. Її живіт скрутило, коли його товсті губи ковзнули по тильній стороні її руки.


«Ти тремтиш, моя люба».


"Чому я не повинна тремтіти?" пробурмотіла вона. "Я не часто влаштовую вбивство".


«Вірно. Але я думаю, ти тремтиш ще й тому, що знаходиш мене огидним».


На цей раз вона зустріла його погляд прямо. «Так. Я знаю», - відповіла вона, вириваючи свою руку з його хватки та відступаючи.


Його масивні плечі знизав плечима. "Неважливо. Мене це не турбує. Все, все моє життя знаходили мене огидним. Я навчився цим харчуватися».


«Не могли б ви перерахувати гроші? Мені треба повернутись. Зайве говорити. У мене попереду довгий день.


"Так, ти робиш це, чи не так". Він засміявся, і сміх миттєво перетворився на хрип, що задихався. Минуло кілька хвилин, перш ніж він зміг знову взяти під контроль дихання. Бар там, біля стіни. Зроби собі випити.


Їй не хотілося проводити з ним жодної хвилини більше, ніж потрібно, але випивка допоможе. Вона відчувала, як його крихітні очі здирають з неї одяг, коли вона наливала лікер у склянку.


Коли вона обернулася до нього обличчям, було ще гірше. Коли його м'ясисті руки витягали з портфеля пов'язані пачки стодоларових банкнот, очі не відривалися від неї.


Вона здригнулася. Їй здавалося, що він насправді ґвалтував її очима.


"Я перевірив ... зробив кілька запитів".


"Так?"


«Я знаю, хто ви, фройляйне. Я знаю ваші зв'язки, і, зважаючи на деякі висновки, я думаю, що можу з упевненістю сказати, що ви робите це не лише з власної ініціативи».


"Тобі заплатили", - сказала вона, марно намагаючись стримати нервове тремтіння в голосі. «Що б ви не знали, гроші йдуть на покупку вашого мовчання, а також на угоду».


"Думаю ні." Він перестав складати гроші і приділив їй усю свою увагу. «Я думаю, що моє мовчання потребує певної додаткової плати».


"Скільки?"


"О, не грошової".


"Що тоді?" Очі звузилися доти, доки вона не стала взагалі бачити зіниці. Тепер її тіло тремтіло.


"Ви дуже красиві. Фройляйн. Я впевнений, що ваше тіло під цим одягом - витвір мистецтва. Я хотів би бачити вас оголеною».


"Ви божевільний."


«Ні, не божевільний… а хтивий. Під цією громадою я вулкан вируючої хтивості».


"Ви маєте на увазі, що хочете, щоб я ..."


«Займатися сексом? Так. Але не зі мною. Я не можу, розумієте. Мої лікарі кажуть мені, що збудження уб'є мене. Моє серце, чи знаєте.


Вона поставила склянку на стійку. Тепер її руки тремтіли так сильно, що вона не могла їх утримати.


«Що тоді…» - пробурмотіла вона.


«Я хочу подивитися, як ти кохаєшся. Я вже домовився про те, що найближчим часом зайде хлопець».


"Ні!"


«Він італієць і досить гарний. Він також, запевняю вас, дуже охайний. Я дійсно вірю, моя люба, що зрештою вам це сподобається».


"Ви збожеволіли, абсолютно шалені!" - Вигукнула вона, нахиляючись до нього, не усвідомлюючи повністю, що робить. "Я не буду цього робити! Ви не можете змусити мене! Ви не смієте сказати жодного слова! Ви так само замішані, як і я!


«Ах, ось де ви помиляєтесь. Це було б ваше слово проти мого. І я запевняю вас, моя люба. Я можу надати владі достатньо інформації, щоб вони не подивилися далі за вас чи вашого коханця».


Раптом його ліва рука рвонулася вперед і схопила її зап'ястя. Його сила була величезною, і швидкість, з якою він потягнув її до себе, вразила її.


Його права рука була такою ж швидкою і вправною, коли він вчепився пальцями в її сукню.


«Стій! Перестань, свиня!


Його рука сіпнулася, і гудзики від корсажа до подолу розсунулися. Майже таким же рухом його пальці ковзнули під одну з чашок її бюстгальтера і почали болісно м'яти її груди.


«Гарна, абсолютна досконалість», - прохрипів він.


"Ублюдок!" вона верескнула і вдарила його праворуч обличчя кігтями лівої руки.


Кров ринула з чотирьох рівних червоних ліній на його жирній щоці. Вона зібралася в нього на підборідді і капала, утворюючи малинову пляму на сорочці.


Але він не завив від болю і не прибрав руку з її грудей. Натомість він усміхнувся.


«Хижачка… гладка кішка з пазурами. Зніміть спідню білизну… і ми підготуємо вас для Тоні, коли вона з'явиться».


Тепер його дихання було уривчастим, настільки напруженим, що він ледве міг вимовити слова. Він сильно спітнів, і його груди важко здіймалися.


«Твоя… плоть… збуджує… мене…»


Раптом вона перестала намагатися втекти від нього. Лють зникла з її обличчя, змінившись усмішкою. Її очі звузилися, коли ідея опанувала її, і її тіло стало податливим під його руками.


"Моє тіло ... воно тобі подобається?" - промуркотіла вона.


"Не слід робити цього... небезпечно... для мене".


"Відпусти мою руку, щоб я могла зняти бюстгальтер".


"Так красива…"


Нахилившись уперед, щоб її запах заповнив його ніздрі, вона підняла ноги та зняла туфлі. Склавши обидві руки за шию, вона ліниво потяглася, як кішка, груди здіймалися вгору.


Гесслінг притиснув свої руки до грудей, ніби таким чином він міг полегшити неймовірний біль, який відчував усередині неї. Він спробував відвести погляд, але виявив, що це неможливо. Її очі та її тіло змушували його ігнорувати її, не усвідомлювати, що вона пропонує.


Вона знизала плечима, і порвана сукня ковзнула по її плечах, руках і стегнах, падаючи купою до її ніг. Вона мала вишукану фігуру, хтиву прикрасу ідеальних пропорцій. Вона нахилилася, щоб підібрати сукню, пишні груди нетерпляче рухалися в тісноті бюстгальтера.


Вона посміхнулася, кладучи сукню на стілець. Доторкнувшись язиком до нижньої губи, вона зосередилася на дотику чорного блиску трусиків до кісточок, потім вийшла на волю. Живіт був плоским, ноги міцні та витончено мускулисті, лінії тіла вільні від здуття та м'якості.


Він ахнув від захоплення як від відпрацьованої гри, і від незаперечної краси.


Мереживний бюстгальтер був настільки вузьким, що врізався у гладку плоть. Відчепивши його, вона стягнула його на руки. Її груди були високі, конічні, з ніжно-рожевими кінчиками.


Плавним рухом стегон вона зняла чорні трусики та відкинула їх.


"Цього ... зараз досить", - видихнув він, ляскаючи себе в груди м'ясистими кулаками. «Чекатимемо хлопчика…»


"Навіщо?" - Докорила вона, проводячи руками по грудях.


Вона зробила крок уперед і взяла його за руку. Вона була стиснута в кулак.


Утримуючи його зап'ястя однією рукою, вона провела нігтями іншої руки по скручених пальцях. Коли вони відчинилися, вона просунула руку між ніг і затиснула її стегнами.


«О, Боже… ой, Боже…»


Вона затиснула його голову між грудей і стиснула їхню м'яку повноту ліктями.


Його рука мимоволі почала рухатися між її ніг. Її духи змусили його мозок закружляти, і навіть коли він відчув, як дихання залишає його, він ридав між двома пагорбами м'якої плоті, які не дозволяли йому дихати.


"Ох ... кисень ..." - Видихнув він, його вільна рука ковзнула по столу.


Вона побачила рух і зупинила його власноруч.


Вона прискорила свої рухи. До його утрудненого дихання приєднався стогін. Тепер його тіло здибилося. і він почав нити. А потім скиглення перетворилося на хрип.


Раптом він хитнувся, відштовхнувши її до столу. Він схопився на ноги, схопившись за груди, а потім з глухим стукотом упав на підлогу.


"Свиня", - прошипіла вона, сльози текли з її очей. "Брудна свиня!""


Вона не хотіла знову торкатися його, але мала. Їй практично довелося притиснутись пальцями до складок на його шиї, перш ніж вона переконалася, що він мертвий.


Вона швидко одяглася. Вона знайшла гудзики, які були стягнуті з її сукні, і кинула їх у сумочку. Скріпками вона застебнула сукню, а потім повернула стопки банкнот у портфель.


Потім з портфелем і сумочкою в руках вона зупинилася біля дверей і востаннє оглянула кімнату.


Склянка. Це було все, чого вона торкнулася, крім ручки дверей.


Вона протерла скло спідницею і протерла ручку, коли вийшла.


Щойно зітхнувши, вона побігла до машини і ввалилася всередину.


Потім вона вимкнулася.


Минуло двадцять хвилин, перш ніж вона спромоглася змусити пальці вставити ключ у замок запалювання.


Проїжджаючи повз «Хесслінг» у передсвітанковій темряві, вона побачила високого гарного молодого чоловіка, що натискає кнопку.


П'ятий розділ.


Між рейсами було майже півтори години. Картер припустив, що зупинка Лізи буде приблизно такою самою.


Його перша здогадка щодо того, де вона проведе час, була прямо біля кнопки: коктейль-бар у залі Pan Am аеропорту Франкфурта-на-Майні.


Те, як вона говорила телефоном напередодні увечері. Картер припустила, що їй знадобиться кілька кривавих Мері.


Увійшовши до вітальні, він одразу впізнав її навіть за темними окулярами та новою, більш короткою зачіскою. На ній була блакитна сукня з високими грудьми, тонкою талією та м'якими округлими стегнами.


Якось вона відчула його наближення і розвернулася до нього на збройному стільці. Її очі були на одному рівні з його, і він ставив питання, що вони робили за цими темними окулярами.


Вона не посміхалася. Картер на це не чекав. Йому було цікаво, чи пам'ятає вона - як і він - тієї ночі: засідку в готельному номері, хаос перестрілок, запах кордита і шалену поїздку до лікарні, до якої вони ледве встигли дістатися.


"Привіт, Лізо".


"Вітання. Хочете порівняти шрами?


Тепер вона посміхнулася, і крига скресла. Він ніжно, але твердо торкнувся її губами і ковзнув на сусіднє випорожнення.


"Дякую що прийшли."


"Я у відпустці", - знизав він плечима і кивнув бармену. «Один із таких, не надто спекотний».


«Ви розумієте, що це може бути просто Делейн. Ми можемо бути сестрами, але зовсім інші. Вона має схильність трохи нервувати».


Картер відпив «Криваву Мері» і посміхнувся. "Я зроблю все, що зможу, але я дійсно прийшов до тебе".


«Сподіватимемося, що в Берліні просто весело».


«Так, сподіватимемося».


Його антени тремтіли. Це було шосте почуття, яке кожен хороший агент набував за довгі роки, якщо лишався живим.


Поки Ліза продовжувала говорити, Картер слухав одним вухом і дозволяв очам мандрувати маленькою вітальнею; стара з молодим світловолосим хлопчиком; пара студенток з таким довгим волоссям, що вони сиділи на них; невисокий сивий чоловік читає ранкову газету; Літня пара посеред тихої суперечки.


Картер перевів погляд на сивого чоловіка. Очі за півочками піднялися з-за сторінок і зустрілися з очима Картера.


Вони кілька секунд дивилися один на одного, а потім чоловік склав газету. Він перевірив свій рахунок, поклав гроші на стіл та пішов.


Купюру акуратно склали і знову склали, доки вона не стала нагадувати зірку.


"Ліза…"


"Так?"


«Вибачте мене на секунду, гаразд? Природа кличе».


"Звісно."


Офіціантка намагалася розвернути рахунок, не розриваючи його, коли проходив Картер. Він чув, як вона щось бурчала з приводу великих чайових або відсутності великих чайових, їй хотілося, щоб клієнти не намагалися бути такими милими.


Чоловік мив руки, коли Картер штовхнув двері. Він побачив ноги під одним із дверей стійла і рушив до дверей двома вниз.


Їхні очі зустрілися в дзеркалі, і обидві голови ледь кивнули.


Минуло майже п'ять хвилин, перш ніж чоловік вийшов зі стійла, вимив руки та пішов.


"Як пройшов ваш рейс із Парижа?"


"Добре".


- Я вважаю, ви на Pan Am Nine-two-two.


«Так, у Берлін».


"Дуже зручно. Пітеру Лімптону дуже рано вранці зателефонував із Лондона один із його знайомих із Західної Німеччини».


"Покупець чи продавець?" - спитав Картер.


"Схоже, продавець". Він витяг із внутрішньої кишені піджака тонкий манільський конверт і поклав його на піднос для дзеркала перед Картером. «Його звуть Оскар Хесслінг. Все, що маємо на нього, знаходиться всередині».


"Що сказав Лімптон?"


«Хесслінг тиснув на великого американського виробника електроніки. Раніше він сказав Лімптону, що товари будуть із чистого золота. Насправді вони коштують більше, ніж золото для людей Лімптона. Очевидно, тиск не спрацював. Хесслінг викликав його пару тижнів тому і сказав, що угода не відбулася”.


"А минулої ночі це було знову?"


Чоловік кивнув і почав витирати руки. "Він наказав Лімптону зателефонувати йому у вівторок у Берліні. Альма хоче, щоб ви


у цьому покопалися. "


"Зроблю."


"Приємного польоту."


Картер повернувся у вітальню і відповів правдою на запитання Лізи. "Бізнес."


«Отже, ти не у відпустці».


"Здавалося б, ні", - відповів він. «Але це просто рутина. Я все одно займусь твоєю проблемою».


Рейс 922 був викликаний на посадку. Коли вони пройшли через охорону, Ліза взяла Картера за руку і нахилилася до вуха.


"Ви подорожуєте зараз без друзів?"


"О ні. Хибне дно у валізі, яку я перевірив».


Під "друзями", про які вона говорила, були 9-міліметровий "Люгер" Картера, який він ласкаво називав Вільгельміна, смертоносний маленький стилет на ім'я Х'юго та газова бомба розміром з волоський горіх під назвою "П'єр".


Картер дійсно подумав, того сонячного ранку, прогулюючись вестибюлем аеропорту з красивою і привабливою жінкою на руці, що йому не знадобляться його «друзі» у цій поїздці до Берліна.


* * *


Щодня опівдні Freiheitsglocke у будівлі Американської меморіальної бібліотеки відбивав годину. Він звучав щодня, щоб нагадувати Берліну та всьому світу, що всі люди мають право на свободу однаково від Бога.


Дітер Клаусвіц не дбав ні про символи, ні про Бога. Щодо його свободи, у нього була невгасаюча пристрасть до її збереження. Він вийняв п'ять частин гвинтівки зі шкіряної валізки, і почав їх збирати.


Зі свого сонячного сідала висотою 260 футів над Берліном йому відкривався чудовий краєвид на бульвар перед бібліотекою. На сходах майстри завершували роботу над трибуною та сидіннями з прапорцями для мітингу.


На тротуарах та в одній із смуг частково перекритого бульвару вже почали збиратися цікаві, демонстранти та ентузіасти.


Берлінська поліція стояла на барикадах, її бездоганна форма та білі шоломи блищали. Солдати та співробітники СОБ в уніформі та цивільному з похмурими особами стояли на спеку.


Вони виглядали незатишно.


Сам Клаусвіц почував себе трохи незатишно. Його м'язи хворіли через те, що він всю ніч лежав на землі. Але цього було замало, щоб поставити під загрозу його роботу. Через додатковий одяг під шкірою він спітнів, але не настільки, щоб послабити його рішучість.


Коли F1 була повністю зібрана і перевірена, він покопався в землі, доки не знайшов ідеальний шматок твердої рівної поверхні для сошок. Коли це було зроблено, він притис приклад до плеча і приклав око до прицілу.


Лінія від відкритого кінця оптичного прицілу вниз по стволу діаметром двадцять вісім дюймів, над мушкою та глушником була чистою та чистою аж до сходів бібліотеки.


На трибуні стояв електрик у синьому комбінезоні, підключаючи та налаштовуючи групу мікрофонів.


Клаусвіц переміщав перехрестя прицілу до прицілу, поки не з'явилася кнопка на лівій нагрудній кишені чоловіка. Він відрегулював діапазон, потім повернув лупу на повну.


Гудзик, здавалося, вибухнув у прицілі.


"Блін, - сказав Клаусвіц, - ти мертвий".


Він відкрив коробчастий магазин і, один за одним, зарядив його гільзами, обробленими ціанідом. Коли магазин скинули, він зробив ще один прицільний розрахунок.


Чудово.


Він підійшов до плетеного кошика, витяг термос і бутерброди і, як і багато робітників під ним, приступив до обіду.


* * *


Медовий відтінок її темно-русявого волосся, вигин брів і яскраво-блакитні очі були єдиним речовим доказом того, що Делейн Беррінгтон Конвей була сестрою Лізи.


Якщо у Лізи була повна і округла жіночна постать, то у Делейн - незграбна, з маленькими грудьми і майже хлопчачими тонкими стегнами.


Навіть її обличчю, з його гострими кістками та площинами, не вистачало м'якості Лізи.


У цей момент вона була одягнена у простий білий бюстгальтер та білі трусики. Вона сиділа біля свого туалетного столика, ліниво катаючи олівець для очей туди-сюди між пальцями.


«Ісусе Христе, ти ще не одяглася? Ми повинні піти за десять хвилин!»


Делейн підвела очі і побачила свого видатного чоловіка, її захисника промисловості, який похмуро дивився на неї з дверного отвору.


«Мені справді не хочеться йти, Стефане».


"Нісенітниця собача. Ти йдеш, от і все!


Делейн дивився на нього в дзеркало. Неважко зрозуміти, чому вона закохалася в цю людину, вийшла за неї заміж і терпіла його останні чотири роки.


"Тобі треба йти, Делейн", - сказав він, його обличчя потемніло від погрози.


Обличчя у нього було точене, шкірясте, але не грубе. Довгий ніс одного разу випадково зламали, але він зберіг орлину грацію. І довга горизонтальна ямочка на його лівій щоці ніколи не втрачала своєї привабливості, навіть коли він міцно стиснув щелепи, як зараз. Його очі, зазвичай теплі й похмурі сірі, тепер були приховані під сильно похмурим чолом.


"Хто вона була, Стефан?"


"Хто?"


«Завоювання минулої ночі. У тебе тут є коханка у штаті, чи ти привіз її з нами зі Штатів? "


"Я не розумію, про що ти говориш".


«Це не схоже на те, що ти купуєш дешевий пиріг на вулиці, Стефане. Крім того, духи, які я нюхала від тебе вчора ввечері, коли ти лягав спати, були надто дорогими для пирога».


"Делейн, будь ласка, ми повинні вдаватися в це ..."


«Думаю, я б воліла, щоб це був пиріг. Це означає, що ви забудете її наступного ранку. Але ви не забуваєте про це. І цей парфум став вам знайомий. Вам слід дотримуватися жінок, які використовують мій бренд парфумів, Стефан”.


"Господи, Делейн, ми поговоримо про це сьогодні ввечері ..."


"Я хочу поговорити про це зараз!"


"Ну я не знаю!" - крикнув він і попрямував до шафи. З сердитим гарчанням він відчинив двері і склав одяг у своїх великих руках.


Потім він підвів їх до неї і кинув на підлогу. Він підняв її, як перо з туалетного столика, і поставив на ноги посеред одягу.


Він порався в безладно кинутій купці одягу, поки не знайшов сукню.


«Надягніть це і візьміть себе в руки. Пізніше ми розберемося з вашою параною».


Делейн скривилася від огиди, побачивши яскраву червону сукню, яку він сунув їй у руки.


"Чи повинен я?"


"Ви повинні."


"А якщо я не буду?"


«Якщо ти цього не зробиш, маленька дівчинко, я справді дам тобі дещо, щоб розлучитися зі мною! Ти мені потрібна сьогодні на цій сцені. Це було б ляпасом іншим, якби тебе не було поряд, стоячи поряд зі мною.


«Не могли б ви ще раз ударити мене, Стефан? У вас це дуже добре виходить, тож цього не видно».


Без попередження він ударив її стиснутим кулаком у живіт. Вона ахнула і згорнулася в клубок ембріона посеред купи одягу.


"От відповідь на ваше запитання?" - прошипів він.


Вона заткнула рота.


«Даю десять хвилин. Будьте готові".


Він вилетів із спальні, і Делейн піднялася на ноги. Все ще борючись із нудотою від болю, вона потяглася за червоною сукнею. Вона ненавиділа це; це був зовсім не її стиль – червоний дизайн з круглим вирізом та спідницею-футляром, який вона вважала надто яскравим та дешевим на свій смак. Але Стефан був непохитний, коли купив його для поїздки.


Досі вона відмовлялася носити його.


«О, Боже», - прошепотіла вона, натягуючи обтягуючий одяг через голову. «Поспішай, Лізо, поспішай! Прийди і забери мене від цього безумця!


* * *


Хорст Вінтнер був великим чоловіком із товстою круглою шиєю. Зв'язок був настільки сильним, що голова, плечі і тіло поверталися одночасно, ніби одна частина залишалася нерухомою без допомоги двох інших. Очі, глибоко посаджені і повільно рухаються, перетравлювали все, що бачили, не помічаючи нічого.


У цей момент вони скрупульозно оглядали вікна та дахи периметром, який його люди підготували для мітингу. Не те щоб він був надто стурбований. Високопоставлені особи були дрібними, які не становили особливого інтересу для того, що залишилося від терористичних угруповань у Західному Берліні.


Насправді, завдання було дуже рутинним. Вінтнер та його команда SSD були там, щоб зробити знімки і, якщо можливо, дізнатися імена демонстрантів. Жодних неприємностей не очікувалося.


Хорст Вінтнер все своє життя був поліцейським. Він переслідував злодіїв, аферистів, ґвалтівників, убивць та терористів. Робота з керівництва командою SSD для охорони відвідувачів VIP-персон та контролю можливих демонстрацій була просто чимось, чим він був зайнятий до пенсії.


Вінтнер мав шістдесят два роки, а до пенсії залишалося шість місяців.


"Вони прибувають, сер".


«Я бачу це, Брухнере. Виберіть двох чоловіків, які виглядають найбільш помітними, і помістіть їх по обидва боки сходів».


"Так сер."


«І поінформуйте офіцерів у формі, щоб вони перекрили решту бульвару».


"Так сер."


Помічник Вінтнера рушив крізь натовп, що збирався, і підніс сірник до чаші своєї трубки.


Того ранку начальство повідомило його, що американцю погрожували смертю. Стефан Конвей. Вінтнер розмовляв з Конвеєм у його готелі невдовзі по телефону.


«Ймовірно, це скоріше особиста вендетта, ніж щось інше, гер Вінтнер. Якийсь час тому я став жертвою спроби шантажу в Штатах. Я думав, що коли я сказав їм іти до біса, це зникне. Але останнім часом погрози стали дивнішими».


Вінтнер не розслідував шантажу. На той момент це не входило до його роботи. Його завданням було зберегти життя герру Стефану Конвею, доки він був на німецькій землі.


Поки Хорст Вінтнер пихкав люлькою і оглядав натовп, йому хотілося, щоб він знову гнався за вбивцями або пішов на пенсію того чи іншого.


Цей проміжний обов'язок був пеклом.


* * *


Коли Дітер Клаусвіц побачив першого промовця на трибуні, він ознайомився з розкладом виступаючих, який йому дав Хесслінг.


Усього мало бути чотири оратори. Американець Стефан Конвей буде останнім. Наприкінці його промови дружина Конвея, троє німців та їхні дружини виходили на ганок.


Там вони б стояли по стійці смирно, поки гімни обох країн не зіграють.


«Це, Пілігриме час, коли ти стріляєш. Не раніше".


Він зробив ще один погляд через приціл Fl, від людини на трибуні до виступаючих, що сидять за розкладом. Він виявив пряму постать Стефана Конвея, одягненого у світло-коричневий літній костюм. Поруч із ним, у яскраво-червоній сукні, дивлячись очима на коліна, була дружина американського бізнесмена.


* * *


Оскар Хесслінг ніколи не був дешевим злодієм. Він почав своє злочинне життя як постачальник м'яса для борделів Бейрута та решти Близького Сходу. Молоді діви з бідної Німеччини вирушали в біле рабство у цих публічних будинках, і, якщо вони були особливо привабливі – блондинки та пишні, – їх заштовхували до гаремів шейхів пустелі.


Це був прибутковий бізнес, який дозволив Хесслінг розширюватися. У період між 1960 і в даний час він сформував злочинну імперію, засновану на допінгу, проституції, здирстві, шантажі, порнографії та продажу нелегальної зброї.


Було відомо, що він купуватиме і/або продаватиме все, що завгодно Східному блоку народів, включаючи Росію-матінку.


Не дивно, що Борис Симонов у ролі Пітера Лімптона створив канал для ведення бізнесу із Хесслінгом.


Що дивно, так це те, що влада Західної Німеччини багато знала про бізнес Хесслінга, але ніколи не могла перетворити жодного арешту на обвинувальний акт.


Картер, засунувши досьє цієї людини в портфель, задумався, що він міг би придумати, якби весь апарат безпеки і поліцейські управління уряду Західної Німеччини не змогли б нічого придумати.


"Ти не виглядаєш щасливим", - сказала Ліза, стоячи поряд з ним. "Ви рідко зітхаєте".


"Тупик", - відповів Картер, стискаючи її руку. "Я розповім вам про це пізніше".


Вони спускалися на останньому етапі заходу на посадку до аеропорту Тегель. З повітря. Західний Берлін виглядав як окремий шматок мозаїки. Він був обмежений сотнею миль бетонної стіни та «смугою смерті» Німецької Демократичної Республіки шириною в п'ятдесят ярдів. Піщану підлогу «смуги смерті» щоранку ретельно зачищали. Між двома бетонними стінами можна було виявити навіть слід змії, що повзає.


Картер звузив очі і глянув на місто, не бачачи стіни та смуги. Він був величезний і гарний: п'ятдесят квадратних миль озер, парків та лісів з оленями, дикими кабанами та лісами. Це була найбільша зелена зона будь-якого міста у світі. Картер знав, що це одна з причин, через яку західні берлінці не божеволіють у своїй ізоляції від решти Західної Німеччини.


Посадка пройшла гладко, і вони пройшли митницю менш як за п'ятнадцять хвилин.


Картер наказав заздалегідь забронювати два люкси у готелі Victoria на Курфюрстен Дамм. Поїздка на таксі від Тегеля до центру міста займала тридцять хвилин, і велику частину поїздки вони мовчали.


Біля дверей номера Лізи. Картер провів губами по її щоці.


«Ти не спав усю ніч. Трохи подріми, перш ніж побачитися з сестрою о третій. Я зроблю кілька телефонних дзвінків і трохи помацаюсь».


Вона кивнула з подякою в очах і пішла за носієм у номер. Картер перебрався до своєї кімнати коридором і дав чайові носію.


Коли чоловік пішов, він сів на ліжко біля телефону та закурив. З вузької щілини між шкіряними стінками гаманця він витяг тонкий аркуш паперу. На ньому особистим кодом Картера було п'ятдесят імен та телефонних номерів.


"Guten Tag, Світовий банк".


"Джаміль Ерхані, бітт".


"Бітте".


Йому довелося пройти ще через двох секретарів, перш ніж він почув знайомий голос, що розмовляє німецькою мовою з сильним індійським акцентом.


«Джаміль, це Нік Картер. Як справи?"


«О боже, росіяни нарешті переходять стіну. Скільки в нас залишилось?


Картер посміхнувся. «Не все так погано, друже мій. Насправді я тут більше із соціальних причин, ніж у справах».


"Це так багато лайна, але приємно чути, що ти ще живий".


"Щиро Дякую. Я хочу забрати твої мізки, спогади про твою брудну молодість».


"Де ти?"


"Вікторія на Ку'Дамі".


"Я перебуваю в середині приблизно до шести".


"Все в порядку. Як щодо семи в барі готелю?"


"Звучить добре. Що-небудь - чи хто-небудь - вас особливо цікавить?"


«Так, найкращий пес на ім'я Оскар Хесслінг».


«Ой, тоді давай зробимо це у Золотому Тельці. Це клуб трансвеститів на Рошер Штрассе, неподалік Ку'Дамма».


"Мене влаштовує. Якась конкретна причина?"


«Так. Хесслінг володіє ним. Він заходить іноді. Хто знає, ви можете побачити товсту свиню особисто».


"Сім. Чао».


"Відерсехен".


Картер загашив сигарету і ліг на ліжко. Якщо хтось і міг розповісти йому про Оскара Хесслінга або наблизити його до нього, то це Джаміль Ерхані.


До семи залишалося кілька годин, і між тим не було нічого, крім зустрічі Лізи з сестрою о третій.


Картер заплющив очі. Він сам міг би подрімати.


Шостий розділ.


Руки Дітера Клаусвіца під чорними рукавичками водія злегка спітніли. Це було зрозуміло і Клаусвіц знав, що це не страх. Це було очікування, очікування правильного виконання добре продуманого плану з величезними винагородами наприкінці.


Коли Стефан Конвей закінчив свою промову, він відступив із трибуни. Звук рівних оплесків і глузувань з натовпу досяг вух Клаусвіца, але він заглушив їх.


Тепер вся його увага була прикута до верхніх сходів бібліотеки. Троє німців із дружинами на руках підвелися. Вишикувавшись у лінію з розпливчастими усмішками на обличчях, вони рушили до Конвея.


Жінка у червоній сукні сиділа нерухомо, як і у всіх виступах, включаючи виступи чоловіка.


"Рухайся, чорт тебе забирай, рухайся!" - прошипів Клаусвіц, побачивши похмурий вираз на обличчі Конвея.


Нарешті американець відступив, узяв дружину за лікоть і потяг її за собою. Коли звуки гімну Західної Німеччини заповнили повітря, частково втихомирюючи натовп, до них приєдналися коричневий костюм і червоне плаття.


F1 була гвинтівкою з поздовжньо-ковзним затвором. Стрілець відсунув затвор назад, а потім уперед, встромивши один із смертоносних снарядів у патронник. Він відключив запобіжник за спусковим гачком, а потім погладив сам спусковий гачок вказівним пальцем правої руки.


"Чорт чорт чорт!" - шипів він, поки гімн продовжувався і звучав, і вони обоє залишалися закритими від його лінії вогню іншими в черзі.


Тепер перша думка про страх спала на думку Клаусвіцу.


Що якби вони залишаться там до американського гімну? Він ніколи не зробить чіткого пострілу. І потім, перш ніж спуститися сходами до лімузинів, потрібно буде тинятися на всі боки.


"Чорт!" = «Усіяний зірками прапор» нарешті пролунав


і на лобі Клаусвіца виступили бусинки поту.


Потім це сталося. Конвей зробив крок уперед, його спина була прямою, широкі плечі розправлені, його суглоби майже побіліли в тому місці, де він стискав лікоть дружини.


У неї не було вибору, окрім як зробити крок уперед.


Клаусвіц вдихав, повільно видихав, доки майже не видихалося все повітря і все його тіло не розслабилося.


Потім натиснув курок.


* * *


Хорст Вінтнер стояв за тридцять футів перед трибуною і трохи збоку від сходів. Його тіло напружилося, коли воно відреагувало на музику.


Але очі його не переставали рухатися. Вони постійно підмітали сходи та людей на них.


Вінтнер відреагував першим, коли побачив, що червона сукня над лівими грудьми жінки вибухнула.


Портативне радіо було біля його губ, і він вибігав сходами зі швидкістю, яку могли нести його шістдесятидворічні ноги.


«Перекрити всі вулиці на відстані до двох від Мерінга! Не дозволяйте транспортним потокам виїжджати з бульвару! Жінку було застрелено!»


Вінтнер побачив усе відразу, коли встромився Стефану Конвею в живіт.


Жінка була вже мертва, її очі все ще розплющені, вона тупо дивилася, поки вона спускалася до східців.


Двоє його людей бігли до центру сходів, а решта стояла, дивлячись на них, не рухаючись. Ніхто з них ще не розумів, що відбувається.


Вінтнер і Конвей нагромаджувалися сходами. Ледве вони перестали котитися, як Вінтнер, менш ніж за фути від плеча Конвея, побачив довгу борозну, що з'явилася в бетоні. Він почув рикошет і побачив, як офіцер у формі біля дверей бібліотеки схопився за праве стегно.


Вінтнер накрив тіло Конвея своїм. "Лежати спокійно! Не рухатись!"


"Моя дружина…"


«Ваша дружина мертва. Він все ще стріляє! Вінтнер перекотився на спину і почув, як Конвей хрюкнув під вагою вантажу.


Все промайнуло в голові у ветерана поліції та в його очах одночасно.


Широка алея біля підніжжя сходів та бульвар за нею були хаосом. Два кінці Мерінга і ширший периметр здавалися спокійними, якщо не брати до уваги скупчення транспорту.


Кожен робив свою справу.


Кут був зверху… жінка не була піднята з ніг силою кулі… її відкинуло вниз і назад… друга куля теж була зверху… майже прямо в бетон.


Очі Вінтнера дивилися на дахи офісних будівель та багатоповерхових житлових будинків через бульвар, навіть коли він гаркнув цю інформацію у своє радіо.


«Дах! Не дозволяйте нікому – чоловікові, хлопчику, жінці чи собаці – залишати територію!»


Відповіді приходили швидко та люто.


"Всі виходи з будівлі забезпечені, сер!"


"Мерінг забезпечений!"


"Периметр щільний, сер!"


Вінтнер опустив рацію. "Брухнер!"


"Тут, сер!"


Чоловік уже сидів навпочіпки біля плеча Вінтнера, його власне тіло доповнювало щит над Конвеєм, з його службовим револьвером у руці.


«Для дверей була уніформа».


«Так, сер, у стегно. Але він мертвий».


«Боже правий, а в артерію потрапило?»


"Ні, сер, тільки подряпина на нозі збоку, але він мертвий".


Досвідчений мозок Вінтнера вже збирав це воєдино.


Плоть рана, але вбита.


Кулі з наконечником із ціаніду.


Професійний хіт.


* * *


Тільки-но Дітер Клаусвіц побачив результат другої кулі, як шолом був на його голові і він мчав з іншого боку пагорба.


Він подолав відстань до басейну за секунди, і, хоча він біг на повну котушку, дихав нормально, коли перейшов на крок.


Він спокійно піднявся сходами на вулицю, одну за одною, і завів BMW. Транспортні потоки по той бік високого пагорба ще навіть усвідомлювали хаос з іншого боку перед бібліотекою.


Він попрямував на південь Темпельхофером Дамм, повз старий аеропорт. Навколо нього рухалися в обох напрямках мотоциклісти, одягнені так само, як він. На південному кінці Штеглиця він тримав курс праворуч.


Він їхав величезною дугою, яка займала майже три чверті шляху містом, приблизно однаково використовуючи головні артерії та провулки.


Уникаючи шосе зі сходу на захід, він зигзагами проїхав провулками в невеликих житлових кварталах у бік Целендорфа. У парку він знову рушив на північ, у бік Халлензеї. Опинившись там, він вилетів на шосе і натиснув дросельну заслінку.


На швидкості вісімдесят п'ять миль на годину йому не знадобилося часу, щоб дістатися до розв'язки на Мюллер-штрассе і спуститися до Веддингу.


Вібе-штрассе була пустельна, за винятком одного старого на її північному краю, який не підняв очей, поки Клаусвіц проїжджав.


У гаражі із зачиненими дверима він перевірив час.


З перевищенням швидкості мотоцикла над автомобілями він подолав майже три чверті кільця Західного Берліна за чотирнадцять хвилин.


Він зняв шкіряні штани і відкинув їх убік. Спочатку зав'язалася краватка під комір, потім піджак. Він переніс валізу та портфель у передню частину автомобіля, і за дві хвилини після того, як заїхав у гараж на BMW, він виїхав на білому «мерседесі».


Він повернув на північ у бік аеропорту Тегель, завжди йдучи від місця події. Як і у випадку з BMW, його оточували білі мерседеси майже на кожному світлофорі.


На розв'язці перед аеропортом був блокпост.


Він на це чекав. Він міг би уникнути цього, використовуючи одну з дрібніших вулиць, щоб обійти озеро Тегелер, але натомість він приєднався до черги. Перед ним було лише три машини.


"Guten Tag, mein Herr."


"Guten Tag. У чому проблема?"


"Просто чек для страхових карток, майн гер".


Дайтер Клаусвіц передав документи на оренду автомобіля. Офіцер навіть не глянув на них.


"Ви їдете дорогою в аеропорт, майн гер?"


«Ні, маю бізнес у районі Шпандау. Я американець".


Вираз обличчя чоловіка одразу змінився. Він швидко відсканував паспорт та повернув його. «Дуже добре, гер Кляйн. Ви можете вийти з ладу тут. Schwarzer Weg на південь від моря. Це буде швидше».


"Дякую."


"Bitte sehr."


Він викотив «мерседес» з черги і повернув ліворуч, щоб спуститися до мальовничого, садженого деревами Шварцер-Вег та навколо величезного озера. Він їхав у межах встановленої швидкості. За годинником у нього залишалося двадцять три хвилини.


Обійшовши озеро, він переправився через річку Ховел і прискорився Неллендовер-штрассе на північ.


У в'язниці Шпандау він зробив величезну дугу, що оминає територію, і знайшов стоянку для туристів. Він витягнув портфель і валізу, замкнув машину і пішов назад на бульвар, поклавши ключі на верхню ліву передню шину під крилом колодязя.


Йому знадобилося тридцять секунд, щоб зупинити таксі.


"Куди, мій гер?"


«Метро Рухлебен».


"Bitte, mein Herr".


Таксі покотилося вперед. Дітер Клаусвіц відкинувся на спинку сидіння і закурив першу сигарету, викурену за дванадцять годин.


Він зняв з рук тонкі чорні водійські рукавички і засунув їх у кишеню куртки. Він скинув їх у відро для сміття на станції метро.


Поки що… ідеально. Залишився лише один крок.


* * *


Зі звичайною німецькою ефективністю та увагою до деталей, територія була заблокована за лічені секунди після стрілянини. Тепер пішоходів випускали по одному і кожного ретельно оглядали.


Весь автомобільний транспорт, як і раніше, знаходився на карантині.


Хорст Вінтнер влаштував командний пункт у передньому читальному залі бібліотеки. Через високі вікна він мав чудовий краєвид на всю місцевість, і для додаткового зв'язку було введено додаткові радіотелефони.


На всіх дорогах через Західний Берлін, а також на чотирьох маршрутах через стіну, що ведуть до автобану та Західної Німеччини, були блокпости. Усі приватні літаки було зупинено в аеропортах Темпельхоф і Тегель, а на під'їзних шляхах до Тегеля та комерційних авіаліній було споруджено блокпости.


"Гер Вінтнер ..."


"Джа?"


"Вони закінчили огляд і готові видалити тіла".


"Джа." Вінтнер кивнув, чухаючи свої ініціали на бланку, виставленому перед ним. У Німеччині, з жалем подумав він, все, окрім нормального випорожнення, потребує форми та підпису.


«Гер Конвей хотів би повернутися до свого готелю».


Головний інспектор кивнув головою і махнув рукою.


"Гер Вінтнер ..."


"Джа, Брухнере?"


«Усі дахи перевірено. Нічого. Обшук по офісах та кімнатах також майже завершений, але нічого».


«Йому довелося позбутися рушниці. Баки для сміття, автомобілі, каналізація…?»


«Перевірено, мій гер. Нічого».


«Чорт забирай, Брухнере! Це лише шість кварталів, а у нас там триста людей!»


"Я знаю, мій гер, але..."


Вінтнер сперся ліктями об стіл і підпер руками підборіддя. Він уповільнив усе: адреналін, що гойдається по його венах, його розумові процеси та рух його очей.


«Звідки… звідки цей виродок стріляв?»


Він рушив праворуч, біля воріт Мерінга. Ні, кут був неправильний.


Подумки він перемістив власне тіло на сходи. Він помістив його так само, як він запам'ятав позу Делейн Конвей, злегка повернувшись вліво, зменшивши свій зріст з шести футів до п'яти футів восьми.


Його погляд всоте за останню годину пробігся по дахах будинків через Мерінг Дамм. І всоте нічого не придумав.


Але вперше він продовжив рух ліворуч, вниз Мерінг Дамм ... а потім вгору.


"Холм Інсуланер", - прошепотів він.


"Що?"


«Інсуланере, Брюхнере! Інсуланер! Візьміть чотири команди, по десять осіб у кожній, та підніміться на Інсуланер. Почніть з вершини з цього боку і рухайтеся вниз!


"Джа, гер Вінтнер".


От і все. Вінтнер був у цьому впевнений. Інсуланер.


Боже, це було б понад чотириста метрів.


Цей сучий син був страшенно гарний, навіть якщо він і промахнувся.


* * *


Дітер Клаусвіц вибрав ідеальний час. Він прибув на рейкову колію рівно за дві хвилини до того, як під'їхала експрес-метро 2:41 до Schlesisches Tor.


Він сів на одне із сидінь, дивлячись уперед. Він не повинен був. Спостереження за тим, як пролітають усі маленькі зупинки, лише додає напруги. Але тоді напруга та небезпека були частиною цього.


Він вважав лише зупинки експресів: стадіон Олімпія... Ной-Вестенд... Теодор-Хойс-Платц...


Спинка його сорочки просочилася потім, але він вітав це. Останні кілька хвилин завжди були найгіршими. Коли ви мали здобич, і ви відступили у вікно або на дах, щоб зробити останню втечу, це завжди було найгіршою частиною.


Кайзер Дамм... Софі-Шарлотта-Платц... Бісмарк штрассе...


Це була розв'язка між містами та довга зупинка. На сидінні поряд з ним сіла жінка величезних розмірів та з яскравим обличчям.


"Guten Tag, mein Herr."


«Ну… добрий день, мадам». Він мав пам'ятати: англійська з цього моменту. Він був просто бізнесменом, який нічого не знав німецької, крім їхньої чудової здатності виробляти дешеві іграшки.


Deutsche Oper… Ernst-Reuter-Platz… Zoologischer Garten…


"Engländer?"


"Нейн ... ні, я американець".


"Ах, мені так шкода".


"Жаль?"


«Ja. Der Amerikaner. Герр Стефан Конвей. У нього нещодавно стріляли до бібліотеки».


Клаусвіцю хотілося, щоб товста бабуся не розмовляла англійською. "Це жахливо!"


"Джа."


Віртенберг-плац… Ноллендорф-плац… Ку'Дамм…


Прямо зараз він проходитиме майже під своєю старою квартирою. Клаусвіц наказав, щоб поїзд рухався швидше між станціями, а зупинки були коротшими.


Gleisdreieck… Mockernbruke…


«Дами та панове… Hallesches Tor, Hallesches Tor…»


Клаусвіц зібрав свої сумки та встав. "Моя зупинка".


"Відерсехен".


«До побачення, мадам».


Він вийшов на сонячне світло, блимаючи, і придушив бажання глянути через плече на дамбу Мерінг і побачити результат хаосу, який він викликав майже півтори години тому.


Він застрелив жінку та двічі об'їхав майже весь Західний Берлін, використовуючи чотири види транспорту: мотоцикл, автомобіль, таксі та метро.


Тепер він повернувся, за три квартали на північ від того місця, де було скоєно злочин, неподалік периметра поліцейської служби безпеки і використав свій п'ятий і останній спосіб пересування: ноги.


Бадьоро розмахуючи сумками, він пішов на північ Фрідріх-штрассе. Американські солдати на західнонімецькій стороні КПП Чарлі ледь подивилися на обкладинку паспорта та кивнули.


На відміну від своїх побратимів з фольксполіц за п'ятдесят ярдів від них їм було все одно, хто покинув місто.


"Ваші документи, мій гер".


Обличчя капрала фольксполіцею під його шоломом-кутником було молоде, але тверде. Крижані блакитні очі ніколи не покидали Клаусвіца, коли він передавав свій паспорт та передоплачену в'їзну візу.


"Ви знаєте про комендантську годину опівночі, гер Кляйн?"


«Так, але я залишаюся на ніч і вилітаю з НДР уранці».


Клаусвіц передав йому одноденний ваучер у готелі «Метрополь» та передоплачений квиток Аерофлоту. Він не зводив очей з автомата АКМ калібру 7,62 мм і сірої куртки з п'ятьма ґудзиками за нею, поки чоловік вивчав документи, що залишилися.


«Дуже добре, гер Кляйн. Ви можете змінити валюту в першому вікні».


"Дякую."


"Бітте".


Вопо майже посміхнувся, коли Клаусвіц підійшов до вікна. Східні німці та росіяни завжди були раді допомогти будь-кому, хто хотів витратити багато доларів або марок на Аерофлот, а не на західні комерційні авіалінії.


Щоб в'їхати до Східної Німеччини, мандрівник повинен обміняти двадцять п'ять західнонімецьких марок на двадцять п'ять східнонімецьких марок, і ці гроші мають бути витрачені в НДР. Також необхідно декларувати усі гроші будь-якого виду.


Коли Клаусвіц підійшов до вікна, у нього були готові свої двадцять п'ять марок. Інший фольксполіцей, цього разу з шевроном на руці, взяв гроші та вручив Клаусвіцу ваучер декларації валюти.


Він заповнив його, отримав марки НДР та забрав свої сумки.


"Митниця там, пане".


Клаусвіц перетнув прохід і поставив свої сумки на стіл.


Митний інспектор заговорив з ним німецькою.


«Вибачте, я дуже погано розмовляю німецькою», - відповів Клаусвіц, пишаючись тим, що не дав автоматичної відповіді.


"Чи обкладаються якісь із цих речей митом?" - спитав чоловік англійською.


«Ні-ні, все для власного користування. У мене в портфелі ділові папери».


Перевірка валізи була поверховою. Було прочитано всі папери в портфелі.


"Ви займаєтеся тут бізнесом?"


"Не цього разу", - посміхаючись, відповів Клаусвіц. "Можливо наступного разу".


"Ja. Pass."


Клаусвіц узяв свої сумки і пішов Фрідріх-штрассе, повз Унтер-ден-Лінден, а за десять хвилин увійшов до вестибюлю «Метрополя».


* * *


Хорст Вінтнер стояв і дивився на французьку снайперську гвинтівку F1. В одній руці він тримав журнал. В другій руці він тримав дві стріляні гільзи і вісім бойових патронів, що залишилися.


«Це добре, - сказав Брюхнер зі свого боку, - що він не мав часу на третій постріл. Він, напевно, застрелив би Конвея».


"Так, звичайно", - відповів Вінтнер, насупивши брови.


Він уже вивчив кінчики куль. Йому не потрібно було отримувати результати розтину двох тіл, щоб знати, що вони були оброблені ціанідом. Він дуже часто бачив цей метод.


У руках гарного стрільця ці патрони з цією гвинтівкою були точними і смертоносними на більшій відстані, ніж від пагорба Інсуланер до бібліотеки.


Отруєні кулі та вибір зброї підказали Вінтнеру, що він мав справу не лише зі стрільцем, а й із досвідченим стрільцем та профі.


Жінка одержала кулю прямо в серці. Вона вбила її, мабуть, ще до того, як ціанід подіяв.


Хорсту Вінтнер це не сподобалося. Пахло .....


«Головний інспектор…»


"Джа?"


«У нас може бути... два свідки».


* * *


Картер встановив таймер на телевізорі, перш ніж задрімати. Голос диктора розбудив його, але минуло кілька секунд, перш ніж монотонний голос людини перетворився на слова у його мозку. Коли це сталося, він різко випростався на ліжку і пильно подивився на екран.


«… На щастя, у вбивці не було часу зробити третій постріл. Навіть з урахуванням цього, згідно з нашими відеозаписами та звітами очевидців, лише швидкі дії головного інспектора SSD Хорста Вінтнера врятували сьогодні життя американського промисловця Стефана Конвей”.


Картер уже тягнувся за своєю курткою, коли камера показала, як над головами натовпу були Стефан і Делейн Конвей, що стояли на сходах бібліотеки. Раптом він побачив, як Делейн Конвей звалилася на чоловіка, і з натовпу вибіг високий кремезний чоловік.


«Проте інцидент, як бачите, мав трагічні наслідки. Вбивця справді забрав двох жертв. Місіс Конвей – колишня світська левиця Вірджинії Делейн Беррінгтон – померла миттєво від кульового поранення у верхню частину грудей. Друга жертва…»


Решту Картер не чув. Він уже був за двері і мчав коридором. Він ударив кулаком спочатку по одній двері номера Лізи, а потім по іншій.


«Ліза… Ліза! Ти там? Відповідай мені!"


"Чим можу допомогти, пане мій?"


Посередині холу стояла пухка покоївка з величезним зв'язуванням ключів на довгому ланцюжку на шиї.


"Відчиніть двері! Поспішай!"


"Nein, mein Herr".


"Ja! Schnell! Швидко!" - заревів Картер.


«Джа, джа, джа», - відповіла жінка і з явним небажанням вставила ключ у замок.


Картер увірвався до кімнати. Він одразу проаналізував усю сцену.


Ліза зробила те саме, як і він, використовувала таймер на телевізорі, щоб розбудити її. Коли було оголошено, вона була у процесі вдягання. Тепер вона сиділа, бліда, з широко розплющеними очима, в кататонічному стані на краю ліжка, дивлячись на екран.


На ній була спідниця та бюстгальтер, а блузка була натягнута лише на одне плече.


«Ліза…» Картер підійшов до неї впритул. "Ліза…"


Голова обернулася, очі розширилися, а потім вона почала кричати.


"Mein Gott!" покоївка скрикнула і кинулася до дверей.


"Залишайся тут!" Картер закричав, обіймаючи Лізу своїми сильними руками, притискаючи її руки до її боків, а її тіло - до нього. "Доктор... є лікар?"


"Джа!" Покоївці довелося закричати, щоб її почули істеричні крики Лізи.


"Телефон... доставте його сюди!"


Це зайняло всього кілька хвилин, і, коли людина прибула, вона була дуже працездатною. Поки Картер притискав її до ліжка, лікар дав їй заспокійливе, прямо в організм через вену на правій руці.


Коротше кажучи, уривчасті пропозиції, - пояснив Картер.


"Шок", - сказав лікар, закінчивши. «Можливо, найкраще на день чи два поїхати до лікарні. Ви її чоловік?


«Друг, близький друг. Згоден, лікарня».


На той час, коли приїхали двоє служителів із каталкою, Ліза заспокоїлася. Коли її прив'язували, вона майже вилетіла, але їй удалося заговорити.


"Нік ..."


"Так, Ліза?"


«Нік… Нік…»


"Я тут, Ліза, я тут".


Він схопив її за руку. Її очі розплющилися, здригнулися і врешті-решт знайшли його.


"Це неправильно, Нік ... це неправильно".


"Так крихітко…"


«Він зробив це, Нік… Стефан убив її…»


"Ліза…"


Вона швидко згасала, але щойно її очі заплющилися, він почув, як вона сказала ще одну річ: «Це плаття… жахливо. Делейн ніколи не одягла б це плаття ... »


Сьомий розділ.


"Мені дуже шкода, гер Картер, але головний інспектор не може вас бачити".


Вона була великою, пишною, білявкою і виглядала так, ніби мала носити спис у вагнерівській опері. Крім того, на думку всіх, кого він уже бачив, вона була єдиним шляхом до Хорста Вінтнера, людини, яка мала відповіді на всі питання, що гриміли в голові Картера.


«Послухайте, все, що я хочу зробити, фройляйне…»


"Мецгер ... Марія Магдалена Мецгер".


«Що ж, фройляйн Мецгер, якби я міг поговорити з ним кілька хвилин…»


“Нейн. Наразі він надто зайнятий, щоб зустрітися з американським приватним детективом. Гутен Таг".


Перш ніж Картер усвідомив це, вона виштовхнула його в хол і зачинила двері свого офісу перед його носом.


"Чорт забирай", - прогарчав він і гукнув першого, повз кого пройшов, невисоку брюнетку у величезних окулярах і насупившись, закриваючи все обличчя. "Фройляйн ..."


"Так?"


Вона не зупинялася, і Картерові доводилося швидко йти, щоб не відставати від неї. "Тут є телефон?"


"Ви уповноважені?"


"Це не схоже на це".


«Крім того, на першому поверсі біля бокового входу є телефон».


Вона пішла, як і Картер униз сходами.


Він використав номер гарячої лінії в офісах AX у Західному Берліні, але коли відповів жіночий голос, він не запросив шифратора. Він просто гавкнув.


«Це Картер, N3! Дістаньте мені Марті Джейкобса… зараз же!


Вона переїхала. Клацання, клацання, дзижчання, дзижчання, і глава AX Berlin опинилася на лінії.


«Господи, Ніку, ти не зареєструвався, коли приїхав. Я не знав, що ти був у місті».


«Я збирався зробити це пізніше. Марті, мені потрібні дії, і вони мені зараз потрібні».


Картер швидко розповів йому про події та про те, що він хотів.


«Я не знаю, Нік – цей хлопець Вінтнер міцний горішок, стара людина».


«Мені начхати, якщо він реінкарнація Адольфа, мені потрібна зустріч».


«Мені доведеться зателефонувати до округу Колумбія, поговорити з самим старим, щоб отримати такий вплив».


"Зроби це!"


"Добре. Чому прикриття з приватним детективом?"


"Дві причини. По-перше, це єдині альтернативні повноваження, які я маю. По-друге, поки я не з'ясую, в чому справа, я сумніваюся, що старий хоче нас


офіційно залучити”.


«Розумно. Я зв'яжусь. Це не займе більше години».


"Скоротіть це навпіл, якщо можете!"


Картер повісив трубку, вийшов надвір і попрямував до бару, який він уже помітив. "Скотч, подвійний".


Він заплатив за випивку, коли вона прийшла, і відніс її разом із здаванням у телефон-автомат у кутку.


"Клінкком-Шарлоттенбург, добрий день".


"Дайте мені старшу медсестру на Чотири Сходи".


"Один момент."


«Чотири Сходи. Це сестра Грубер.


«Сестра Грубер, це Нік Картер. Я супроводжував Лізу Беррінгтон до лікарні та записав її».


"Так, так, гер Картер".


"Як вона?"


«Тепер спить міцно. Ми дали їй ще одне заспокійливе».


"Вона взагалі прокинулася?"


«Лише один раз, і, боюся, вона все ще була трохи в істериці. Але я впевнена, що до завтрашнього дня з нею все буде гаразд, мій гер». Дякую. Я подзвоню ще раз сьогодні увечері”.


Він допив скотч і повернувся через вулицю до штаб-квартири SSD. На другому поверсі він припаркувався на тій же твердій дерев'яній лавці, яку вже гріло майже дві години.


Через двадцять хвилин фройлейн Мецгер напала на нього в коридорі, як танкова дивізія з однієї жінки.


"Йдіть за мною!" вона хмикнула, розвернулась і позадкувала геть.


"Данке", - відповів Картер з широкою посмішкою, слідуючи за нею коридором до кабінету.


Петлі затремтіли, коли вона зачинила за собою двері.


Офіс був спартанським та сірим, майже брудним. На поношеному дубовому столі лежали телефон, мільйон неузгоджених паперів та близько десятка трубок. Два стільці та дерев'яна картотека безперечної давнини становили решту меблів. Непокрита паркетна підлога була нерівною і тріщинуватою, а стіни були пофарбовані в нудотворно-зелений колір десять або два роки тому.


Загалом це було дуже убого і чомусь, на думку Картера, зовсім не німецькою.


Картер дивився на квадратну пляму на стіні, де колись висіли картина чи календар, коли за ним відчинилися двері.


"Картер?"


"Так."


"Я Вінтнер".


Він був приблизно шість футів, на пару дюймів нижче Картера, але вдвічі ширший і мускулистіший. Він був добре одягнений у пошарпаний літній костюм, який ідеально підходив до його фігури, але носив його без особливого чуття. Він виглядав «поліцейським», з тих людей, одяг яких втрачає характер і чиї черевики, хоч і начищені, ніколи не здавалися такими яскравими, як мають бути.


«Я говорю німецькою, - сказав Картер німецькою.


«Ні хрону. Я теж», - відповів Вінтнер англійською з нью-йоркським акцентом. «Але у співвідношенні десять до одного моя англійська краще за вашу німецьку. Сідайте».


Картер сів на стільці з жорсткою підошвою і прямою спинкою, а Вінтнер сів на потріскане шкіряне. Старший інспектор сунув трубку між зубами і підпалив її, дивлячись на Картера через створену димову завісу.


Його обличчя було розбите. Його ніс був зламаний і погано поправлений; на його підборідді був шрам і слабка червона лінія біля лінії росту волосся там, де його сиве волосся відмовлялося рости. Загалом це було обличчя, яке бачило війни.


«У вас хороша англійська. Я сказав би аристократичний».


"Прінстон, 43 клас".


Це було захоплення, і Картер не намагався приховати реакцію.


«Моя мати відвезла мене до Штатів через війну розпочату Гітлером у 39 році».


"Коли ти повернувся на батьківщину?"


«У 45, із Паттоном. Чого ти хочеш, Картер?


«Руку допомоги. Ви даєте мені, я даю вам. Що ви говорите?"


«Передусім, я кажу, не треба мені лупцювати нісенітницю. Жоден ІП у світі не має такого впливу, який щойно запхнув мені в дупу. «Хто ти, чорт забирай? »


Картер зважив ситуацію і людину і ухвалив рішення. "Тільки між мною та тобою?"


"Я дам тобі знати, коли дізнаюся".


Картер кивнув головою. Він відчував, що знаходиться на рівних із цією людиною і, отже, знаходиться на безпечній території. Він витяг свій негабаритний гаманець для паспорта та витяг з фальшивої сторони у шкірі свої справжні облікові дані.


Вінтнер глянув на них, віддав назад і відкинувся на спинку стільця. "Добре, що в тебе є?"


"Ти перший", - сказав Картер, закурюючи цигарку, щоб більше не боятися трубних хмар.


"Вони обоє застрелені з французького F1, Tireur d'Elite, 7,62 мм".


Картер свиснув. "Снайперське спеціальне".


Вінтнер кивнув головою. «Жінка померла миттєво. Офіцер, Ганс Ерліхманн, помер за сорок п'ять секунд від подряпини на стегні».


"Ціанід?"


«Так, вони щойно підтвердили це».


"Який був діапазон?"


«Більше чотирьохсот метрів. Ми знайшли пістолет на вершині пагорба Insulaner. Ви його знаєте?"


"Я знаю це", - відповів Картер. "Є відбитки?"


Ні. Пара дітей поралася на ковдрі на тій стороні пагорба. Вони вислизнули із басейну. Якраз вчасно, здоровань у чорній шкірі та шоломі мало не настав на них, тікаючи, як у пеклі. вниз по схилу.


"Вони бачили його обличчя?"


Вінтнер похитав головою. «У нього був опущений козирок. Вони бачили, як він сідав на великий мотоцикл BMW та поїхав».


"Але вони не запам'ятали номер мотоцикла?"


"Ні, але хлопчик назвав марку, модель та рік випуску. Ми говоримо про скрізь, де це важливо. Швидше за все, байк був вкрадений протягом останніх двох тижнів. Тепер ваша черга."


Картер розповів йому про Лізу Беррінгтон, телефонний дзвінок, розлад у шлюбі Конвея і свої власні причини, через які він був втягнутий у скандал.


"Делейн Конвей не знала більш конкретно, чого вона боялася, чи не так?"


"Ні", - відповів Картер. «Але я намагатимусь отримати ще трохи завтра. На той час Ліза має повернутися до реальності. А як щодо самого Конвея?


Вінтнер знизав плечима. «Усього лише поверхове… горе і таке інше».


"Ага", - сказав Картер, помітивши в голосі чоловіка іронію. "Коли ви візьмете його свідчення?"


«Завтра близько полудня. Він у посла у Берліні. Я сказав йому, що ми можемо це зробити там».


"Ви не заперечуєте, якщо я займусь?"


"Як не крути. Просто пам'ятай, це не для тебе. Я коп».


Картер посміхнувся. «Немає проблем, ти чоловік. Але в нас обох є теорії, чи не так?


Раптом гранітне обличчя великого старшого інспектора розпливлося у своїй посмішці. «Так, гадаю, так».


«Тим більше, що я «приватний детектив», а не на зв'язку». Вінтнер кивнув, і Картер продовжив. «Такого роду успіх вимагатиме багато грошей для фінансування, чи не так?»


"Ви знаєте, що це буде".


«Сьогодні о сьомій годині у мене призначена зустріч із людиною, яка може допомогти нам у цьому районі. А поки що у вас є копія відеозапису з телевізора?»


"Звісно."


Він потягся за телефоном, і за хвилину увійшла фройлейн Мецгер. «Гер Картер хотів би подивитися фільм», - сказав їй Вінтнер командною німецькою мовою.


"Так, гер головний інспектор", - відповіла вона, дивлячись на Картера новими очима.


«Ось номер, за яким ви можете зв'язатися зі мною у будь-який час дня та ночі».


Картер поклав картку до кишені. "Я у Вікторії". Він рушив за жінкою, потім зупинився у дверях. «Ще одна річ, з якою ти міг би мені допомогти…»


«Господи, мужику, ти не хочеш багато чого».


"Нічого особливого. Що у вас є про Оскара Хесслінга?»


Очі Вінтнера зосереджено звузилися, потім він знизав плечима. "Не дуже багато. Час від часу він грає з іншою стороною, тому ми маємо досьє на нього. По суті, він є проблемою місцевої поліції».


"Не могли б ви надати мені доступ до цього файлу?"


"Думаю так. Передзвоніть мені за кілька годин. Хесслінг – навідник. Думаєш, він мав до цього якесь відношення?


«Якби він це зробив. Я нічого про це не знаю», - відповів Картер. "Це справа округу Колумбія".


"Подзвони мені."


"Я зателефоную."


Картер переглянув фільм чотири рази. У цьому було кілька тонкощів, які могли підтвердити раптове судження Лізи про те, що справжньою метою була Делейн Конвей, а не її знаменитий чоловік.


Картер подумки помітив кожну з них, щоб передати Вінтнер пізніше, а потім залишив штаб-квартиру SSD і попрямував до "Золотого Тельця".


О сьомій годині вечора на Рошер-штрассі все ще було відносно тихо. Ку'Дамм і вулиці, що вели від нього, такі як Рошер-штрассе, не починали розгойдуватися, поки кішки не почали вити близько опівночі.


Це була вулиця зовні. Усередині прутів і смуг була інша історія, у тому числі Золоте тілець.


Через два кроки у двері Картеру прямо в обличчя вдарив вибух шуму. Це було поєднання хард-року, какофонії кричачих розмов п'ючих і постійного дзвону келихів і пляшок за жвавим баром.


На кожного чоловіка припадало по шість жінок. Більшість із них - ті, що були повністю одягнені - були обвішані блискітками. Офіціантки і п'ять чи шість дівчат, що танцювали на маленьких сценах по кімнаті, носили лише одні блискітки і нічого, окрім шипованих каблуків чи жіночої версії чобіт штурмовиків.


Картер отримав кілька сотень оцінок, коли просувався через одягнені у тихіше місце.


Він позіхнув. Це була універсальна ознака того, що її не було на ринку. Їхні очі шукали кращу гру, і тіла розлучилися для нього.


Клон Марії Магдален Мецгер з'явився в той момент, коли він сів. Тільки цей був молодший. І вона була гола.


"Так?"


"Бір", - сказав він, піднявши два пальці. "У мене є друг".


Вона позадкувала і швидко повернулася з двома кружками піни. Картер заплатив їй і сьорбнув, дивлячись на чергу вздовж стійки. Це була гра, в якій треба було відрізнити справжніх дівчаток від хлопчиків, одягнених як дівчатка.


Він знайшов шість і вирішив, що це шоу о десятій, дванадцятій і дві годині, що рекламуються на величезному настінному плакаті.


"Як справи з плащем та кинджалом?"


Картер розвернувся на своєму стільці, посміхнувся і прийняв простягнуту руку Джаміля Ерхані.


«З кожним днем стає все тихіше».


«Неправда. Ви постаріли. Дякую за пиво».


Джаміль Ерхані був високим для індійця, з широкими плечима, товстими грудьми, без талії та стегон. Він міг би стати спортсменом у своєму рідному Бомбеї, якби не вирішив, що злочин – швидший шлях до багатства.


Саме теніс привів його до Сполучених Штатів і дав освіту у міжнародних фінансах.


Принагідно він став комп'ютерним генієм до того, як комп'ютери стали популярними.


Незабаром після закінчення коледжу Ерхані перебрався до Англії, де встановив міцні зв'язки зі злочинним світом. Звідти він потрапив до Європи, де його геній по-справжньому визнано. Вмить він відмивав усі види коштів по всьому світу. Передбачалося, що колись Ерхані розпоряджалася більш ніж трьома чвертями відмитих і поширених у світі злочинним світом коштів.


Але й цього амбітного молодого індійця було мало. Він прагнув незалежності, тому став дурнем. Він побачив нагоду для «великого». Він був певен, що це надійно. Все, що йому потрібно було зробити, це поміняти кілька дротів тут і там, зробити один або два телефонні дзвінки на свій власний комп'ютерний модем, встановлений приватно, і він забере у Світового банку кілька мільйонів доларів.


Шахрайство йому вдалося розкрити, але його впіймали. Дали йому двадцять років. Він відсидів п'ять, коли Картер попросив допомогти йому на місії. Все пройшло успішно, і Кіллмайстру вдалося досягти його повного умовно-дострокового звільнення.


"Як справи, Джаміль?"


"Сумно", - сказав він і знизав плечима, його блискучі білі зуби оголилися в сяючій посмішці. Але законно. Я відповідаю за безпеку комп'ютерних систем Світового банку. Я стежу за тим, щоб ніхто не зробив те, що я зробив, і уникнув покарання за це».


"Це підводить нас до справи".


"Хеслінг?"


«Так, але спочатку дещо ще. Чи можете ви через свою систему підключитися практично до будь-якого банку, щоб дізнатися, куди і куди рухаються гроші?


"Це можливо. Звісно, у більшості випадків це також дуже незаконно».


Картер посміхнувся. - "Я знаю." «Ось чому я питаю тебе».


Ерхані засміявся. - "Ах, Нік, ти знахідка!"


"Як же так?"


«Бо ти змушуєш ці речі відбуватися. Це позбавить нудьги! Чого ти хочеш?"


«Я хочу, щоб ви підключилися до Protec International Limited. Я хочу знати про будь-який великий рух готівки за останні шість місяців, скоєний компанією та її президентом Стефаном Конвеєм».


"Це та сама штука, яка мало не вбила його сьогодні вдень", - відповів Ерхані, його обличчя потемніло за межі свого вже відтінку червоного дерева.


«Вірно. Тільки його дружину вбили натомість. Я хочу знати, чому і ви можете дати мені відповідь».


Картер майже бачив, як дзвенять дзвони в живому мозку іншої людини.


«Схоже на носову хустку. Гей, Нік, це не твоя сцена, гасіння сімейних пожеж».


Це могло бути більше, ніж це. У Конвея був великий допуск із Пентагоном. Він робив дуже чутливе електронне обладнання найвищого рівня».


«Protec, ймовірно, переміщає досить великі пачки готівки по всьому світу. Можливо, важко визначити, що вам потрібно».


«Я вірю в тебе, Джаміль. Крім того, ти можеш повернутися до першого дня, присвяченого дружині. Делейн? Її дівоче прізвище було Беррінгтон. Старі гроші Вірджинії. Я хочу знати, що сталося з ними, коли вона одружилася з Конвеєм».


"Це має бути легко".


"Ще пива, пане мій?"


Картер подивився на захоплююче видовище. «Е…» Він глянув на Ерхані.


«Зроби мені шнапс. Мене це розважає».


"Два шнапси, бітте".


"Джа."


Ерхані вдячним поглядом подивився, як молода жінка віддаляється.


"Тобі подобаються великі?" - спитав Картер з сміхом.


"О так. Біда тільки в тому, що через п'ять років вона виглядатиме як коробка і важитиме більше за мене на сорок фунтів».


Прийшов шнапс, і Картер заплатив їй щедрі чайові. Кинувши гроші їй на тацю, він випадково озирнувся довкола. Біля бару він помітив жінку похилого віку, консервативно одягнену в спідницю і кардиган, які вона щільно притискала до грудей.


Він би нічого про це не подумав, якби не той факт, що жінка дивилася прямо на них, і Картер міг уловити майже болючий страх як у її манерах, так і в її очах.


Коли їхні погляди зустрілися, жінка швидко повернулася і попрямувала до дверей, що ведуть до сусіднього готелю.


"Хто ця жінка?"


Офіціантка подивилась. «Фройляйн Кламер. Вона менеджер. Чому ви запитали?


«Має бути цікаво, чому вона так на нас вирячилася».


Дівчина засміялася, змусивши її голі груди затанцювати по підносу під ними. "Вона, мабуть, думає, що ти з поліції", - сказала вона і відійшла.


"Це буде холодний день у пеклі", - сказав Ерхані, сміючись.


"Який?"


«День, коли всі у цьому клубі бояться поліції!»


Картер відмахнувся від дивного почуття, яке дала йому жінка, що пильно дивиться, і знову нахилився вперед, знизивши голос. "Добре, тепер Хесслінг".


Індієць зітхнув. «Він загадка, Нік. Ти чуєш розповіді, але нічого конкретного. Він страшенно слизький і в усі вчепився пальцями, але тільки він знає, що робить. Він одинак. Напевно, під його пальцем дві чи три сотні людей, але жоден із них не знає, хто інший».


"Як я можу домогтися від нього лінії, особливо від його угод зі Сходом і будь-ким у Штатах?"


Ерхані замислився на мить, його вузьке вродливе обличчя сконцентрувалося, а потім він усміхнувся. "Фойгт".


"Фойгт хто?"


"Ханс-Отто Фойгт. Все темне або брудне, ніж Хесслінг не володіє або в чому не бере участі, - це Фойгт. Це дві сили тут. Це була майже війна протягом багатьох років, але вони обоє настільки могутні, що залишилися протистояння, якщо хтось знає про Хесслінга більше, ніж поліція, то це, ймовірно, Фойгт. Назвіть це злочинною формою промислового шпигунства».


"Як я можу дістатися до цього Фойтга?"


«Досить крутий. Він на пенсії, займається лише великими угодами. Його син Еріх займається повсякденними справами. Старий має замок на острові в Гавелі. Він майже ніколи не залишає його, якщо не сам їде на південь за сонцем”.


"Подивися, що ти можеш для мене налаштувати".


«Я спробую, але це може бути брутально. Є щось, що можна використовувати як приманку?»


«Міг би уявити», - відповів Картер, дивлячись на годинник.


Вінтнер сказав, щоб він зателефонував йому приблизно за дві години, щоб отримати поліцейську справу Хесслінга. Минуло дві з половиною години.


«Почекай тут хвилинку. Мені треба подзвонити". Він зупинився біля бару і спитав, де знаходиться телефон.


«Вгору сходами, біля столу», - відповів бармен, махнувши рукою у бік дверей, де зникла перелякана жінка.


На півдорозі він зустрів її. Вона стояла, схрестивши руки за пазухою, широко розставивши ноги. Хоча страх на її обличчі був сильнішим, ніж раніше, вона явно перегороджувала йому шлях.


"Що ти хочеш?"


"Щоб скористатися телефоном, фройляйн Кламмер".


"Звідки ти знаєш моє ім'я?"


"Одна з ваших дівчаток сказала мені".


«Я знаю всю поліцію на Ку'Дамі. Ви не поліція».


"Ти SSD".


"Нейн".


"Чому ви запитали моє ім'я?"


"Цікавість."


«Брехня», - прошипіла вона і спустилася навколо нього сходами.


Картер тільки знизав плечима і рушив угору сходами до телефону.


"Державна безпека".


"Старший інспектор Вінтнер, бітте".


"Одну секунду будь-ласка." Настала коротка пауза, і вона повернулася. "Давай, мій гер".


"Вінтнер".


Картер. Тобі вдалося дістати досьє на Хесслінга?»


"Так, але я сумніваюся, що це принесе вам багато користі".


"Як же так?"


"Він мертвий. Нам дзвонили близько години тому».


Восьмий розділ.


Дітер Клаусвіц обідав у великій, оформленій у заміському стилі їдальні готелю Metropol. Він збирався негайно повернутися до своєї кімнати, але замість цього виявив, що блукає Фрідріх-штрассе.


Він відпочивав після обіду, перш ніж повернутися до своєї кімнати та спробувати заснути.


Праворуч він побачив стіну, що страхітливо освітлена натрієвими лампами. Це викликало в нього дивне почуття. Він багато років прожив у Західному Берліні, але вперше побував у східному секторі.


Хтось одного разу сказав: "Якщо ви хочете дізнатися, яким був Берлін до війни, вирушайте на Схід".


То була правда.


Темп був не таким шаленим, на вулицях було менше машин і людей, і всюди були Фольксполіцаї у формі, які, здавалося, стежили за будь-яким об'єктом, що рухається.


У Унтер-ден-Лінден Клаусвіц зупинився і закурив. Праворуч від нього, наприкінці бульвару завширшки двісті футів, була Бранденбурзька брама. Він ніколи не бачив їх поблизу, не кажучи вже про той бік стіни.


По-своєму велика споруда була символом як старої, так і нової Німеччини. Клаусвіц подумував прогулятися під високими липами і востаннє подивитись ближче. Потім краєм ока ліворуч, на південь від Унтер-ден-Лінден, він побачив будинок.


Це була велика фортеця з товстими стінами і вузькими вікнами завдовжки понад чотириста футів. То було радянське посольство.


Клаусвіц повернувся до «Метрополя».


* * *


«Звідти він повернувся до готелю. Він випив у барі бренді та піднявся у свій номер».


Полковник Волатої Баленков кивнув з безпристрасним широким обличчям, коли він слухав доповідь молодого лейтенанта про пересування американця Девіда Кляйна.


«Паспорт у консьєржа у «Метрополі»?


«Так, гер полковнику. Експерти це з'ясували».


"Автентичний?"


«Прекрасний, гер полковник».


"Чорт!" Полковник грюкнув рукою по столу і підвівся. У вікно він дивився на Фрідріхштрассе на Метрополь.


«Який безлад, — подумав він. Чи варто робити ставку на те, що Оскар Хесслінг сказав правду?


Його пальці розсіяно пробіглися стрічками над лівою нагрудною кишенею сірої туніки. Медалі були вражаючими. Герой Радянського Союзу, червоно-жовтого ордена Леніна, ордена Червоного Прапора, бордового та рожевого за взяття Берліна.


Список продовжувався і продовжувався, і будь-хто, хто міг їх прочитати, побачив би, що Волатий Баленков зробив видатну військову кар'єру.


Але для Москви це нічого не означало б, якби він заарештував американського бізнесмена і йому не було нічого пред'явити, крім звинувачення в тому, що він є західнонімецьким злочинцем.


"Що б ви зробили, лейтенанте?"


Обличчя лейтенанта Штазі різко піднялося від паперів у його руках. Це не було схоже на російського, не кажучи вже про російського полковника, питати думку лейтенанта зі Східної Німеччини.


«Грунтуючись на тому факті, що гер Хесслінг ніколи не давав нам невірної інформації, я б затримав його для допиту, навіть якщо нічого іншого немає». Баленков зітхнув і повернувся до свого столу. «Ви маєте рацію, лейтенанте. Проблема в тому, що… з мертвим герром Оскаром Хесслінгом ми не знаємо, за що нам заарештувати Кляйна чи що з ним робити, якщо він Клаусвіц».


Це було правдою лише частково. Підозрливий і швидкий розум Баленкова весь день збирав можливості шматочками. Останні дві години він переглядав файли, які надав їхній інформатор у поліції Західної Німеччини.


Той самий інформатор розповів їм про денні хаотичні події на Заході, і менш ніж за п'ятнадцять хвилин до цього він зателефонував, дізнавшись про серцевий напад Хесслінга.


Тепер Баленков знову порушив справу Клаусвіца. Його погляд ковзнув вниз по ній і, як це було багато разів за останню годину, відразу звернувся до здобутків людини до того, як він став злочинцем.


Він був стрільцем, знавцем стрілецької частини біатлону. Якщо Девід Кляйн справді був Дітером Клаусвіцем, вони цілком могли б отримати бомбу, людину, яка намагалася вбити американця. Стефана Конвея.


Роздуми Баленкова вже пішли ще далі. Якщо Оскар Хесслінг знав про це, він, мабуть, це й підлаштував. Крім того, якщо він зрадив свого стрільця, у нього на думці було щось набагато далекосяжніше - і набагато більш прибуткове.


Проблема була в тому, що це було, чорт забирай?


"Докази були поміщені в готельний номер?"


"Так, гер полковник".


Баленков потер очі, поки вони не стали водянистими, а потім глянув на хлопця.


"Арештуйте його".


* * *


Інспектор поліції Клаус Реймер був людиною, яка поважала накази та владу. Коли від Хорста Вінтнера та його начальника надійшло повідомлення, що вони повинні відповісти на всі запитання Ніка Картера та співпрацювати з ним, Реймер не сумнівався в цьому.


"Безперечно, гер Картер ... природні причини, серцевий напад".


«Але подряпини…»


"Зроблено жінкою і, ймовірно, незадовго до своєї смерті", - відповів Реймер.


"Це узгоджується з історією італійця".


"Так."


"А якби була жінка і боротьба, - сказав Картер, - це могло б викликати серцевий напад?"


"Можливо".


"Я хотів би поговорити з італійцем".


"Він там, у вітальні".


Картер увійшов у двері, кивнув молодому офіцеру, який негайно пішов і повернувся до Антоніо Монтанно.


Йому було близько двадцяти, високий, широкоплечий, з чорним кучерявим волоссям і точеною гарною зовнішністю, яку італійські скульптори прославляли протягом століть.


"Я хотів би почути вашу історію", - сказав Картер, закурюючи цигарку.


"Я вже говорив це десять разів".


"Скажи це мені ще раз".


Монтанно зітхнув і знову почав бурмотити.


«Гер Хесслінг зателефонував до "Золотого Телеця". Він хотів, щоб я зайшов до нього.


"Чому?"


"Зустріти жінку".


"Яка жінка?"


"Я не знаю. Він не сказав».


"Чому?"


Молодий чоловік знизав плечима, його обличчя почервоніло. "Хто знає? Я прийшов, подзвонив у дзвінок. Нема відповіді. Я повернувся до Тельця і зателефонував. Нема відповіді. Це дуже незвичайно для гера Хесслінга. Я стурбувався. Я повернувся, переліз через паркан, вліз у одне з вікон і знайшов його. Я злякався – тож не зателефонував до поліції до сьогоднішнього вечора».


Картер погасив цигарку. "Я так не думаю. Я думаю, що ти дуже гарний. Я думаю, що Хесслінг послав по тебе, бо хотів гомосексуального роману. Я гадаю, ти йому відмовив. Ти сварився з ним. Ти подряпав йому обличчя, і в нього стався серцевий напад і він помер. Це не зовсім вбивство, але я думаю, що поліція могла б зробити з цього випадок ненавмисного вбивства”.


Монтанно засміявся. «Хеслінг міг бути збоченцем, але він не був гомосексуалістом».


"Тоді чому він запросив тебе сюди посеред ночі?"


«Я сказав тобі, щоб познайомитися з жінкою». Його пальці тепер схрещувалися один з одним, а очі бігали по кімнаті, ударяючись про все, окрім Картера.


"Просто щоб зустрітися з нею?"


Він знизав плечима.


«Чому ти не скажеш мені, Тоні? Реймер наплювати на тебе, і мені теж. Ми хочемо чогось значно більшого».


Картер бачив сум'яття на його молодому обличчі. Раптом його широкі плечі опустилися, і він відкинувся на дивані.


"Добре. Він хотів, щоб я кохався з цією жінкою. Один чи два рази на місяць протягом останнього року він дзвонив та запрошував мене приїхати. Завжди була дівчина, він дивився.


"Він платив вам?"


«Так. Завжди сто марок.


"А жінці?"


"Іноді."


"Що це означає?"


Ще один зниз плечима. «У більшості випадків вони були вуличними дівчатами чи з одного з його клубів. Вони також завжди отримували по сто марок. В інших випадках… ну вони були іншими».


"Як це так?"


"Ісусе, мужику..."


"Як, Тоні?"


«Вони... вони ненавиділи це. Було таке відчуття, що він їх змушував, а я їх ґвалтував».


«Ніби в нього щось було на них, і ось як він змушував їх мовчати?»


"Може бути."


«Добре, Тоні. Отже, цього ранку… було щось особливе цього ранку?»


Молодий чоловік подумав хвилину і кивнув. «Зважаючи на все, я міг отримати набагато більше, ніж сотню марок. Цей випадок був чимось особливим. Судячи з того, як він пускав слини по телефону, це було схоже на те, що вона кінозірка або щось таке».


Картер підвівся. "Добре малюк. Гадаю, ти чистий. Просто розкажи Реймеру все, що ти сказав мені, і я не думаю, що у тебе виникнуть проблеми. Він згадав". Що ти знаєш про Гертруда Кламмера? "


«Трохи. Вона керує Тельцем і готелем, і підпорядковується лише Хесслінгу ... відповідає тільки Хесслінг ».


"Як ви думаєте, у Гесслінга є щось на неї?"


Монтанно посміхнувся. На цей раз це було щиро. «У Хесслінг щось було на всіх, хто працював на нього. Якщо цього було недостатньо, він додавав бонусних грошей, щоб змусити їх робити все, що він хотів».


"Чи могла Гертруда Кламмер бути цією жінкою?"


«Це можливо, я вважаю, але я сумніваюся у цьому. Хесслінг вони подобалися досить молодими і красивими ».


Картер кивнув головою. "Ще одне. Чи були колись повтори… одна й та сама дівчина чи жінка двічі?»


"Ніколи."


Картер проінформував Реймера і попросив провести повну перевірку Гертруди Кламмер, розповівши йому про її дивну поведінку тієї ночі в «Золотому тільці».


«Але не бери її… поки що ні. Телефони чисті?


"Так давай".


Він зателефонував до лікарні. З Лізою Беррінгтон нічого не змінилося.


Хорста Вінтнера у штаб-квартирі SSD не було.


Ерхані відповів на першому дзвінку, коли Картер набрав приватний номер Світового банку, який йому дав індієць.


"Ви працюєте пізно".


"Хіба ти не цього хотів?"


"Як це працює?"


«Набагато краще, ніж я очікував, але список Protec великий. Роздруківка буде довшою, ніж «Війна та мир», але я думаю, що зможу отримати її для вас завтра вдень».


"Добре. А що щодо іншого питання?"


«Як я й думав. Немає ніякого способу дістатись старого, якщо не пройти через сина, Еріха Фойгта».


"Де я знайду його в цей час ночі?"


«У нього є офіс над брудним закладом під назвою «Баварський». Номер десять на Кнезебекштрассе, неподалік Ку'Дамма».


"Чи все поряд з Ку'Даммом?"


«Все поряд, – хихикнув Ерхані. «Згідно з моїми джерелами, саме в цей час Фойгт вважає денний виторг щоночі».


"Дякую, побачимось."


Картер повернувся до Реймер. Ви згадали, що збираєтеся тримати смерть Хесслінга в секреті протягом декількох днів?


"Якщо зможу", - сказав чоловік. «Коли він мертвий, це може бути гарною можливістю наскрести багато бруду».


"Що, якби про це знав Ганс-Отто Фойгт?"


Обличчя Реймера спотворилося від болю. "Він мобілізує свої війська, щоб захопити територію Хесслінга, як тільки ми відступимо".


"Ви не заперечуєте, якщо я йому скажу?"


Реймер усміхнувся. "Це принесе вам користь?"


"Може бути".


«Вперед. Войт все одно дізнається про це до того, як це розпишуть газети. Хоч як це сумно, але в нього, мабуть, є хтось у відділі».


«І разом з файлом Хесслінга, чи ти можеш дістати мені все про Фойгта?»


«Джа, я надішлю його в готель вранці».


«Данці…».


Картер попрямував до дверей. Маленький чоловічок у глибині його свідомості стукав, кажучи йому, що існує зв'язок між замахом на Конвея, смертю Делейн та Оскара Хесслінга.


* * *


Дітер Клаусвіц дрімав у кріслі біля вікна, за його спиною тихо гуло радіо, коли в двері постукали.


"Так?"


«Служба безпеки, гер Кляйн. Можна з вами поговорити?


Коли він вперше стрибнув до дверей, настала секунда паніки. Але він швидко заспокоївся. Він був американським бізнесменом. Все було у повному порядку.


Він відчинив двері.


Їх було двоє, у цивільному. За їхніми плечима він побачив двох Фольксполіцаїв з гвинтівками впоперек їх.


У цьому не було приводів для занепокоєння. Вони були всюди і, мабуть, спали зі своїми гвинтівками.


"Що я можу зробити для вас?"


«Рутіна, гер Кляйн. Чи можу я подивитися ваші документи, будь ласка?»


Вони зайшли до кімнати без запрошення, змусивши Клаусвіца піти з ними.


«Мій паспорт та в'їзна віза на стійці реєстрації».


«Ми знаємо це, гер Кляйн. Чи не могли б ми побачити вашу валютну декларацію, будь ласка?»


"Звісно." Він витяг її з портфеля і передав.


Чоловік уважно переглянув її, потім підійшов до ліжка. "Не могли б ви викласти свою валюту, щоб ми могли її порівняти, будь ласка?"


Клаусвіц зберігав спокій. Все було гаразд. Нічого не залишалося на випадок. Він був американцем. Його паспорт був справжнім, виданим прямо через офіс американського сенатора. Він міг навіть піти із протестом до американського посольства.


"Ось ти де." Він виклав свої банкноти: британські фунти, американські долари, західнонімецькі марки, те, що залишилося від двадцяти п'яти східнонімецьких марок, які він обміняв на контрольно-пропускному пункті Чарлі, і свою здачу. "Ви Фольксполіція?"


«Штазі», - була відповідь, коли чоловік ретельно перераховував гроші.


"Поліція державної безпеки", - подумав Дітер. Що вони шукають?


"Це вся ваша валюта, гер Кляйн?"


"Звісно."


Другий чоловік приступив до роботи з двома мішками та їх вмістом.


«Дивіться, я американець…»


«Звичайна рутина, гер Кляйн», - сказав лічильник грошей, коли підійшов до шафи і почав поплескувати два додаткові костюми.


Раптом він зупинився, зняв із вішалки один із піджаків і відніс до ліжка. Складним ножем почав розрізати підкладку.


"Дивись сюди! Ти не можеш просто зайти сюди та зробити це! Як ти посмів…!" Клаусвіц зупинився на півслові, його обличчя зблідло.


З-під підкладки піджака виступили східнонімецькі марки високої гідності.


«Ввезення східних марок у Німецьку Демократичну Республіку є незаконним, гер Кляйн. Оскільки, згідно з вашою валютною декларацією, ви не могли купити їх з моменту прибуття...»


Клаусвіц мовчав. Він знав, що не допоможе. Це була підстава. Гроші були підкинуті. Але чому?


«Ви заарештовані, гер Кляйн. Ви підете з нами, будь ласка?»


* * *


"Баварець" мало чим відрізнявся від Золотого Тельця, тільки був більшим. Дівчатка були такими ж м'ясистими, клієнти були такими ж гучними, а чоловіча обслуга була такою ж підлою.


"Скотч, чистий".


Бармен, людина з землістим обличчям і без шиї, наливав воду з пляшки. "П'ять марок".


Картер поставив на планку двадцять. "Залиш собі. Я хотів би побачити Еріха Фойгта».


"Його немає сьогодні ввечері".


«Я думаю, що він там, нагорі, вважає свої нечестиві доходи».


Бармен звернув на Картера лазерні очі. "Поліція?"


"Ні, просто стурбований громадянин".


"Чому б тобі не випити свій напій і знайти інший бар?"


"Чому б тобі не піти і не сказати Фойгту, що його хоче бачити дуже важлива людина?"


Бармен потягся до нього, але Картер був швидший. Він вилив скотч чоловікові у вічі і штовхнув його.


"Що тут за проблема?"


Він був горою у смокінгу прямо біля ліктя Картера. Він мав плоске обличчя, свинячі очі й руки розміром з ноги Картера.


"Немає проблем. Хто ти?"


"Я людина, яка зупиняє неприємності".


«Добре, Бісмарк. Тоді скажи своєму босу, що американець Нік Картер хоче поговорити з ним про Оскара Хесслінга».


Коли Картер заговорив, величезні руки піднялися. Тепер вони зупинилися, і його обличчя, якщо можливо, стало задумливим. "Хеслінг?"


«Вірно. Думаю, гер Фойгт дуже розгнівається, якщо я його не побачу». Картер міг прочитати нерішучість чоловіка. "Змієшся!"


Бісмарк рушив, і Картер знову повернувся до киплячого обличчя бармена.


«Сукін син», - прошипів чоловік.


"Тепер, заткнися", - відповів Картер і налив собі свіжого напою.


Він якраз закінчував її, коли побачив, як велетень махає йому з невеликого коридору в задній частині кімнати. Картер пробився крізь натовп і приєднався до нього.


"Сюди."


Вони піднялися сходами, і Картер увійшов до блискучого, оздобленого хромом і склом кабінету, зовсім не схожого на те, що знаходиться внизу. За величезним столом сидів невисокий худорлявий світловолосий чоловік із курносим носом, намальованим ротом і маленькими різкими карими очима.


Він глянув на Картера, що ввійшов, скривив губи і повернувся до розкладених перед ним стосів грошей.


"Еріх Фойгт?"


«От кого ти хотів побачити. Хто ти, чорт забирай?» У нього був грубий голос, що не відповідав його розмірам, і він був одягнений у костюм та коштовності на п'ять тисяч.


"Мені потрібна інформація".


"Мені теж. Хто ти?"


"Картер, американський приватний детектив".


"Я не розмовляю з детективами, приватними чи ні".


"Мене це влаштовує. Я все одно хочу поговорити з твоїм батьком. Я завжди вірю в те, що треба йти до вершини».


Похмурий вигляд був справжнім, і його голос, коли він знову заговорив, став ще тихішим і грубішим. "Ви бачили мого менеджера внизу і мого вибивала?"


"Що ж."


«Разом вони важать понад п'ятсот фунтів».


"Так?"


"Так що я думаю, тобі краще піти, поки я не зламав тобі руки та ноги".


"Ви не хочете чути про Хесслінг?"


Що він мертвий? Я знав це за п'ять хвилин після виявлення тіла».


Це було схоже на важку травму, але Картер не здригнувся. "Ви пов'язані краще, ніж я думав".


Фойгт закінчив грати зі своїми грошима, намотав гумку на стопку банкнот і поклав потворний пістолет Вальтер на стіл між ними.


"У тебе є п'ять секунд, щоб вибратися звідси, перш ніж я застрелю потенційного злодія".


Картер підвівся. "Скажи Гансу-Отто, що наймудріше, що він зробить у наступні кілька днів, - це зустрітися зі мною".


Маленька людина потяглася за пістолетом, коли Картер вийшов за двері. Внизу бармен швидко розмовляв телефоном. Бісмарка ніде не було видно.


Картер вийшов надвір, повернув праворуч, пройшов близько десяти ярдів і завмер. Він був порожній. На два тверді блоки не було ні душі. Це була найвища частина ночі. Між барами мали бути туристи та місцеві жителі, повії та їхні клієнти, які сміялися.


Не було нічого, нікого, жодного звуку. Це було схоже на зону бойових дій незадовго до битви.


Він зробив ще кілька кроків і почув, як позаду нього пролунали кроки вулицею. Це було схоже на сигнал. Вони вийшли з затемнених дверей перед ним, Бісмарк і ще двоє майже такі ж міцні. Картер кинув швидкий погляд через плече і побачив, що до нього наближається бармен із палицею.


Удар був погано націлений. Картер вивернувся, і він нешкідливо пройшов повз його спину. Кіллмайстер вдарив бармена в горло лівою рукою, яка пройшла лише дванадцять дюймів.


Чоловік зробив невеликий крок назад, крекчучи і ковтаючи повітря. Картер ударив його ногою в живіт, а потім вдарив вдруге груди. Він упав.


Залишилися Бісмарк та інший його приятель. Картер почав йти їм назустріч, але спізнився.


Пара куркулів, схожих на залізні, ударили йому прямо в середину спини, і він упав на землю. Він бачив, як бармен все ще лежав на землі за кілька футів від нього, все ще стискаючи своє горло і живіт, але решта троє була готова до роботи.


Йому почали бити ногами, і Картер прикрився.


"Слідкуй за його головою!"


"Так, залиш його дихати ... не вбивай його!"


"Ублюдки", - подумав Картер і зробив три-восьмі оберти на стегні, виставивши ноги. Він збив двох із них і схопився на ноги.


Бісмарк наближався до нього. Обидві руки були витягнуті перед ним, долоні напружені, великі пальці сховані.


Він рушив до Картера, його права рука різко опустилася вниз. Кіллмайстер підійшов до нього і сильно вдарив його ногою в ліву гомілку. Бурчання його товстих губ було чистою агонією.


Будь-який біль є біль, і Картер відчував свою частку від черевиків. Але біль у кістках – це знову щось інше.


Бісмарк на секунду підстрибнув, і це дало Картерові час ударити його по іншій гомілки.


Двоє інших знову наближалися. Кіллмайстер ударив одного з них ліктем у живіт, але інший сильно вдарив у скроню праворуч у голову. Картер вдав, що падає, і вдарив його ліктем у яєчка, коли падав на нього.


Потім він пішов за стогненим Бісмарком. Картер знав, що йому треба швидко діяти. Його спина, ребра та голова хворіли, ніби кінець був близький. Він знав, що не витримає.


Він усадив два удари в живіт Бісмарку, щосили, що залишилися в його руках, і схопив його за ліве зап'ястя. Картер завів руку чоловікові за спину та повернув її.


Потім він міцно схопив його за шию і, іншою рукою за пояс, повів тротуаром.


Голова гіганта з глухим стукотом ударилася об цегляну стіну, і Картер дозволив йому зісковзнути на цемент.


Бармен підвівся, млявий і схопився за горло, але йшов далі. Картер ступив уперед і вдарив ногою з-під себе. Він упав, трохи швидше, так що його коліно чекало удару в кишки здорованя.


На той час, коли він лежав на тротуарі на спині, майже не залишилося бажання боротьби.


"Як вас звати?"


Тиша, ненависть у його очах, кров тече з рота.


Картер вчепився пальцями у волосся і кілька разів ударився потилицею в тротуар.


"Поговори зі мною."


«Дірк…» він придушив рота.


«Добре, Дірк, після того, як ти прибереш це безладдя, ти повернешся і скажеш маленькому Еріху, що це тільки початок. Чуєш мене?"


Моргання та нерозуміння.


Кіллмайстер ще кілька разів ударив головою об бетон. Коли звуки пролунали як Так, він зупинився.


«Скажи йому, що я у «Вікторії». Якщо я не отримаю звістку до раннього ранку, що я побачу Ганса-Отто, це війна».


Картер, хитаючись, пішов вулицею і вийшов на Ку'Дамм. До стоянки таксі було півкварталу, і він ледве дійшов.


Водій спокійно оглянув його. "Лікарня?"


"Вікторія".


"Ви впевнені, мій гер?"


"Я впевнений. Але якщо ти знаєш про чорний вхід, то це допоможе».


* * *


У його кімнаті горіло світло, а на краю ліжка сиділа Ліза Беррінгтон.


"Господи, що з тобою трапилося?"


"Якого біса ти тут робиш?"


«Насамперед».


Я намагався довести, наскільки я мачо, не в тому районі міста. Тепер ти. Як ти сюди потрапила?


«Покоївка. Вона вважає, що у нас роман».


"А у лікарні?"


«Я прокинулася і була розважлива. Прийшов поліцейський на ім'я Брюхнер із SSD і забрав мою заяву. Коли все закінчилося, я зажадала, щоб мене виписали».


"З тобою все гаразд?"


«Краще, ніж із тобою. Дозволь мені допомогти тобі з цим».


Вона допомогла йому з піджаком, поклала на ліжко і налила два міцні напої. Поки він пив його, вона почала знімати з нього одяг.


"Ти в порядку?"


"Ні. Дурне питання. Як ти почуваєшся?"


Ти вже запитала мене про це.


"Я знову питаю".


«Мене трохи нудить, коли я занадто багато думаю про це. Здебільшого зло. Хочете, щоб я була в курсі?


Він так і зробив, коли вона перестала роздягати його майже догола, а потім почала робити чудові речі з його хворими м'язами своїми руками.


«Це має довести це, чи не так? Що Стефан найняв когось, щоб убити мою сестру?


- Обов'язково, - гаркнув Картер. «Нам потрібно більше. Мотив. Хто? Вбивця й досі ховається».


"Боже, все твоє тіло стає чорним і синім".


«Що б ви не робили, це допомагає».


Вона відійшла від ліжка. Тепер вона повернулася, знову взявшись за руки. Він лежав із заплющеними очима. Наступного моменту він здригнувся і мало не скрикнув, коли обмацуючі пальці знайшли біль у забитих м'язах його спини.


"Ой, достатньо!" вигукнув він.


"Не треба", - сказала вона, коли він спробував відштовхнути її. «Просто розслабся. Я не думаю, що щось зламано».


"Ще немає!"


"Шшш".


Картер зітхнув і зумів розслабитись. Вона була гарна. Її масажні пальці, здавалося, змогли проникнути в саму суть його болю. Була дивовижна агонія, але після неї його охопив заспокійливий спокій.


Після цього єдиного, слабкого протесту Картер відчув, що він слабшає, і не чинив опір лікуванню. Він міг чути її монотонний голос, але майже не розумів, про що вона говорила.


Він відчув, як її руки знімають із нього останній предмет одягу, його шорти. Потім вона працювала над болем, коли удари кулаками карали його бруньки. Довгими заспокійливими рухами її сильні пальці пробіглися колоною його спини, змученими плечима, схилом його грудної клітки. Він відчував, як агонія вислизає, змінюючись чудовим почуттям добробуту, а потім, що неймовірно, чудовим відродженням сили.


«Дякую», - нарешті видихнув він. "Ти страшенно хороша медсестра!"


«О, я майже забула. Коли офіцер SSD, Брюхнер, залишив мене осторонь…»


"Що ж?"


«Жінка – велика білява жінка – з його офісу чекала на вас у холі. Вона лишила це».


Картер взяв із рук Лізи два манільські конверти і розірвав їх. Він швидко переглянув досьє Фойгта.


«Дай мені блокнот із портфеля, гаразд?»


Вона зробила. "Це важливо?"


"Дуже." Він недвозначно розповів їй, хто такий Ханс-Отто Фойгт і який вплив у цього діда. «Я думаю, що він може дати відповіді краще і набагато швидше, ніж я чи поліція. Мені просто треба дістатися до нього».


"Невже це так складно?"


"Дуже, але я думаю, що в мене є спосіб". Картеру вдалося перекотити ноги з ліжка, а потім зі стоном підвівся.


Тільки тоді він зрозумів, що повністю оголений. «Угу, це трохи ніяково…»


"Насправді ні." Вона посміхнулася. Її пальці почали працювати над сукнею.


«Я міг би вдягнути халат».


«Я б воліла, щоб ти цього не робив», - сказала вона, її посмішка стала ширшою.


коли вона зняла сукню. Вона стояла у напівкомбінезоні та ліфчику, сміливо оцінюючи його. Груди, що роздмухували бюстгальтер до розриву, важко і туго висіла за чорними мереживами. "Краще?"


"Майже."


Коли він підійшов до телефону, вона опускала комбінізон униз.


Він зв'язався з оператором гарячої лінії AX і назвав їй ім'я Марті Джейкобс та червоний код. Вона перейшла до скремблера і повернулася за кілька секунд. "Містера Джейкобса тут немає, сер".


“Я подумав, що це не так. З'єднайте мене з ним удома».


"Так сер."


Дуже сонний голос пробурмотів щось на кшталт: "Ага, хто це?"


"Марті, це Картер".


«Боже, Нік, зараз три години ночі!»


«Боротьба за волю ніколи не спить. Є олівець?


"Дай мені хвилинку". Він повернувся за десять секунд. "Стріляй".


«Я хочу чинити тиск на Ганса-Отто Фойгта та його маленького хлопчика Еріха».


"Що за тиск?"


Картер сказав йому, а потім прочитав власні записи, зроблені з файлу. "Скільки у вас чоловіків?"


"Шість у домі, і я можу отримати ще близько п'ятнадцяти".


«Цього має бути достатньо».


«Нік, ти збожеволів? Ти хочеш розпочати Третю світову війну в Західному Берліні, не кажучи вже про те, що поліція зробить із нами, якщо щось піде не так!


«Я подбаю про поліцейських. Ви щойно зібрали три команди. Почніть із його ранкових кур'єрів, які відвозять оборотний капітал у нелегальні казино. Крім того, візьміть чотирьох або п'ять його букмекерів та сейф у Баварії».


"Ти не в своєму розумі!"


«Я знаю, але я покладу тобі двадцять один, це спрацює. Я дам тобі вранці знати, коли треба рухатися».


"Я піду прямо на це".


«Ти хороша людина, Джейкобсе. Чао».


Картер кинув блокнот і файли на телефонну стійку, підвівся і повернувся до Лізи. Вона розтяглася на ліжку оголеним.


"Хіба ви не ризикуєте жахливо?" — спитала вона.


«Так, але ти б'єшся з вогнем іншим вогнем».


"Давай, поцілуй мене".


"Впевнена?"


"Я впевнена. Я не хочу спати на самоті. Якщо я з тобою, то мені не буде снів. Мені буде за що триматися».


Картер дістався до ліжка, де вона підійшла та звільнила йому місце. Вона повернулася і лягла боком на ліжко обличчям до нього, її вага лежала на його лікті, її голова підпиралася рукою. Він відчув, як її тверді теплі груди опустилися на його груди. Поправляючи подушку під головою, щоб краще розглянути її, він провів рукою по її волоссю. Він був вологий від її зусиль над ним.


"Він зробив це, чи не так?" – тихо прошепотіла вона.


Картер кивнув головою. "Думаю так. Стрілець був хороший, занадто хороший, щоб схибити. Я не думаю, що він схибив. Я думаю, що Фойгт може сказати мені, напевно, і якщо Хесслер найняв стрілка, я думаю, у нас є мотив».


Вона тремтіла. "Ублюдок".


Картер вимкнув світло і ніжно торкнувся її плеча. Вона виступила проти нього добровільно, безглуздо.


"Ти впевнена?" він поцілував їй у шию збоку.


"Я впевнена", - пробурмотіла вона.


Картер відчув, як вона рухається по ньому, відчув тепло її губ, а потім і рота.


"Розслабся", - сказала вона. "Пам'ятай, я точно знаю, що роблю".


Дев'ятий розділ.


«Ми працювали з ним у групах усю ніч, гер полковник».


Перед тим, як заговорити, Баленков зіскреб з правого боку ще трохи бороди. «І він не сказав тобі нічого, крім свого імені, звання та серійного номера».


"Що, гер полковнику?"


"Нічого. Що він каже?"


«Він стверджує, що він такий, як написано у його документах, і вимагає зателефонувати до свого посольства».


Полковник кивнув у дзеркалі і витер піну з обличчя. «Це вбивця. Його неможливо збити з пантелику. Те, що в нього є, надто сильне».


Лейтенант тримав мундир старшого чоловіка. "Чи ми маємо використовувати переконання?"


«Можливо нам доведеться, але тільки в крайньому випадку. Ні, я думаю, що у випадку герра Кляйна/Клаусвіца ми спробуємо розум».


Баленков не став вдаватися до подробиць, і лейтенант Штазі більше не став його розпитувати. Двоє чоловіків залишили досить спартанську квартиру росіянина і спустилися до "Чайки".


"Ваш офіс. Товаришу полковник?"


Ні. Кемпельстофф».


Чорний автомобіль з високим кузовом виїхав з узбіччя на Карла Маркса штрассе і попрямував до Ліхтенберга та в'язниці суворого режиму Східного Берліна.


Лейтенант почав розмову, але Баленков заспокоїв його легким помахом руки. Думка полковника працювала, перебираючи всі межі інформації, що вони почерпнули про події у країнах напередодні.


Він уже мав теорію, частково підтверджену Москвою напередодні ввечері. Але скласти решту було головоломкою з кількох частин.


Зрештою він витяг з портфеля нотатки, нотатки, файли та блокнот. Він старанно переглядав кожну клаптик інформації та робив нотатки в міру читання.


На той час, як вони дісталися в'язниці, Баленков був цілком упевнений, що зможе привести вагомі докази.


* * *


Картеру вдалося прийняти душ, поголитися, одягнутися і вислизнути з кімнати, не розбудивши Лізу Беррінгтон.


Дорогою до їдальні він зупинився біля столу. "Будь-які дзвінки


або повідомлення для кімнати сім-чотирнадцять, Картер? "


"Nein, mein Herr".


За тостами, соком та кавою Картер записав питання, на які він хотів би отримати відповіді від Стефана Конвея. Було майже дев'ять, коли він розрахувався за чеком і повернувся до стійки реєстрації.


«Як і раніше нічого, гер Картер».


"Данке". Він повернувся і практично зіткнувся із Брюхнером.


«Інспектор Вінтнер у машині».


"Я буду тільки секунду", - відповів Картер. "Один дзвінок".


Оператор AX увімкнув скремблер у той момент, коли згадав своє ім'я, і через кілька секунд на лінії опинився Марті Джейкобс із хрипким голосом.


"Сподіваюся, ти трохи поспав".


"Трохи, не багато", - відповів Картер, згадавши майже ненаситні вимоги, які Ліза пред'явила до його хворого тіла раніше. "Як далеко ми просунулися?"


«Встановіть. Звичайно, ми повинні будемо бути трохи обачними у денний час. Справжня дія розпочнеться не раніше ніж сьогодні ввечері. Тобто якщо це почнеться».


Через нервозність у голосі чоловіка Картер зрозумів, що сподівався, що відповідь Картера буде негативною.


"Це йде ... повністю".


"О Боже".


«Не сумую, Марті. Все, що отримають твої хлопчики, ми пожертвуємо на вашу улюблену благодійність».


"Ви, звичайно, знаєте, що ми порушуємо закони дружньої країни".


«Як і Фойгти. Я подзвоню вам для звіту про виконану роботу сьогодні вдень».


Крім водія та Брюхнера, там була молода блондинка-стенографістка, яка виглядала дуже діловою. Картера уявили, коли він прослизнув на заднє сидіння, і Вінтнер відповів кивком на запитання Кіллмайстра: розмовляти можна.


"Щось нове?"


"Чортовськи мало", - відповів головний інспектор. «F1 був викрадений із французького військового складу в Марселі. Ми провели огляд, але досі всі професіонали, яких ми запросили для допиту, мають тверде алібі. Я думаю, що нам потрібно щось, що струсить вулицю, щоб отримати відповіді”.


Картер посміхнувся. «Я думаю, що я маю спосіб зробити те, чого немає у вас».


Він уточнив, а потім затамував подих, доки на обличчі Вінтнера не розпливлася широка посмішка. «Я передам Реймерові слово посла, щоб його люди засліпли».


"Я думаю, це спрацює". - сказав Картер.


"Я теж. Звичайно, я не чув жодного слова з того, що ви сказали».


"Звісно." Картер передав чоловікові перелік питань, які він поставив за сніданком. «Я хотів би, щоб ви запитали про це. Я думаю, що зараз краще, щоби Конвей не знав, хто я».


"Гер Вінтнер?" То був Брюхнер з переднього сидіння.


"Так?"


«Радіо… очевидно, терористичний акт на під'їзді до приватної резиденції у Грюневальді. Було підірвано два автомобілі, ніхто не постраждав».


Вінтнер почав тягтися до радіотелефону на задньому сидінні і раптово зупинився. «Дізнайся, кому належали машини!»


"Так." Брухнер повернувся до своєї гарнітури і за кілька секунд повернувся до заднього сидіння. "Mercedes останньої моделі і новий Rolls-Royce, зареєстровані на Еріха Фойгта".


"Скажіть поліції відділення, щоб вони розібралися з цим".


"Ja, mein Herr."


Вінтнер повернувся до Картера і посміхнувся. "Ваші люди не втрачають часу даремно".


* * *


«Гер Кляйн, я полковник Волатої Баленков».


Дітер Клаусвіц проігнорував простягнуту руку і підвівся на весь зріст. Його очі були сльозливими і червоними від безсоння, але в його обличчі була похмура рішучість.


"Полковник, як американський громадянин, я вимагаю, щоб мені дозволили зв'язатися з моїм посольством".


"Свого часу. Герр Кляйн». Баленков сів і почав розкладати свої папери.


"Я також вимагаю оглянути мою куртку".


"Твоя куртка?"


«Так. Я думаю, що підкладка мого піджака була відпоротою, в нього були вставлені банкноти НДР, а піджак був заново пошитий».


"Хто б це зробив, гер Кляйн?"


"Напевно, покоївки в готелі, за вашим наказом".


"Я бачу, ви нас дуже мало поважаєте, гер Кляйн".


"У мене взагалі немає до вас поваги".


Одна брова різко зігнулася. «Я мушу нагадати тобі, де ти…»


“Вам навряд чи потрібно це робити. Я знав, що знаходжусь у поліцейській дільниці з того моменту, як проїжджав через КПП Чарлі».


"Чому ви поїхали до Східної Німеччини, гер Кляйн?"


"У мене є квиток на Аерофлот до Лондона".


Є рейси до Лондона із Західного Берліна».


"Мені було цікаво."


"Я бачу." «Ця людина гарна, – подумав Баленков. він добре блефував. Полковник тільки сподівався, що його вдасться обдурити. «Будь ласка, сядьте, mein Herr. Я хочу, щоб ви дещо прочитали, а потім, можливо, ми зможемо обговорити мою теорію».


Неохоче білявка сів і взяв папку з паперами. Баленков уважно стежив за його обличчям і проклинав себе, коли не було ні моргання, ні піднятої брови, ні помітної зміни обличчя.


Це було досьє поліції Західного Берліна на Дітера Клаусвіца.


«Цікаво, але до чого тут я?»


«Можливо, нічого, але три речі у цій справі, незважаючи на те, що Клаусвіц – відомий злочинець, інтригують мене. Ви знаєте, що таке біатлон?


«Я вважаю, що це спортивний захід, який включає бігові лижі і стрілянину».


«Стрілянина з гвинтівки, так. Зі справи ви помітите, що Клаусвіц - чудовий стрілець. Ви також помітите, що під час своєї короткої військової кар'єри він був у Штутгарті, а після служби в армії навчався в Американському університеті в Мюнхені. Я підозрюю, що англійська мова герра Клаусвіца така гарна, як моя… або ваша».


«Я зустрічав кількох німців, які чудово розмовляли англійською».


"Звичайно", - відповів полковник. «Потерпіть мене, гер Кляйн; я дещо вигадую. Вам відомо, що вчора у Західному Берліні було скоєно замах на американського бізнесмена?»


"Ні, я не знав про це".


"Неважливо. Ця людина не була вбита. Його дружина та поліцейський були вбиті».


«Послухайте, я втомився від цього…»


"Герр Кляйн, заткніться". Баленков підійшов до своїх записів. «У нас є підстави вважати, що Оскар Хесслінг найняв Дітера Клаусвіца для скоєння цього злочину. Вчора ввечері я отримав записку з Першого управління КДБ у Москві, яка пов'язує герра Кляйна з Оскаром Хесслінгом. Схоже, що Хесслінг намагався шантажувати герра Кляйна кілька років тому. Ми думаємо, що цей замах цілком міг бути новою спробою шантажу”.


"Я знову питаю вас, яке відношення все це має до мене?"


«Я думаю, це дуже багато, гер Кляйн. З моменту стрілянини до того моменту, як ви пройшли через стіну, пройшов рівно годину та п'ятнадцять хвилин. Наші люди на Заході також зробили вранці обережні запити до офіційних осіб Mockdendorf Limited. Вони справді нещодавно вели справи з паном Девідом Кляйном, але тільки телефоном і телексом. За їхніми словами, Девід Кляйн особисто не був у Німеччині більше року».


Баленков зупинився, вивчаючи видобуток. Це було незначно, але ознаки були: легке утиск навколо рота, ледве помітне провисання в інших квадратних плечах, тремтіння ніздрів.


Полковник це відчував. Він майже отримав свого чоловіка.


"І, звичайно, був телефонний дзвінок від гера Хесслінга за день до вашого приїзду".


"Який?"


«Так, гер Хесслінг і я в минулому вели чимало справ».


Баленков витяг із портфеля невеликий касетний магнітофон і натиснув кнопку відтворення.


"Штазі, капрал Клейманн".


«Полковник Баленков. Бітте».


"Бітте".


«Баленків».


"Guten Abend, mein Herr."


«Ах, Хесслінг. Мені було цікаво, коли ти збираєшся зателефонувати. Що я отримаю за свої маленькі послуги?


"Бувай. Полковнику, я не певен. Але перспектива здобуття нагороди велика. Сьогодні, ближче до вечора, американець Девід Кляйн приїде до «Метрополя».


"Так?"


«Його справжнє ім'я – Дітер Клаусвіц. Він західний німець, нині звільнений умовно-достроково і чекає на суд за пограбування. Цього має вистачити, щоб утримати його протягом кількох днів, чи не так?»


"Більш ніж достатньо. Але чому?"


«Я маю зв'язатися з вами у вівторок. Я подзвоню вам того ж вечора і повідомлю, що з ним робити і наскільки великі будуть обидві наші нагороди. Auf Wiedersehen, полковник».


"Wiedersehen, гер Хесслінг".


Баленков натиснув кнопку "Стоп" і подивився на людину через стіл. Гарне обличчя тепер посіріло, і він тримався за віскі руками.


«І так. Дітер, розумієш, тебе зрадили з самого початку. І я думаю, ми знаємо, чому. Тобі було наказано не вбивати Стефана Конвея, чи не так?


"Ні."


"Це була жінка весь цей час, чи не так?"


"Ja", - відповів Клаусвіц німецькою. "Der Fell Schweinhund!"


"Я повністю згоден. Герр Клаусвіц, з вашою думкою про гера Хесслінга. А тепер припустимо, що ми почнемо з самого початку, від початку, включаючи всі імена, які ви знаєте».


"Що я отримаю від цього?"


Баленков знизав плечима. "Я думаю, ви вже оформили ще один паспорт на інше ім'я в Англії, оскільки Девід Кляйн справді існує?"


«Так. Я збирався до Португалії, а потім до Аргентини».


"Так, впевнений, у вас було б багато друзів", - сухо відповів Баленков. "Я не бачу причин, через які, коли у нас є те, що ми хочемо, ви не можете продовжувати вашу подорож."


"Як я можу довіряти тобі?"


«Насправді, у вас немає вибору. Але я скажу таке: ми не хочемо скандалу із убивцею, що проїжджає через Східну Німеччину. Чим швидше ви заберетеся, тим краще для нас».


Клаусвіц зітхнув. "Можна мені сигарету?"


"Звісно." Баленков штовхнув відкриту пачку через стіл і натиснув кнопку "Запис" на магнітофоні.


Дітер Клаусвіц говорив дві години сім хвилин. Після цього полковник Баленков заповнив все з іншого боку медалі - сторони Хесслінга, - чого Клаусвіц не міг знати. Він вирішив, що знайти іншу жінку буде неважко.


"Дуже добре, Дітере", - сказав він нарешті, збираючи все і кладучи в портфель. «Тепер ви можете відпочити, і сподіватимемося, що ви скоро вирушите в дорогу». Він зустрів лейтенанта у коридорі. "Вона приїхала?"


«Я, гер полковник, близько півгодини тому. Вона у холі шостого поверху».


Баленков піднявся на ліфті на шостий поверх і спустився коридором у вітальню для старших офіцерів.


Він знав про її репутацію і чув про її красу, але реальність її вразила його, коли він нарешті зустрівся з нею віч-на-віч.


"Полковник Баленков?"


"Так".


«Я полковник Ганна Пальміткова. Ходімо прямо до справи?»


* * *


Стефан Конвей був убитим горем чоловіком. Блеф і бравада старого доброго хлопця в стилі техаського і хитрий бізнесмен.


Тільки-но Картер потиснув чоловікові руку, як зрозумів, чому ЗМІ танцювали під дудку Конвея. Він був великим, красивим, чемним і грубим одночасно. Він добре лаявся і розповідав анекдоти, в яких змішалися дотепність та церковне благочестя.


Він також примудрявся вставляти «дорога мила дружина» у кожну третю пропозицію.


«Мені потрібний маніяк, який це зробив. Інспектор, і я хочу, щоб його дупу було прибито до стіни!»


Минуло півгодини з того часу, як вони увійшли до квартири посла в Берліні, а Вінтнер ще не зміг поставити жодного питання.


Крім інспектора, стенографа, Картера та Конвея, була ціла фаланга прихильників великої людини, шість чоловіків та три жінки. Конвей не спромігся уявити їх поза хвилі і формальної «частини мого персоналу».


Чоловіків можна було поділити на категорії адвокатів-бухгалтерів. Двоє з них були американцями, четверо – німцями. Дві жінки були секретарками американського типу, охайними. здоровим і старанним, як і належить працюючим біля престолу.


Це була третя жінка, яка цікавила Картера, і, судячи з того, як стенографістка Вінтнера кидала швидкі косі погляди, їй теж було цікаво. Цікаво чи з трепетом.


Картер здогадався про останній і зрозумів, чому.


Він ледве вловив її ім'я, Урсула Райнеман, але не міг пропустити її присутність. Ніхто, навіть у кімнаті із сотнею гарних жінок, не пропустить цього.


Це була висока статна жінка років двадцяти-тридцяти. У неї було коротке темне волосся з легкими завитками з боків, що обрамляли вишукано складене обличчя, приховане маскою серйозності. Її очі, пильно дивлячись на Віннтнера, були рівними, холодними і невизначеного кольору під довгими темними віями.


Вона мала чарівне обличчя і чуттєву постать, які привертали увагу чоловіків. Картер нічим не вирізнявся.


Тільки коли голоси Вінтнера і Стефана Конвея зросли від гніву, Кіллмайстер знову звернувся до двох чоловіків.


«Яким би банальним здавався вам цей допит, гер Конвей, запевняю вас, що це не так. А тепер розкажіть, будь ласка, про спробу шантажу?


Конвей спохмурнів і подивився на своїх адвокатів. Мабуть, був якийсь непомітний кивок згоди, бо він почав говорити.


«Коли я був студентом, я приєднався до кількох лівих організацій. Це була одна з тих ідеалістичних речей у коледжі», - сказав він, знизавши плечима. «Коли я дізнався, що вони пов'язані із комуністами, я пішов. Все дуже просто".


Вінтнер кивнув головою. "Але, очевидно, хтось згадав".


«Так. Зі мною зв'язався чоловік у Сан-Франциско і показав кілька петицій, які я підписав багато років тому. Мені сказали, що матеріали будуть заблоковані, якщо я згоден продати певні електронні технології та обладнання фірмі тут у Західній Німеччині».


"І?"


«І я сказав їм іти до біса».


«Отже, ці петиції були подані до американського ФБР».


"Так."


"І вас розслідували?"


«Я був розслідований та очищений. Я не розумію, яке це має відношення до замаху на моє життя».


"Можливо, нічого, можливо, щось". – спокійно сказав Вінтнер. "Ви знаєте когось, хто хотів би вбити вашу дружину?"


"Звичайно, ні! Вона не мала ворогів у світі».


«Але твого життя були погрози».


"Так."


"Коли?"


"Вранці ми приїхали до Берліна".


«Як?… Листи? До вас хтось прийшов?


Конвей завагався. Знову побіжний погляд на його людей. Вінтнер цього не помітив. Він дивився на свої записи. Картер зробив. Зоровий контакт прямо з Урсулою Райнеманн.


Ні, це був телефонний дзвінок.


Мені, тут, у готелі”.


"А чого вони хотіли?"


«Те саме, електроніка. Я думаю, це прокляті комуністи».


Вінтнер переключив передачі. «У мене тут заява від вашої невістки, пані Лізи Беррінгтон, у якій говориться, що ви та ваша дружина були на межі розлучення».


"Це безглуздо!" - загримів Конвей, схоплюючись на ноги. «Ліза – сука! Вона ніколи не любила мене і завжди робила все, що було в її силах, щоб поділити нас! О, у нас з Делейн були суперечки, але яка пара їх не має?


"Я бачу." Вінтнер зітхнув. Він зібрав свої папери та встав. "Коли ви їдете з Німеччини, гер Конвей?"


«Я знаю, що моя люба дружина хотіла б, щоб я продовжував свою роботу. Через чотири дні я маю виступити в Мюнхені. Я, мабуть, поїду з Берліна цього ранку».


"Дякую за співробітництво."


Він уже був за дверима. Картер пішов за ним і зупинився.


"Гер Конвей, цікаво, чи можу я поставити вам ще одне питання?" Картер говорив англійською мовою з сильним німецьким акцентом.


"Що це таке?"


"Ви знаєте людину на ім'я Оскар Хесслінг?"


Ця людина була гарним актором, але питання виникло невипадково, і він не був повністю готовий захищати цей напрямок.


Було дуже легке посмикування правого ока, легке дихання та початок нового погляду на жінку, яку він вчасно зупинив.


Ні, я ніколи не чув цього імені.


«Зрозуміло. Данке».


Вінтнер першим заговорив у ліфті. "Що ви думаєте?"


"Я думаю, що він винен", - відповів Картер.


Вінтнер кивнув головою. «Я теж, але це буде важко довести без стрільця чи людини, яка його найняла. Це досить складна афера, щоб просто позбутися своєї дружини. Майже неймовірна».


"У мене є теорія", - сказав Картер. «Шантаж був справжнім. Конвей хоче позбутися своєї дружини, тому він використав його, щоб поширювати чутки про те, що його ось-ось уб'ють, але насправді мета - дружина».


«Як я вже сказав, – відповів Вінтнер, – досить ретельно та надумано. І страшенно складно довести».


"Може бути." Картер повернувся до білявої стенографістки. «Я бачив, як ти дивилася на високу темноволосу жінку. Ти її знаєш?"


Дівчина кивнула. «Її звуть Урсула Райнеман. Декілька років тому її фотографія була на обкладинках усіх журналів Німеччини. Вона була фотомоделлю. Тепер вона ще красивіша».


"Який у неї зв'язок з Конвеєм?"


Вінтнер звірився з роздрукуванням адміністративного персоналу Protec. «Вона голова відділу зв'язків із громадськістю в Європі».


"Це пекельна робота для фотомоделі", - пожартував Картер.


Вінтнер знизав плечима. «Ні, якщо в неї розум та краса. Це може бути плюсом. Про що ти думаєш?"


"Старомодний, дуже простий трикутник".


«З Урсулою Райнеманн у ролі іншої жінки?» - сказав Вінтнер, зігнувши густі брови.


"Ви бачили її. Що ви думаєте?"


Вінтнер кивнув головою. "Я поставлю на неї команду".


Брюхнер з посмішкою чекав на них біля машини. “У нас є мотоцикл! Молодого панку затримали за перевищення швидкості на Бісмаркштрасі. Він зізнається, що вкрав його з гаража у Веддінгу».


"Чи є шанс, що він наш стрілець?"


Брухнер похитав головою. Ні. Він дрібний злодюжка, довгий послужний список, але на це не здатний. Команда вже допитала сусідів на Вібештрассе. Старий згадує, як байкер зайшов у гараж на BMW та повернувся на білому Mercedes. "


"Номер ліцензії? Опис водія?"


Обличчя Брухнера впало. «Жодного номера, і все, що він пам'ятає, це те, що водій був блондином».


"Принаймні це початок", - сказав Картер, заповзаючи в машину. «Киньте мене до Тессинера Штубена. У мене зустріч із людиною, яка має деякі відповіді».


Десятий розділ.


"Фройляйн Кламмер?"


"Так." Долоні Гертруди Кламмер, що прочинили двері, спітніли. Ця жінка була не з Ку'Дамма, але й на поліцію вона не була схожою.


«Я хочу поговорити з вами, фройляйне Кламмер».


"Зараз я зайнята."


Білий «мерседес» мав повернутися до Тегеля. Їй не зателефонували, щоби підняти трубку. Вона не знала, де його забрати. Вона не знала, що робити. Чи була ця жінка з Європи?


«Я хотів би поговорити з вами про білого мерседеса, фройляйн Кламмер».


Обличчя Гертруди Кламмер побіліло, як машина. "Ви з Європи?"


Ні, фройляйн Кламмер. Я хочу, щоб ви дещо прочитали».


Папір пропущений через тріщину. Гертруда прочитала його і притулилася до стіни, дозволивши двері широко відчинитися.


"Mein Gott..."


Жінка увійшла і зачинила за собою двері. "Я хочу, щоб ви підписали цей документ, фройляйн Кламмер".


«Але це зізнання! У ньому йдеться, що я допомогла вбивці втекти!»


"Так, фройляйн Кламмер, коли ви взяли "мерседес" напрокат і залишили його в гаражі на Вібе-штрассе".


"Хто ти з поліції?"


Ні. Не має значення, хто я. У нас є це знання, і ми маємо його застосування. Запевняю вас, фройляйне Кламмере, ми не збираємося використовувати його проти вас».


Але я навіть не знав, що мене найняв Оскар Хесслінг!


"Ми це знаємо. Просто підпишіть, фройляйне Кламере.


Я хотіла б виїхати з Берліна... "Жінка поклала на стіл стопку банкнот у тисячу марок та ручку." Підпишіть, фройляйн Кламмер”.


Гертруда Кламмер відчувала, як у неї частішає пульс. "У мене немає вибору, чи не так?"


Ні. Якщо ви цього не зробите, копія буде надіслана на SSD. Це буде лише питання часу».


Гертруда села і тремтячою рукою підписала папір.


Вона ледь відчула, як тонка струна рояля торкнулася її горла, як вона задихнулася.


* * *


Ресторан був рожевим у променях полуденного сонця. Пахло свіжими квітами та гарною їжею. Картер замовив випивку, пиво та подвійну порцію палтуса з цибулею-пореєм у папілоті.


Він на два пальці опустив свою склянку, коли дуже втомлений Джаміль Ерхані ковзнув у крісло навпроти і кинув шестидюймовий пакунок перед Картером.


"Ти був зайнятий".


Ерхані відпив пиво. «Підтримка модемів у гарячому стані».


"Просвіти мене".


Індієць глибоко зітхнув і пірнув усередину. «Protec великий, я маю на увазі справді великий. І одна з причин - величезне переливання мегабаксів у потрібний час».


"Гроші Делейн".


"Ти зрозумів. Конвей зжер маленькі компанії, як акули ковтають піскарів під час годування, як тільки він отримав у свої руки її видобуток та її кредитну лінію».


«Отримайте один бал на нашому боці. А як щодо операцій із готівкою за останні шість місяців?»


«Protec розкидає мільйони, начебто вони вийшли із дитячого різдвяного рахунку. Але, як це не дивно, це спрацювало на нашу користь».


"Як же так?"


«Бо менші суми виділяються як чорт забирай. Це відбувається так. Protec-Europe фінансується із Цюріха. Якщо будь-які кошти переводяться з дому - Сан-Франциско або Нью-Йорка - до Цюріха, це завжди з особливої причини. І це завжди величезні гроші. Близько трьох тижнів тому був переказ на двісті п'ятдесят тисяч доларів із Нью-Йорка до Цюріха”.


"І це мало?"


«Найменший рахунок з будь-коли. Його було зарезервовано для фонду Protec-Berlin».


"Хто контролює цей фонд?"


"Дама на ім'я Урсула Райнеманн".


"Бінго", - прошепотів Картер.


"Яке?"


"Нічого. Давай, куди поділася чверть мільйона?"


«Щоб купити фірмовий замок на річці Гавел. Але через двадцять чотири години після внесення початкового внеску його відкликали. Був тривідсотковий штраф, але це дрібниці».


"Хто міняв гроші?"


«Deutschbank, тут, у Берліні. У мене там приятель, який згадав про угоду. Гроші не були перераховані назад на рахунок Protec. Вони були зняті готівкою».


"Урсула Райнеманн?"


“У тебе є це. Але це ще не все. Особисте для дружини. Вона зняла двісті п'ятдесят тисяч готівкою зі свого особистого рахунку за два дні до того, як вони з Конвеєм поїхали до Європи».


Картер загарчав. - "Ублюдок взагалі нічого не втрачає з рук, чи не так?"


«А тепер два останні повороти». Ерхані зупинився, насолоджуючись пивом і передчуттям Картера. «Оскар Хесслінг не зберігає багато грошей у цій країні. Насправді він не зберігає багато грошей, і крапка. Його капітал у золоті, і він любить купувати його нелегально. Так дешевше. Він використовує хлопця під назвою Пітер Роенстаффер. Трохи більше двох тижнів тому гер Пітер купив у Лондоні золото за двісті п'ятдесят тисяч доларів і переправив його до Цюріха для Хесслінга; ця новина прийшла від друга-спекулянта у Лондоні».


"Все досі підходить".


Посмішка на обличчі Ерхані поширилася від вуха до вуха. «Тепер настає дзвінок. Цього ранку, відразу після відкриття, майже двісті п'ятдесят тисяч готівкою було внесено до касового фонду Protec до Deutschbank».


"Власник Урсула Райнеманн".


"Ти зрозумів!"


Картер задумливо потер підборіддя. «Це все ще побічно, але є певний слід. У вас є адреса цього Роенстаффера?


"Я думав, ти спитаєш".


Ерхані простягнув клаптик паперу і пірнув у їжу перед ним.


"Гарного обіду", - сказав Картер, кидаючи на стіл кілька банкнот. "Я твій боржник."


"Це не може чекати?"


«Не так швидко, як я думаю, у найближчі двадцять чотири години все розвиватиметься», - сказав Картер через плече і попрямував до фойє до телефону.


За словами Марті Джейкобса, хлопчики з AX пов'язували Фойгтов вузлами, і день ще починався.


Хорста Вінтнера не було, але Брюхнер вислухав розповідь про Пітера Рогенстафера і погодився заїхати за Картером за десять хвилин.


Він зробив останній дзвінок у номер Лізи у «Вікторії».


"Чорт візьми, Нік, я б хотіла, щоб ти заходив частіше", - сказала вона, почувши його голос.


"Був зайнятий. Що ти знаєш про Урсула Райнеманн?


«Ім'я дзвонить у дзвін, але я не можу його визначити».


«Я думаю, що вона друга жінка у трикутнику. Я хочу, щоб ви подзвонили всім спільним друзям, які були у вас з Делейн, і подивилися, чи згадувала ваша сестра колись це ім'я. авіаперевізники. Я хочу знати дати, якщо такі були, коли Райнеман відвідала Штати”.


«Підійде. До речі, я точно не ледарювала».


"Ой?"


«Делейн і я купили багато одягу у маленькому бутіку Фігаро на П'ятій авеню у Нью-Йорку. Я добре знаю власника та зателефонувала їй».


"Червоне плаття?"


«Так. Продавщицю звали Кей. Я поговорив із нею, і вона добре пам'ятає цей інцидент. Делейн зненавиділа цю сукню і навіть не приміряла її. Стефан прийшов у таку лють, що налякав усіх у магазині. Зрештою, він виграв. , і вони купили плаття.


Вони обидва думали про те саме; це було схоже на ESP через лінію.


Сукня була ще кращою, розпізнавальною метою для стрільця.


"Він хитрий, Ліза, але це може бути ще один цвях у труну".


Він повісив трубку і виніс надвір громіздку пачку комп'ютерних роздруківок Ерхані. Брухнер якраз під'їжджав до узбіччя.


"Ось адреса".


"Що це таке?" Чоловік кивнув у бік пакунка Картера.


«Фінансове життя Стефана Конвея та Протека, моє вечірнє читання. Ви зрозуміли?"


Брухнер пройшов через товстий м'ясистий пластиковий конверт. «Ця фігня – чисте золото на вулиці. Хлопчики там прийшли, щоб зробити арешт та переконатися, що вони повернуть її».


Картер повернув голову. Двоє поліцейських у цивільному слідували за ними у седані без розпізнавальних знаків. Їхні обличчя були квадратними та похмурими, і вони не відривали очей від машини SSD.


Картер засунув фунт героїну у внутрішню кишеню пальта і закурив. Пан Пітер Рогенстаффер був би невеликою ланкою, але тут підійде будь-яка доказ.


* * *


Адреса знаходилася у старому районі північного Берліна, над лісом Тегель на Вайден-штрассе. Це тупиковий перехід у провулок. Картер наказав Брухнеру зупинитися за рогом, а за ними в'їхали двоє поліцейських.


Картер залишив звіт Protec у машині SSD і рушив униз кварталом. З настанням сутінків увімкнулися автоматичні ліхтарі.


Номер 32 не відрізнявся від своїх двоповерхових сусідів. Картер зателефонував і максимально пильно подивився на своє обличчя.


Ряба особа з-під зачесаного назад сивого волосся з'явилася в щілині дверей. Картер не дізнався б, що це жінка, якби вона не заговорила.


"Що ти хочеш?"


«Я хотів би поговорити з Пітером Роенстафером».


"Що треба?"


«Я хотів би сказати йому сам».


"Його тут немає".


"Де він?"


"Не твоя справа. Його немає у місті».


"Ясно. Хто ти?"


"Я його мати".


"О, добре, не могли б ви сказати пану Рогенстафферу, що у нас є спільний друг, який щойно помер?"


"Що?"


«Він знатиме. Скажи йому, що я маю вести бухгалтерію».


Рот жінки заляпав, але перш ніж з нього долинав якийсь звук, Картер повернувся і спустився сходами.


З відходом денного світла утворився легкий туман, розмиваючи світло вуличних ліхтарів у похмурі тіні.


Картер підійшов до кута, де волали дві машини, потім рушив назад. Біля провулка він узяв годинник під ганком через вулицю та двома будинками ближче до провулку, ніж номер 32.


За його годинником було вісім хвилин, коли він побачив, що фіранки на передніх вікнах трохи розсунулися. Через дві хвилини двері номера 32 відчинилися, і висока постать у темному плащі зісковзнула по сходах. Він мав громіздкий портфель, і, судячи зі швидкості його пересування та його екіпажу, Картер помістив його десь за тридцять.


Він перетнув вулицю, минув ґанок, де на нього чекав Картер, і попрямував до провулку. Картер дав йому п'ять секунд і пішов за ним. На повороті провулка чоловік був ярдів за десять попереду.


Картер наздогнав його до того, як чоловік почув його кроки.


"Ви гер Пітер Рогенстаффер?"


Він повернувся, щоб бігти, але Картер заплутав свою ногу між ногою іншої людини і той упав. Коли він підійшов, Кіллмайстер схопив його за краватку і притис до стіни.


"Близько трьох тижнів тому ви зробили покупку золота в Лондоні для Оскара Хесслінга ..."


"Залиш мене в спокої! Я не розумію, про що ти говориш


«Ви переправили золото до Цюріха і передали його Хесслінгу».


"Хто ти?"


«Людина, яка хоче отримати відповідь… одна відповідь».


"Йди до біса."


Він спробував притиснути коліно до промежини Картера. Кіллмайстер упіймав його на стегні і вдарив його правим кулаком у живіт.


"Як ви дізналися, що Хесслінг мертвий?"


На цей раз він спробував ногу по гомілки. Це підключилося, і Картер від болю закусив губу.


"Добре, мій гер".


Картер зробив ще один удар у живіт і притис голову на цегляній стіні.


«Стій! Боже, стій, ти розколов мені череп…!


Картер зупинився і розім'яв м'яз правого передпліччя. Миттєво відчув гладку рукоять Хьюго на долоні. Він просунув лезо на півдюйма в праву ніздрю Роенстаффера і зібрав пасма його волосся, щоб утримувати його голову.


«У мене немає часу грати в ігри, і мені все одно, чи ти будеш живий чи помреш. Говори!»


"Тоні зателефонував мені... сказав, що Оскар мертвий". Чоловік був близький до ридання.


"Коли ви мали забрати другу пачку?"


"Минулої ночі. Хесслінг збирався зателефонувати мені одразу після виплати. Натомість зателефонував Тоні».


"Скільки?"


«Те саме, що й інший, двісті п'ятдесят американців».


"Чому Тоні подзвонив тобі?"


"Він знає, що я людина Хесслінга".


"Так ти знаєш усі дії Оскара?"


Тиша.


Картер пролив трохи крові на Хьюго.


"Mein Gott, не вбивай мене!"


«Що у портфелі? Файли? Записи?


"Так."


«Є щось про роботу, за яку платили півмільйона американців?»


«Ні, це була приватна угода. Хесслінг займався всім після контакту».


"Але ви зробили перший контакт?"


«Так. То була жінка по телефону. Вона залишила десять тисяч завдатків. Я подумав, що вона серйозна, тому я відправив її Хесслінг».


"Що вона хотіла за свої гроші?"


"Я не знаю." Картер ще трохи лоскотав чоловікові ніс. "Я не знаю, клянуся!"


Картер витягнув лезо з носа, але залишив його близько. «Після того, як угоду було укладено, ви, мабуть, вжили деяких заходів. Хесслінг не бруднив руки».


«Я не знаю, зробив я це чи ні. Я багато роблю для нього.


"Як дістати мотоцикл BMW ... або вкрасти його".


Роенстаффер кивнув головою.


"Куди ви його доставили?"


«Паркування в аеропорту. Я залишив його із ключами».


"Щось ще?"


"Нічого."


«Має бути щось ще. Ви знаєте, що така плата потребує чогось великого. Не кажіть мені, що ви не здогадалися».


Очі збожеволіли і почали обертатися. Картер знав, що втрачає його. На цей раз гострий кінчик Х'юго підійшов до його шиї.


«Я не знав, доки не почув про це в новинах!» він ридав. «Клянусь! Я думав, що це буде хіт, але ніколи не припускав, що це буде американець!


"Ви торгувалися за гвинтівку, чи не так?"


«Так. Я знаю його лише як турка. Він торгує у публічному будинку у Веддінгу під назвою Nightbird Hotel».


"Я думаю, ви кажете мені правду".


"Я присягаюсь".


"Щось ще?"


«Еее… еее, машино. Я не знаю, чи має вона якесь відношення до цього, але я доручив Гертруді Кламмер доставити орендований «Мерседес» у гараж на Вібе-штрассе».


«Ти хороша людина, Рогенстафере».


Картер ударив його по шиї ззаду. Він став навколішки і разом із Хьюго зайнявся портфелем. Він відкрився за секунди. Під парою сорочок, шкарпетками та білизною він знайшов золоту жилу.


Він викинув одяг та закрив портфель. Залишивши героїну Рогенстафферу, він побіг назад кварталом і ковзнув у машину SSD поруч із Брюхнером.


"Добре?"


«Великий бізнес. Він мирно спить у провулку».


"Мурбота на ньому?"


Картер кивнув головою.


Брухнер виліз із машини і пішов назад до двох поліцейських. Він обмінявся кивками та словами і повернувся.


«Вони з ним розберуться. Прокляті торговці наркотиками. Що небудь ще?"


«Я розповім тобі дорогою. Ти знаєш "Золотого Тільця" на Ку'Дамі?»


Хто не знає? - посміхнувся Брухнер. Він розгорнув машину і рушив назад до центру міста. "Що у портфелі?"


Життя та діяльність Оскара Хесслінга. Ви можете робити копії для своїх та місцевих мешканців. Оригінали – приманка для Ханса-Отто Фойгта».


«Що в «Золотому тільці», окрім дешевих шпигунів та повій?»


"Дуже нервова жінка на ім'я Гертруда Кламмер".


Одинадцятий розділ.


Брухнер підтримав його на сходах, поки Картер постукав. Відповіді не було.


"Фройляйн Кламмер?"


Єдиним звуком була балаканина, що випивала в барі внизу і періодичний стогін з однієї з інших кімнат.


"Я збираюся її забрати".


Брухнер кивнув головою.


І бармен, і чоловік за стійкою сказали їм, що жінка була у своїй квартирі цілий день.


Руки Картера спітніли, коли він розкрив замок двома відмичками. Він уже мав досить гарне уявлення про те, що він збирається знайти.


Він не помилявся.


"Брухнер!"


"Так?" Картер кивнув йому і зачинив двері. "Mein Gott".


Було дві кімнати: вітальня та крихітний альків спальні за рваними шторами.


Гертруда Кламмер акуратно вмостилася на ліжку, розплющивши очі і дивлячись на тріщини лабіринту в штукатурці стелі. Яскрава червона рана на її шиї розповідала історію її останніх секунд.


"Гаррота?"


Картер кивнув головою. "Струна від піаніно, дуже швидко і дуже тихо".


Брухнер підняв слухавку, а Картер зайнявся двома кімнатами. Він не сподівався, що знайде багато, але тоді він шукав лише одну річ.


Той, хто набрав номер Гертруд Кламмер, нічим не цікавився. Місце було обережним, як шпилька.


«Вони будуть тут за п'ятнадцять хвилин. Я сказав їм використати чорний хід і стримувати хвилювання».


"Добре", - відповів Картер. Він майже скінчив і нічого не знайшов.


«Ви думаєте, що це був стрілець, що помітив сліди після того, як він дізнався про смерть Хесслінга?»


"Може бути." Картер підійшов до трупа.


"Те, до чого звикаєш", - подумав він, обережно вставляючи палець у м'ясисту частину шиї. Палець тримався близько трьох секунд. Жінка була мертва близько п'ятої години тому.


Тіло було повністю одягненим, без синців чи будь-яких інших ознак боротьби.


Чи знала Гертруда Кламмер свого нападника? Здавалося б, так.


Картер обережно розстебнув ґудзики її блузки, глибоко зітхнув і провів пальцем під правою чашкою бюстгальтера.


Нічого.


Інша сторона була продуктивнішою: тонкий складений листок паперу. Картер глянув на нього і простяг Брухнеру.


«Квитанція на «Мерседес».


"Ага", - сказав Кіллмайстер. Це означає, що я дізнався правду від герра Пітера. Візьми слухавку і відправ команду на пошуки цього турка».


"Зроблю."


«Не заперечуєте, якщо я поїду на вашій машині назад до «Вікторії»? Мені потрібно багато працювати, і я хочу одержати копії документів Хесслінга».


«Давай, – сказав Брюхнер. «Я чекатиму тут прибиральників».


На той час, як Картер направив машину вгору по Ку'Дамму і навколо Тіргартена у бік будівлі, в якій розташовувалися офіси SSD, у повітрі накотив дощ.


Хорста Вінтнера ще не було в офісі. Картер кинув портфель з інструкціями повернути його йому до «Вікторії», як тільки його вміст буде скопійовано, а потім повернувся до машини.


"Є повідомлення для Картера?" - спитав він, коли повернувся до готелю.


"Ja, mein Herr."


Картер розірвав конверт. Це було від Лізи.


«Я в офісі компанії. Ви багато питаєте. Ви знаєте скільки рейсів потрібно перевірити? Якщо я встигну до восьми… вечеря?»


Картер піднявся ліфтом на свій поверх. Як тільки він увійшов до кімнати, відчув це: хтось тут був. Його зайва пара взуття була за три дюйми від позначки біля підніжжя ліжка. Його чемодан трохи зрушили, рівно настільки, щоб відірвати волосся, яке він прикріпив до одного його боку слиною.


Він обережно переходив від кута до кута, від стіни до стіни, від телефону до телевізора.


Нічого.


Потім він переглянув сумку і свої особисті речі - сорочки, краватки, шкарпетки, спідню білизну - уважно оглянув кожен предмет, перш ніж вийняти його.


У ванній він перевірив своє приладдя для гоління і відчув запах лосьйону після гоління і зубної пасти. Він навіть дезодорант розібрав. Крихітна голка з ціаністим наконечником або шпилька, що застрягла в трубці, творить дива.


Він був майже задоволений тим, що це був лише пошук, коли помітив невелику тріщину між фарфором і гумовою пробкою на кришці сидіння унітазу.


Він підвівся рачки і ввімкнув ліхтарик. Ось вони: дві крихітні пружинки, вставлені у гумові пробки.


Тримаючи руки якомога стійкішими, він підняв кришку з верхньої частини резервуара. Два дроти вийшли з труби для промивання. Вони були прикріплені до зв'язки з клейонки, зануреної у воду. Він обережно закрив кришку і пройшов до спальні до телефону.


«SSD», - була коротка відповідь на третій дзвінок.


"Хорст Вінтнер, бітте".


У трубку одразу ж пролунав голос, що гарчав. "Вінтнер".


Картер. Наскільки близькі до того, щоб мої копії були готові?


«Хвилинку», - він одразу повернувся. «Ще півгодини. Я перевіряв їх, коли вони знімалися. Дуже цікаво читати».


"Добре. Коли їх буде доставлено, нехай це зробить експерт із бомби».


"Чому?"


"Так, у мене в унітазі близько шести шашок динаміту".


Він повісив люльку і пірнув у берлінський довідник.


"Der Bavarian".


"Еріх Фойгт, бітте".


"Гер Фойгт не увійшов".


«Так? Ну, скажи йому, що дзвонив Картер. Бомба не вибухнула».


"Що це…?"


«Це нісенітниця собача. Скажи йому, що я підвищую тиск удвічі».


Картер повісив трубку і повернувся у ванну кімнату. Він обережно хлюпнув водою на обличчя, а потім сів, щоб прочитати історію приходу до влади Стефана Конвея.


* * *


Сутінки, що насуваються, і початок легкої, але теплої мряки змусили більшість купальників залишити трав'янисті береги Халлензее. Ті, кого залишили, дотримувалися свого оголеного гедонізму.


Турок лежав на траві просто під прилавком.


За п'ятдесят ярдів від озера біля причалів гойдався пліт. На відміну від пар, що оточували його, турків був у костюмі.


Він був там, де мав бути. Де була жінка?


Він перевірив її джерело у Гамбурзі. Вона була гаразд. Вона погодила ціну за телефоном. Не так вже й незвично. Люди, які поспішали зі зброєю, зазвичай не сперечалися про ціну.


Поруч із стегном турка, щільно зав'язаний у водонепроникній сумці, прикріпленій до ременя, був зразок товару – Walther PPK із глушником.


Вона сказала йому телефоном, що їй потрібно десять штук. Турок підняв ціну на тисячу марок за штуку. Вона погодилася, якщо якість була гарною. Вона також натякнула, що може наслідувати більший наказ.


Він перевірив згасаюче світло. Має бути близько шостої години. Вона запізнилася майже півгодини.


А потім він побачив її. Вона була перед ним, стоячи біля води. Вона була схожа на богиню з волоссям кольору воронова крила, верхня половина її тіла вимальовувалась на тлі сірого неба. Її одягом був бюстгальтер на шиї та спідниця із запахом.


Я носитиму топ і спідницю в тон у чорно-білу смужку.


Потім її руки почали працювати і спідниця впала на траву.


Вона встала, переконавшись, що турок її помітив, потім повернулася до води і потяглася навшпиньки.


Рот турка сповнився слиною. Може йому вдасться отримати невелику додаткову плату. Вона була гарною, не з тих жінок, з якими зазвичай спілкувався турків.


Довгі ноги, здавалося, тремтіли від сили, що доходила до тремтячих округлих сідниць. Її живіт був плоским, із виїмкою між гострими стегнами. Груди були великі, сильно виступаючи з грудної клітки.


"Можливо, я все-таки уклажу тобі угоду за ціною, жінка", - пробурмотів турків, натягуючи пояс на талії і застібаючи його.


Вона вигнулась у воду, і турок пішов за нею. Сонце пекло велику частину дня, приблизно за годину до цього, роблячи воду теплою.


Вона легко заповзла на пліт і витяглася, витягнувши пальці ніг до трав'янистого схилу, а голову – до центру озера. Турок приєднався до неї в тій самій позі, його стегно штовхнуло її.


"Ви принесли зразок?"


Її німецька була злегка підкреслена, але турків не міг визначити її рідну мову.


"Я приніс."


"Дайте подумати."


Він зняв пояс і засунув сумку перед їхніми головами, щоб ніхто не міг побачити її на березі. Він розстебнув блискавку, відсунув внутрішню водонепроникну підкладку та витягнув «Вальтер».


"Глушник?"


Він зняв глушник і прикрутив його до носа вальтера. «Це першокласний об'єкт, який повністю перебудований. Я можу надати вам усе, що хочете».


Вона перекотилася на лівий бік і притулилася до нього своїм тілом. Турку було важко думати про справи, коли її м'які груди пестили його плече.


Вона порилася в темряві під грудьми і дістала невеликий мішечок із клейонки. З кожним рухом на тілі турка виступало дедалі більше поту.


"Я повинен сказати, що це найдивніший спосіб доставки, який я коли-небудь робив".


Вона посміхнулася. «Але ви маєте визнати, що це особисте. Ніхто на березі не звертає на нас уваги, і ніхто нас не чує».


"Правда."


Вона простягла йому три гільзи з мішечка. "Зарядіть це".


"Зарядити…?"


"Звісно. Мені не потрібні пістолети з несправними бойками».


Турок знизав плечима і викинув обойму. Вставив три гільзи. Він вставив обойму назад у приклад. "Добре?"


"Так." Вона кивнула, частково перекочуючись його тілом. "Вогонь, якось, у воду".


Він переклав пістолет у праву руку та вистрілив. Її рука була трохи вище за нього, її тепле дихання стосувалося його шиї. Мабуть, її бюстгальтер зісковзнув. Він відчував, як її оголені соски твердіють на його спині.


"Задоволена?" - пробурмотів він.


"Черговий раз." Він випустив у воду другу кулю. "Тепер дозволь мені".


Вона потяглася за пістолетом. Все її тіло рухалося над ним. Відчуття її шкіри було п'янким, настільки п'янким, що він не помітив, що на її правій руці вона носила рукавичку, прозору рукавичку пластичного хірурга.


Вона вийняла пістолет з його руки, але замість того, щоб вистрілити у воду третім та останнім патроном, повернула ствол до його голови. Перш ніж він встиг зупинити її, тупий ніс глушника встромився в м'яку ямку за його правим вухом.


"Що за…?"


«Шшш, тихіше і тихіше».


"Що робиш?"


"Я нахиляю стовбур так, що якщо я вистрілю, куля потрапить прямо у ваш мозок".


"Божевільна сука ...!"


Він завмер. Її ліва рука рухалася, щоб покласти аркуш паперу та маленьку ручку на пліт під його обличчям.


"Прочитайте це і підпишіть".


Турку довелося витерти піт з очей нервовими пальцями, перш ніж вони змогли сфокусуватися.


"Ти божевільна сука!"


"Хіба ви не поставили F1 для Хесслінга?"


Тиша. Вона ще глибше притиснула глушник.


"Ой, чорт тебе забирай!"


"Чи не так?"


“У мене є адвокат! Свиням не зійде це з рук...»


Вона посміхнулася йому у вухо. "Я не SSD або поліція".


"Чому ...?"


«Шантаж. Я знаю, хто найняв Хесслінга, щоб знайшов Клаусвіца».


"Я не знаю Клаусвіца".


"Неважливо. Коли все складеться разом, буде багато грошей. Докази мають бути незаперечними. Якщо ви співпрацюватимете, ви отримаєте це зізнання назад. Можливо, ви навіть отримаєте деякий прибуток».


Вона відчувала, як його тіло трохи розслабляється під нею.


"Але якщо це дістанеться поліції..." - пробурмотів він.


"Вони не знатимуть. Підпишіть!"


Турок узяв перо тремтячою правою рукою. Він зімкнув ліву руку на правому зап'ясті, щоб воно було стійке, і написав свій підпис унизу сторінки: Деметріус Баклевіч.


"Дуже добре."


Вона витягла ручку та папір з-під його обличчя і випустила третю кулю у його мозок.


Вона обережно склала папір і повернула його разом з ручкою в сумку. Коли мішечок був надійно закріплений у бюстгальтері, Ганна Пальміткова зісковзнула у воду та попливла назад до трав'янистої берегової лінії.


Було одразу після семи. Якщо пощастить, вона влаштує зустріч між собою та Стефаном Конвеєм до кінця вечора.


* * *


Ліза зателефонувала о сьомій, коли Картер спустився коридором у свій номер за їжею.


Атмосфера була напружена, коли він розповідав їй про те, що він дізнався.


Урсула Райнеманн за останні шість місяців здійснювала не менше двох поїздок до Штатів на місяць: до Нью-Йорка, частини до Сан-Франциско. Це могло бути просто бізнесом, або тут могло бути багато іншого. Неможливо було сказати, не перевіривши всі пересування Стефана Конвея у Штатах, а це було б дуже складно.


Ліза приїде вранці.


"Це все вільно, чи не так?" вона зітхнула. "Обставини".


«Поки що», - визнав Картер. Якщо Райнеман є частиною трикутника, це виглядає так, ніби Конвей поставив її вперед з усім. Якщо станеться падіння, це її слово проти нього».


Вони закінчили трапезу в мовчанні. Картер не сказав їй, що трохи більше години тому хлопці з унітазу в його кімнаті прибрали вісім динамітних шашок.


Судячи з змученого виразу її обличчя, вона не могла зрозуміти це разом з рештою, що вона засвоїла за останні кілька днів.


Біля дверей вона недбало поцілувала його в щоку. Для Картера було цілком очевидно, що вона хотіла - і потребувала - на самоті так само сильно, як і він.


«Добре випис», - промимрив він, ніжно стиснувши її плече.


"Я буду намагатися."


"Прийми таблетку."


Знову у своїй кімнаті, він знову поринув у документи Хесслінга. Вони багато говорили, але нічого такого, що допомогло б йому пробити Конвея. Єдина реальна інформація полягала в тому, що, читаючи між рядками, гер Хесслінг справді мав деякі міцні зв'язки у східному секторі, які були дуже прибутковими.


Картер майже закінчив, коли у двері постукали.


"Що ж?"


"Вінтнер".


Картер відчинив двері, і здоровань увійшов до кімнати. Він упав у крісло, розстебнув краватку і розстебнув гудзики верхньої сорочки.


"Довгий день?"


“Ви це знаєте. Ваші хлопчики розв'язали третю світову війну там. Слава Богу, Фойгти не знають, де завдати удару у відповідь!»


«Крім того, що мало не підірвали мені дупу… буквально», - прогарчав Картер. «Хочеш випити? У мене є бренді та скотч».


«Бренді гаразд. Є результати?


"Ще немає." Картер простяг йому склянку. Він зник за один ковток. "Щось про турка?"


«Його звати Деметріус Баклевіч. І він зник».


"У справах?"


"Хто знає? Може, старий Фойгт розповість вам, якщо ви колись доберетеся до нього».


Картер інформував співробітника SSD про всі деталі, зібрані ним того дня. Вінтнер сидів сутулячись і похмуро дивився на порожню склянку, що котилася між його великими руками.


"Отже, що у нас є?" - сказав він нарешті.


"У мене багато дрібниць, що вказують на Урсулу Райнеман, і по ній ми здогадуємося, що це Конвей".


"Але нічого, що могло б його притиснути", - додав Картер.


"Як сестра це сприйняла?"


"Погано."


"Як ви це розумієте?"


Картер зітхнув, допив свою склянку і знову наповнив їх.


«Конвей одружується з Делейн через її гроші та зв'язки. Гроші працюють, шлюб – ні. Коли на сцену виходить Райнеман, стає ще гірше. Хтось намагається шантажувати Конвея. Він бачить у цьому спосіб поставити під загрозу своє життя. відправляє Райнеман на полювання за стрільцем”.


"І вона знаходить Хесслінга".


«Вірно. Іронія в тому, що Хесслінг, мабуть, знайшов її, тільки вона цього не знала».


Картер вирішив відверто розповісти про зв'язок Пітера Лімптона/Бориса Симонова з Хесслінгом.


«Я припускаю, що Хесслінг найняв стрільця і дав йому інструкції застрелити Делейн і зробити все можливе, щоб усе виглядало так, ніби метою був Конвей. Хесслінг зберігає всі докази, а коли все охолоне, він дійсно має матеріал для шантажу. "


Вінтнер підвівся зі стільця. «Це підійшло б. Але з мертвим Хесслінгом, доказ також».


"Якщо тільки ми не отримаємо стрільця".


"Так, якщо тільки ми не отримаємо стрільця".


«Заходь до мене вранці».


"Добре", - пробурчав головний інспектор і зачинив за собою двері.


Картер сів у м'яке крісло біля вікна, вимкнув лампу і глянув на місто.


Стрілець все ще там чи його давно немає? Телефонний дзвінок Хесслінга Лімптону/Симонова означав, що ця людина була впевнена, що отримає товар. Це означало, що Хесслінг тримав стрільця в запасі на випадок, якщо він знадобиться для підкріплення шантажу.


Думки про це втомлювали Картера. Він задрімав. І дрімота стала глибшою і перетворилася на сон.


Телефон підняв його на стільці. Він увімкнув світло і глянув на годинник. Було три години ночі.


"Картер тут".


«Добре, сучий син, відклич своїх собак!»


«Приємно, що ти зателефонував, Еріху».


«Мій лімузин буде біля бічних дверей готелю за п'ятнадцять хвилин».


"А Ганс-Отто?"


«Мій батько чекає на тебе на острові».


"Приємно мати з тобою справу, Еріху".


Він перервав з'єднання та повторно набрав номер AX Berlin. Коли він зв'язався з Марті Джейкобсом на лінії, він наказав зупинити війну.


Потім він прийняв тривалий душ, поголився і одягнувся в чистий одяг.


Через сорок п'ять хвилин після дзвінка Еріха Фойгта він спустився вниз.


«До біса їх!» - подумав Майстер Кілл. Змусили чекати на два дні, можуть ще півгодини почекати.


Дванадцятий розділ.


Маєток був саме тим, що малося на увазі під цим терміном, а потім ще трохи. Він займав великий острів посеред річки Гавел.


Вони прикрили його по обидва боки, коли виходили з лімузина «Мерседес». На причалі вони поплескали його та знайшли Вільгельміну. Один із них почав просовувати волохату лапу під куртку Картера, і Кіллмайстер схопив його за зап'ястя.


"О ні, ти не знаєш", - прошипів він. "Цей християнин не зустрічає левів голим".


"Це неможливо!"


"Тоді ми припиняємо перемир'я".


"Чекай тут."


Він підійшов до катера, що чекав, і почав працювати з телефоном. Картер обернувся до іншого.


"Є сірник?"


Неохоче спалахнула запальничка, і Картер глибоко вдихнув. Сигарета наполовину скінчилася, коли повернувся розлючений головоріз, ще більш розгніваний, ніж будь-коли.


"Проходь!"


Це було п'ятнадцять хвилин їзди та ще п'ять хвилин ходьби від елінгу. Ханс-Отто не став розслаблятися у питаннях безпеки. Під час прогулянки. Картер нарахував дев'ять осіб, озброєних пістолетами-кулеметами чи дробовиками. Поруч із кожним чоловіком стояли великі німецькі вівчарки.


"Шостий танкової дивізії було б важко впоратися з цим", - подумав Картер.


Проходячи між двома чоловіками через густо зарослі деревами сади, Вбивця наголошував на тому, що він почерпнув з поліцейських файлів про Ганса-Отто Фойгта.


Він був активним антинацистом під час Другої світової війни. Коли йому було двадцять, він приєднався до невеликої елітної групи в Берліні, яка займалася поваленням нацистів за допомогою внутрішнього шпигунства.


Відразу після війни він вижив, використовуючи самі канали контрабанди, щоб сформувати величезний чорний ринок. Але не тільки той, хто вижив, а й природжений лідер, хитрий і безжальний.


Це було лише питання часу, коли контрабанда і чорний ринок стануть лише невеликою частиною його діяльності. До кінця п'ятдесятих років Фойгт був визнаним лідером злочинності у Західному Берліні та північній Німеччині. І з того часу він зміг зберегти цю імперію незайманою.


Вілла побудована на піднесенні прямо у центрі острова. Дорога вгору від води була довгою і звивистою, вона проходила повз віддалені будинки, сади і ще кілька охоронців зі зброєю.


Архітектурно це була мішанина замку на річці Рейн та імітація англійського замку Тюдорів. Зважаючи на все, його побудував якийсь давно померлий або божевільний тевтонський лицар, а не сучасний, живий повелитель банд.


Одна з двох величезних дубових дверей з мідними заклепками відчинилася, і Картер увійшов до величезного коридору. Еріх Фойгт чекав на нього.


"Я хочу твій пістолет".


Єдиний спосіб отримати це – це взяти”.


Молода людина зробила крок вперед. Картер не рушив з місця. Він усміхнувся.


"Сволота."


«Я прийшов не для того, щоб слухати твоє скиглення, Еріху».


«Мій тато у теплиці. Сюди».


Картер пішов за ним через лабіринт коридорів, заглядаючи в добре обставлені кімнати, поки вони рухалися. Скрізь були свіжі квіти.


Зовні будинок здавався великим. Усередині він був величезний. Незважаючи на те, що він був порівняно новим, він мав велику тверду ауру старовинного пишноти; Картер вважав це хорошим будівельним смаком та переважним використанням дорогих порід дерева та каменю для будівельних матеріалів.


Еріх провів його через широко відчинені французькі двері в крихітний Едем, повністю оточений високою, бездоганно підстриженою миртовою огорожею. Жива огорожа оточувала море камелій, олеандрів, гвоздик та незліченних ботанічних чудес, які Картер не міг назвати.


Зверху й довкола все було зі скла, яке захищало від річкового бризу, запаху міста і зберігало всередині те, що було… теплицею.


Посеред моря квітів стояв багато прикрашений фонтан. Поруч із фонтаном стояв стіл і чотири стільці. Один із стільців був зайнятий невисоким широким чоловіком. Обличчя було посивіло від віку, але все ще гарне в точених тевтонських рисах. Очі були пронизливо-блакитними під густими темними бровами, які не відповідали гриві сталево-сірого волосся.


"Ви Картер?" Голос був хрипкуватим, ніби він викурив пачку цигарок за останню годину.


"Я Картер".


«Кілька років тому я просто застрелив би тебе і поховав у Гавелі».


«Кілька років тому я мав би справу безпосередньо з вами, і мені не довелося б мати справу з хлопчиком».


При слові хлопчик Еріх вийшов уперед, стиснувши кулаки.


"Еріх, сідай", - прошипів старий. "Він правий."


Еріх сіл. Картер також. Ханс-Отто нахилився вперед, і в його жорстких блакитних очах блиснув пустотливий вогник. "Тобі подобається мій сад?"


"Прекрасно. Красиві квіти».


"Добре. Якщо ти помреш сьогодні ввечері, я побачу, що ти отримаєш найкращий букет. Чому ти коштуєш мені таких грошей?


«Бо я хотів з тобою поторгувати, а у твого сина кам'яні вуха».


"Отже. Що у вас є? Що ви хочете?"


Картер підвісив портфель до столу і відчинив його. "У мене Оскар Хесслінг".


Старий швидко перегорнув папери, але Картер зрозумів, що нічого не проґав. Коли він закінчив, він закрив валізу і тим самим рухом ударив Еріха по обличчю.


"Думмкопф!"


"Папа…"


"Заткнися! Забирайся з моїх очей!" Коли Фойгт-молодший пішов, Ханс-Отто знову глянув на Картера, постукуючи по футляру. "Хто ти?"


"Хтось дуже важливий".


«Ти, мабуть, перевернув моїх людей з ніг на голову. Це», - він сильніше натиснув на футляр, - «це, я б убив будь-кого заради цього.


"Гер Фойгт, - Картер повільно закурив, кажучи низьким модульованим тоном, - якщо я хочу, щоб когось убили, я роблю це сам".


Жорсткі блакитні очі Фойгта примружилися, потім він кивнув головою. "Так, я думаю, ти став би".


«Мені потрібна інформація та тіло… живе, якщо можливо. Я хочу знати, хто його найняв і хто стрілець, який намагався вбити американця Стефана Конвея».


"Я не наймав його".


«Мене тут не було б, якби я думав, що ти це зробив. Коли ти дізнаєшся, хто стріляв, мені потрібна твоя допомога, щоб знайти та зловити його».


"Згоден. Що ще?"


"Я ще не знаю. Може, щось… може нічого».


Ганс-Отто був людиною швидких рішень. Старі очі зморгнули один раз, а велика голова різко підвелася. "Еріх!"


"Так?"


«Дай мені телефон та трохи пива. Якого пива ти хочеш, Картер?


«Голландського, це дорожче».


"Голландське пиво! І рухайся!"


Картер почув, як хлопець забіг у будинок, і відкинувся на спинку стільця. Його здогад був вірним. Якщо хтось і міг дізнатися, хто і де був стрілець, то це Ханс-Отто Фойгт.


* * *


Ганна Пальміткова постукала у двері. Її одразу відкрили, але лише трохи. Світло не горіло, і обличчя в щілині було в тіні.


"Так?"


"Фрейлейн Райнеманн?"


"Так."


«Я щойно розмовляла з тобою по телефону».


"Заходь, швидко!"


Ганна Пальміткова вискочила у двері. Вона була швидко закрита і замкнена за нею. Як тільки ввімкнулося світло, вона спустилася в вітальню і, розквітаючи, повернулася обличчям до іншої жінки.


"Хто ти?" - спитала Урсула, стискаючи напівпорожню склянку віскі двома тремтячими руками.


«Хто я, не має значення. Запевняю вас, я маю матеріали, які я так невизначено згадала по телефону».


Ганна зняла з плеча велику сумку, яку несла. Вона порилася в ньому і витягла три аркуші паперу та манільську папку.


"Сядь", - коротко сказала вона, глянувши на іншу жінку.


Урсула почервоніла. "Це моя квартира. Як ти посміла…»


Рука російської жінки зігнулася, як батіг, і вдарила, як змія, що летить. Плоска долоня тріснула Урсулу по голові, змусивши її розтягнутися, і склянка віскі розбився об камінну полицю.


"Тепер ти послухаєш?" - прошипіла вона.


"Так." По красивому обличчю Урсули Райнеманн текли сльози. Її тіло тремтіло, і вона була впевнена, що не зможе стримати те трохи з їжі, яке було в неї в шлунку. "Що ти хочеш?"


«Запевняю вас, нічого з того, що ви не зможете дати. А тепер я розповім вам історію…»


Протягом наступної години Урсула слухала. Чим більше вона слухала, тим біліше і болючіше ставала.


Вона знала! Ця жінка знала практично все майже до того моменту, коли вони зі Стефаном вперше розробили план!


«Це визнання жінки на ім'я Гертруда Кламмер. Маленька сама по собі, але сполучна ланка. Ще одне, дивніше посилання – це заява дрібного незаконного торговця зброєю Деметріуса Баклевіча».


"Я нікого з цих людей не знаю ..."


"Читай!"


Урсула прочитала, випустила папери і вибігла з кімнати. Звуки блювоти із сусідньої ванни Ганну Пальміткову не турбували. Вона приготувала напій із добре укомплектованого буфету іншої жінки та закурила цигарку.


Врешті-решт Урсула повернулася, вражена і сіла на своє місце. "Я нічого про це не знаю".


"Чи не так? Третій аркуш паперу був затиснутий у руці Урсули». Ця заява Дітера Клаусвіца про те, що його було найнято Оскаром Хесслінгом для вбивства Делейн Беррінгтон Конвей. У ньому також йдеться, що ви та Стефан Конвей замовили це вбивство через Оскара Хесслінга».


"Це неможливо! Вбивця навіть не знав, що ми зі Стефаном…»


Урсула раптом закричала і міцно стиснула губи.


Посмішка Ганни Пальміткова була хижою.


«Наразі Дітер Клаусвіц перебуває у східнонімецькій в'язниці».


"Це нічого не значить!" Урсула ахнула. «Це абсолютно нічого не означає! Ніщо з цього не може бути пов'язане ні зі мною, ні зі Стефаном!


«Можливо, ні, прямо. Але кілька тижнів тому один із наших агентів працював з Оскаром Хесслінгом. Його під прикриттям звали Пітер Лімптон. Його справжнє ім'я – Борис Симонов. Він виявився зрадником після того, як його спіймали американці, але кілька операцій, які він почав, принесли плоди навіть без його відома. Це, наприклад”.


З манільського конверта Анна витягла десять відбитків розміром вісім на десять. Усі були живого, тілесного кольору. Кожен був під різним кутом, і всі вони показали Урсулу Райнеманн і Стефана Конвея на різних етапах заняття любов'ю.


Урсула затулила обличчя руками. Безмовні сльози капали з її пальців, і вона зблідла


«Ти не з поліції», - нарешті сказала вона, дивлячись нагору, її голос був рівним і позбавленим емоцій. "Що ти хочеш?"


Переможна посмішка з'явилася на обличчі Анни Пальміткової. "Це більше схоже на це", - сказала вона, дістаючи ще один аркуш паперу і рухаючись до іншої жінки. «Ось оновлений список доказів, якими Оскар Хесслінг намагався шантажувати Стефана Конвея. Є також докладні інструкції щодо того, куди та як їх слід направити».


"Стефан ніколи не погодиться!"


"Я думаю, що він погодиться". - Сказала Анна, спокійно потягуючи свій напій. - Думаю, твій коханець погодиться на все, щоб урятувати свою шкуру. Поклич його.


"Зараз?"


«Тепер. Я впевнена, що має особистий телефон».


"Так." Урсула кивнула головою. «Він встановлює скремблер, куди він пішов… у справах».


"Добре, навіть краще. Подзвони йому!"


Урсула все ще плакала, підсунула до себе телефон і набрала номер.


"Так?"


"Стефан ... це я".


«Урсуло, як ти смієш дзвонити мені сюди… навіть цим телефоном!»


«Стефане, сталося щось дуже важливе…»


"Чорт забирай, Урсуло, а не почекати до ранку?"


"Ні, чорт забирай, не може!"


«Добре, добре, люба… заспокойся. Що це?"


Здавленим голосом Урсула прочитала три зізнання, а потім розповіла йому про фотографії.


Коли вона закінчила, на іншому кінці дроту запанувала довга труна тиша.


"Стефан? ... Ти все ще там?"


"Так я тут. Я думаю. Жінка все ще там?


"Так."


"Дай їй телефон!"


Вона простягла трубку російською. "Він хоче поговорити з тобою".


Анна Пальміткова зняла сережку Cartier і заговорила телефоном. "Так."


"Хто ти?"


"Це не має значення. Важливо те, що я готова приховати наявну в мене інформацію в обмін на певні послаблення з вашого боку».


"Ви просите мене зробити зраду!"


"Вбивство, зрада ... все одно".


"Будь ти проклята!"


"У мене дуже мало часу, містере Конвею. Що ви скажете?"


«Я хочу сказати тобі, щоб ти поцілувала мене в дупу».


Вона невесело посміхнулася. - "Я впевнений, що ти став би".


«Мені потрібно спочатку побачити тебе… поговорити з тобою особисто».


Анна зробила паузу, розмірковуючи. – «Це можна влаштувати».


«Я маю оглянути свій завод у Шпандау вранці. На Пінінбергерштрассе в Штаакені, біля стіни є пивна».


"Я можу знайти це".


"Чи повинні ми сказати опівдні?"


«Півдні буде добре. Guten Morgen, Herr Conway».


Ганна повісила трубку і повернула сережку на місце.


«Він не збирається цього робити», - сказала Урсула, її й без того широко розплющені очі стали ще ширші.


«Він хоче поговорити. Але я впевнений, моя люба, що він це зробить».


* * *


"Ти прокинувся?" - спитала вона з темряви поруч із ним.


"Так."


Картер перемістив руку їй на живіт, але відповіді не було. Вона чекала в його кімнаті, точніше, у його ліжку, коли він повернувся із зустрічі з Фойгтом.


"Що трапилося?"


- спитав Картер, коли він роздягнувся і ковзнув у ліжко поряд з нею.


Вони говорили, і що більше вони це обговорювали, то байдужішою вона ставала. Картер зробив спроби і вона відповіла слабо. Заняття коханням були механічними, без пристрасті, із мінімальним результатом.


Після цього вони багато мить пролежали в тиші нарізно.


Тепер здавалося, що їй треба ще раз поговорити, а Картер був не готовий до цього.


"У мене є інтуїція, прямо тут, - вона притиснула його руку, - що неважливо, що ви відкриєте, все це приведе до жінки Райнеман, і Стефан зрештою піде".


"Ні, якщо я можу допомогти".


«Можливо, навіть ти, Нік, цього разу не вчиниш дива. Чим більше ми дізнаємося про Стефана, тим більше я розумію, що він багатий, розумний, могутній і абсолютно аморальний. Таким людям може зійти з рук усі. Для них немає законів”.


Його вразив глухий монотонний голос. Це було не схоже на неї, і фаталістична точка зору, яку вона дотримувалася, могла бути небезпечною.


«Гей, – сказав він, обіймаючи її.


"Що?"


«Я думаю, у вас посткоїтальна депресія».


"Не опікуй мене, Нік".


«Добре, – зітхнув він, – не буду. Нам потрібний стрілець. Гадаю, Ганс-Отто віддасть його нам».


"А потім, сподіваюся, все стане на свої місця?"


«Сподіваюся. Все в цьому бізнесі розкидано по шматочках. Ви лише молитеся, щоб вони зібралися разом».


"Пам'ятаєте Гонконг?" - Запитала вона хрипким від настрою голосом.


"Що ж."


«Ти залишався зі мною всю ніч та наступний день. Наступної ночі я прокинулася і назвала тебе. Ти покинув мою лікарняну палату. Я знаю, куди ти пішов і що зробив, Ніку».


Картер обережно відкотився від неї.


Він пам'ятав. Він дуже старанно працював із китайським злочинним світом і купив собі автомат Узі. Потім він вирушив на склад Коулуна та вбив трьох чоловіків.


Жодного звіту не було, і не було встановлено жодних зв'язків.


Але Ліза знала.


Раптом він зрозумів, що вона встала, встала з ліжка і натягла халат.


"Куди…?"


"Тобі потрібен сон", - відповіла вона, рухаючись до дверей. "Завтра великий день... для нас обох".


Він почав заперечувати, але двері за нею вже зачинялися.


Картер дуже втомився, але після того, як вона пішла, він довго лежав без сну, турбуючись про те, як, на його думку, її розум, можливо, грає з нею жарти.


Це були перші промені сонця, коли, нарешті, він дозволив своїм очам закритися і дозволити сну наздогнати його.


Тринадцятий розділ.


Стефан Конвей засунув фотографії та аркуші паперу назад у манільський конверт і кинув їх на стіл між собою та жінкою. Незважаючи на те, що вони знаходилися в дуже відокремленій, закритій кабіні, він озирнувся, перш ніж заговорити, ніби хтось дивився через його плече.


«Якщо не брати до уваги фотографій, це чисте припущення», - прогарчав він. "І що з того? У багатьох одружених чоловіків є романи. Половина чоловіків, які працюють на мене, мабуть, трахкають своїх секретарок».


"Якщо вони працюють на вас, - холодно відповіла темноволоса жінка, - вони, ймовірно, так роблять".


«Ти – уїдлива сука».


Її червоні губи заграли усмішкою. «Ваша думка мене не турбує та не цікавить. На додачу до того, що ви бачили, ми можемо відправити Клаусвіца на Захід особисто, щоб він розповів його історію».


«Це все одно мене не чіпатиме».


«Можливо, ні. Але це завдасть серйозного удару по вашому авторитету. Ви могли б, як ви, американці, висловлюєтеся, поцілувати політику на прощання».


Стефан Конвей потер віскі. "Що ти хочеш?"


Анна Пальміткова передала той же список, який передала Урсулі Райнеманн перед світанком того ранку.


Конвей уважно переглянув його, а потім з огидою жбурнув на стіл.


"Це зрада!"


"Це бізнес. І якщо ти не хочеш займатися бізнесом...»


Вона зібрала список і папку з манилою і почала підніматися.


"Сідай." Конвей зітхнув і розімяв незапалену сигару в чашку кави. "Якщо я згоден, я хочу отримати більше, ніж цей матеріал".


"Такі як…?"


"Знищити всі сліди".


Ганна Пальміткова запалила. Вона глибоко вдихнула і дозволила диму просочитися з її ніздрів. «Чоловік, який продав гвинтівку, вже мертвий. І жінка, фройляйн Кламмер, теж».


Російська шпигунка чекала, що чоловік навпроти неї зблід, ахне або якимось іншим чином висловить шок від усвідомлення її безжальної.


Вона була зовсім не готова до його власної жорстокості.


"Добре. Я хочу, щоб цей Дітер Клаусвіц теж був мертвим. Я хочу, щоб його тіло було доставлене західнонімецьким SSD разом з іншим визнанням, що він збирався вбити мене».


"Я думаю, це можна влаштувати".


"Це буде влаштовано", - прошипів Конвей. "І це ще не все. Я хочу прибрати Урсулу з дороги, і хочу, щоб це виглядало як випадковість».


Настала черга жінки моргнути. Її навчили відмовлятися від будь-яких емоцій, вбивати без питань, використовувати своє тіло з будь-якої причини за наказом. Буквально не було нічого, що б вона не зробила для своєї справи.


Але навіть її було шоковано.


"Це може бути складно".


"Але це може бути зроблено." - Заперечив він.


"Так, це повинно бути зроблено."


«Я їду сьогодні рано вранці до Мюнхена. Я хочу бути там, коли це станеться.


«Вибачте. Я маю зателефонувати».


Стефан Конвей замовив свіжу каву та бренді, поки чекав. Він розгорнув нову сигару і цього разу закурив. На той час, як російська повернулася, все йшло добре.


"Добре?"


"Зателефонуй їй. Скажи їй, що ти маєш побачити її особисто, але не в Західному Берліні. Скажи їй, щоб вона проїхала через Східну Німеччину і виїхала на захід автобаном номер п'ятнадцять у бік Гамбурга. Скажи їй, щоб вона виїхала о шостій годині вечора. "


"Звісно."


«У Людвігслусті вона має їхати шосе на північ у бік Шверіна. Скажіть їй, що ви зустрінете її на цій дорозі. Тому вона має бути точною».


"Це буде схоже на нещасний випадок".


"Так і буде."


Конвей кивнув головою. Він навіть усміхнувся. "Вона водить..."


«Новий сірий кабріолет Mercedes 190 SL, номер ліцензії D944-941. Ми дуже уважні, містере Конвею. Тепер ваша частина угоди».


Конвей подивився на годинник. «Я можу отримати замовлення до нашого дослідницького центру в Каліфорнії протягом години. Вони передадуть його на наш склад у Пенсільванії. Це може бути о п'ятій годині рейсу з Даллеса за часом Вашингтона».


«Отже, він буде тут о п'ятій ранку».


«Без урахування погоди у Франкфурті».


«Завтра опівдні, пан Конвей, влада Західної Німеччини буде проінформована про те, щоб забрати тіло Дітера Клаусвіца на контрольно-пропускному пункті Чарлі».


«А оригінали… зізнання та фотографії?»


«Це буде доставлено вам до Мюнхена, як тільки обладнання буде у Східному Берліні. Я сама супроводжуватиму передачу».


"А якщо вас зловлять із Франкфурта?"


«Буде хтось, хто посяде моє місце. Нам просто потрібно буде спробувати ще одну партію, чи не так?


Це змусило Конвея зненацька, але він швидко оговтався і відповів, повернувшись у наступ.


«Я не знаю, хто ви, але можу здогадатися, хто ви: російська, і, мабуть, шпигун КДБ. Ну знаєте що? Мені начхати, поки я отримую свою частку. У мене стільки ж грошей стільки ж влади та контактів, скільки у більшості країн третього світу”.


"Я впевнений, що ти знаєш".


"Запам'ятай це. Тому що коли це закінчиться, якщо ти колись знову спробуєш зв'язатися зі мною, я накажу убити тебе, як я вбив мою дружину. Тільки це не буде так швидко та безболісно. І я зроблю це. де б ви не знаходилися, навіть у Москві».


Із цим він пішов.


Ганна Пальміткова простежила за цівкою диму в цигарці в руці.


Пальці, що тримали її, тремтіли.


* * *


"Гер Картер?"


"Так." Картер відразу впізнав голос у телефоні і скотився з ліжка, струшуючи туман.


"Чи треба мені говорити, хто це?"


"Ні. Що в тебе є?"


«Нашого чоловіка найняли через Оскара Хесслінга. Це зробила жінка, яка зв'язалася з першою людиною у США. Але чомусь я відчуваю, що у вас уже була ця інформація, так?»


«Так. Я тебе перевіряв».


«Я поважаю це. Чоловіка, якого ви хочете, було дуже складно ідентифікувати, бо він не був професіоналом».


"Він не був ним?"


«Ні, але він був надзвичайно кваліфікований. Геній цього виродка Хесслінга знаходив таких людей».


"Хто він?"


«Його звуть Дітер Клаусвіц».


Картер закурив сигарету і дозволив диму обпалити його легені, поки слухав коротку історію стрільця.


"Де я можу його дістати?" - сказав він нарешті.


«Боюсь, це буде складно. Прямо зараз. Клаусвіц утримується у в'язниці Східної Німеччини. Він також перебуває під суворою охороною як державний в'язень».


"Чорт."


Це все, що я можу вам сказати, гер Картер.


Ви згадали, що вам може знадобитися інша послуга до завершення нашої угоди? "


"Ні ... почекай, може бути. Стривай!"


Картер упустив телефон. Він пройшов у ванну та налив у раковину холодну воду. Він швидко двічі занурив голову у воду, щоб очистити розум.


"Ризукова, - подумав він, - його мозок знову працює на повну потужність, але це може стати важелем".


"Фойгт?"


"Я все ще тут."


"Я хочу, щоб ти викрав жінку і тримав її".


"Це займе деякий час, спостереження, налаштування ..."


"Я хочу, щоб це було зроблено сьогодні ввечері".


"Я влаштую це".


"Її звуть Урсула Райнеманн ..."


* * *


"Урсула?"


"Так."


Підійди до кутового телефону і подзвони мені.


Конвей поклав трубку на підставку і зачинив дві свої громіздкі валізки. Він завжди збирав речі сам. Це був його фетиш - завжди знати, де все знаходиться, навіть спідня білизна та носові хустки.


Він схопив телефон під час першого дзвінка.


"Це я, що трапилося?"


«Послухай, любий, я зараз не маю часу розповісти тобі все. Я маю тебе побачити».


"Але як? Це було б надто небезпечно, щоб нас побачили…»


«Мені байдуже, Урсуло, люба. Я маю побачити тебе зараз найбільше».


"Я думаю, це може бути просто бізнес", - сказала вона, трохи подумавши. "Я мушу приїхати в готель?"


«Ні… ні, я хочу, щоб ти поїхала до Західної Німеччини».


"Куди?"


Конвей обережно дав їй інструкції, які йому дала російська жінка. А потім він повторив їх.


"Але де я тебе зустріну?"


«Просто продовжуй їхати маршрутом. Я тебе зустріну».


Телефоном лунали ридання. «О, Стефане, це все нас наздожене, чи не так!»


«Ні, ні, це не так, якщо ми зберігатимемо голову. Просто зроби, як я говорю, Урсула, і ми будемо разом назавжди… скоро. А, Урсула ...?»


"Так?"


"Не кажи нікому, куди ти йдеш".


"Я не буду. Ця жінка, яка прийшла вчора ввечері, має до цього якесь відношення?"


Кануей майже відповів негативно, але передумав. "Так, у певному сенсі".


«О, Стефане, ти ж не збираєшся віддавати їм обладнання?»


«Урсуло, як ти взагалі можеш про це подумати? Те, що ми зробили, – це для нас, але я ніколи не стану зрадником. Ти це знаєш".


«Так, звісно, люблю. Я тебе люблю, Стефан».


«І я люблю тебе, люба. Побачимося сьогодні ввечорі". Він повісив трубку і різко рушив до дверей. «Джон?… Джоне, де ти, чорт забирай?»


"Прямо тут, сер".


"Машина готова?"


"Так, сер, і літак готовий до вильоту в Тегелі".


"Добре. Візьми мої валізи. Пішли до біса звідси!»


* * *


Картер набрав номер Лізи і відповів сонний голос.


"Це я", - сказав він. "Почуваєшся краще?"


"Нічого особливого. Просто сонна».


«Давай, збирай речі. Якщо ми зможемо закінчити цю справу надвечір, ми попрямуємо до Мюнхена».


"Мюнхен?"


«Щоб натиснути на Стефана Конвея. Він поїхав туди рано; я щойно розмовляв з Вінтнером. Я прямую до його офісу».


"Щось нове?"


"Ми знаємо, хто стріляв".


"Нік, я піду".


"Немає необхідності. Сиди спокійно, я триматиму тебе в курсі».


Він повісив слухавку, перш ніж вона встигла поставити ще якісь запитання, і попрямував до ліфта. Автомобіль SSD та водій, якого йому дав Вінтнер, чекали біля тротуару.


Поїздка тривала двадцять хвилин дощовими і слизькими вулицями.


"Доброго ранку", - сказав Картер, наливаючи собі гарячу чашку кави і сідаючи навпроти людини з SSD.


«Сьогодні опівдні. Ось досьє Клаусвіца. Він має короткий обвинувальний висновок, але фон відповідає профілю».


"Чи є шанс поторгуватися для нього?"


"Залежить від того, чи знають вони, що у них є".


Картер кивнув і сьорбнув варево, що димить, гортаючи файл. Ось про що я думав. Крім того, якщо він потрапив туди одразу після вбивства, то це не Клаусвіц убив фрау Кламмер».


«Прочитавши це, я думаю, ви погодитеся, що це все одно буде не в його стилі. Він міг би придушити її голими руками, але ніколи – шматком фортепіанного дроту. Я послав агента через стіну. Нам просто доведеться зачекати. Так, Брухнере, що це? "


Картер підняв очі. Брухнер стояв у дверях, його обличчя затьмарювалося сумішшю огиди і здивування.


«Турок. Вони знайшли його на плоті посеред Халлензеї близько години тому… мертвим».


"Як він це вийшов?" - спитав Картер.


«Постріл, одна куля за правим вухом. Вони вже впізнали пістолет. Це один із багатьох, викрадених близько місяця тому зі збройової казарми у Протазі».


"На плоту?" – сказав Вінтнер.


"Так сер. Його відбитки – єдині на пістолеті. Вони називають це самогубством».


Картер та Вінтнер обмінялися поглядами. Їхні очі говорили всі: нісенітниця собача.


* * *


Погана погода ще погіршала. Крізь високі вікна небо над Західним Берліном у світлі, що згасає, стало кольору свинцю. Дощ розносився по місту сірою плямою, що зробило Картера ще більш пригніченим, ніж він уже почував себе.


Тепер зібрати це було неважко. КДБ чи Східнонімецький Штазі - чи то й інше - звхопили Дітера Клаусвіца


Вони не тільки захопили його, а й уже діяли відповідно до того, що він їм сказав.


Швидкий телефонний дзвінок до округу Колумбія та кілька швидких питань Лімптону/Сімонову заповнили деякі прогалини. Під інтенсивним допитом були речі, які він згадав, розповідаючи Ганні Пальмітковій. Наприклад, зв'язок, який він встановив з Оскаром Хесслінгом, щоб шантажувати Стефана Конвея.


Коли Дітер Клаусвіц потрапив до них, це було схоже на небесну манну або плід хорошої операції, залежно від того, як на це дивитися.


Зв'язати разом вбивство фрау Кламмер та «самовбивство» турка підходило Картеру. Швидше за все, для вбивства було надіслано групу зі Східної Німеччини. Це означало, що Схід вже це зрозумів і набагато випередив Захід.


Наступний крок?


Отримати від Конвея те, що вони хотіли.


Бачить Бог, подумав Картер, якщо він правильно здогадався, вони мають більш ніж достатньо боєприпасів.


Вони найняли когось, щоб спостерігати за Конвеєм та його почетом у Мюнхені. У Берліні було важко стежити за кожним його кроком. Вінтнер єхидно повідомив Картеру, що «у герра Конвея багато дуже впливових друзів. Двоє чоловіків, які були у мене з ним, були затримані після кількох телефонних дзвінків до Бонна».


"Політика", - подумав Картер, дивлячись на світлотінь автомобілів та міських вогнів далеко внизу.


"Чорт."


Картер різко обернувся. Джаміль Ерхані сидів за величезним столом у формі підкови перед комп'ютерними екранами. Він відкинувся на спинку стільця, його пальці вп'ялися в голову.


"Тобі потрібна ще кава, Джаміль?"


«Ні, мені потрібно сорок пальців та два мозку. Хіба ти не можеш зрозуміти це законно? Прошити значок чи щось таке?»


Картер посміхнувся. «Боюсь, Конвей надто добре прикриває свою дупу. Продовжуй».


Картер підійшов до столу, заставленого сендвічами і величезною кавоваркою.


«Потрапити на його банківський рахунок було простіше, ніж просто», - простогнав індієць. «Господи, Нік, відвантаження, інвентар та класифікація продукції такої компанії, як Protec, все одно що намагатися зламати Форт-Нокс із водометом!»


Картер простяг йому чашку свіжої кави, що димить. «Продовжуй, мій друже. Якщо КДБ має важіль тиску на Конвея, я хочу знати, згинається він чи перекидається. Зараз це все, що маємо».


Зітхнувши, Ерхані відпив каву і покотився на стільці, щоб набрати ще кілька послідовностей у спробі знайти ключ, який дозволив би йому увійти до комп'ютерів Protec.


Телефон задзвонив. Картер помітив лінію та схопив її. "Картер тут".


«Це Ліза, Нік. Вінтнер дав мені цей номер. Що нового?"


"Трохи." Він швидко привів її до справи.


«Вони схопили його, – відповіла вона, – і звернуть його. Він зробить все, щоб уникнути чогось подібного і зберегти себе білим!»


У її голосі знову пролунало тремтіння, що межувало з істерією.


"Заспокойся, Лізо, ми робимо все, що можемо".


"Знаю знаю. Це просто… ну, чорт забирай, це засмучує!»


«Я знаю, що це… страшенно неприємно».


"Щось я можу зробити?"


«Ні, залишайся спокійною в готелі. Я подзвоню тобі, якщо щось зламається».


"Дякую".


"Що ж."


Картер упустив телефон і подивився на годинник.


Було сім годин. Хлопчики Ганса-Отто просто приїдуть до Урсула Райнеманн.


* * *


Урсула здолала останню барикаду і змусила потужний двигун завивати, перемикаючи передачі. Попереду білою стрічкою перекручувалась автобан.


У дзеркало заднього виду вона побачила, що чорний «Вольво» все ще слідує за нею. Машина підібрала її біля воріт Шпандау і залишалася з нею, не відстаючи від її швидкості, через усю Східну Німеччину.


Вона кілька разів уповільнювалася Вольво завжди уповільнювався разом з нею. На півдорозі через НДР вона вирішила, що Стефан сидить у «Вольво». Хто ще міг би піти за нею таким чином?


Вона відновила нормальну швидкість для автобана, яка, звичайно, була такою ж швидкою, як і "мерседес".


Двірники лобового скла гіпнотично боролися із дощем. Вони викликали в неї сонливість, і постійне спостереження за машиною за нею не допомагало.


Вона подумала про те, щоб зупинитися в Перлебурзі, позначки три чверті, але наклала вето і поїхала далі. У Людвігслусті вона помітила знак на шосе 106 і попрямувала на північ у бік Шверіна. Дорога тут звужувалась, і, оскільки вона була щільно опоясана деревами, було набагато темніше.


Їй довелося знизити швидкість до п'ятдесяти миль на годину.


Вольво відстав далеко ззаду, але його вогні все ще було видно далеко.


Раптом через поворот на майданчик для відпочинку на дорогу звернув великий седан «Мерседес» і звернув на смугу прямо поряд з нею. У машині було двоє чоловіків, і краєм ока Урсула могла бачити, як вони дивляться на неї.


Вона прискорилася, і вони також. Вона сповільнилася, і вони також.


Попереду приблизно дві милі дорога звузилася, щоб увійти до тунелю. Його товсті бетонні стіни блищали у світлі зустрічних вогнів.


Позаду неї вона могла бачити вогні - вона припустила, що вони належали «Вольво» - що набирають швидкість і швидко наближаються.


Урсула збільшила швидкість. Раптом місця не було. Седан наближався до неї.


Вона зняла ногу з акселератора і натиснула на педаль гальма.


Було надто пізно.


Вона їхала зі швидкістю вісімдесят п'ять миль на годину. Гальмо сповільнило її до шістдесяти, коли ніс маленького кабріолету врізався в бетонну сторону тунелю.


* * *


Картер спостерігав, як пальці Ерхані літають клавіатурою, літери та символи спливають, а потім зникають на екрані комп'ютера.


Індієць цього не сказав, але Картер міг сказати по заскленілих очах цієї людини, що вона досягає прогресу.


"У тебе вийшло"


«Не зовсім, але я думаю, що я близький. Коди доступу були простими. Я просто зробив їх надто складними. Отримайте це, гаразд?»


Картер схопив телефон. "Так?"


"Гер Картер?"


Картер добре знав хрипкий голос. "Говорячи. У тебе є її?"


"Боюся, що ні. Мої люди були готові вирушити, але вона залишила свою квартиру і проїхала крізь стіну».


"У Східний Берлін?"


Ні. Вона поїхала автобаном номер п'ятнадцять до Західної Німеччини».


Картер спітнів. «Це мало полегшити захоплення».


"Було б, - відповів Фойгт, - якби вона не врізалася в стіну тунелю".


"Подія?"


«Владі це здаватиметься так. Двоє моїх людей йшли за нею. Вони бачили, як великий седан Mercedes розбився».


"Вона мертва", - прошипів Картер.


«Так. Її голова пройшла через лобове скло, а її груди розчавили рульове колесо».


"Ваші люди не отримали номер машини, чи не так?"


"Так, але пізніше".


"Пізніше…?"


«Зайве казати, що вони не залишилися на місці події. Коли вони поверталися, «Мерседес» обігнав їх східнонімецьким автобаном. Вони бачили, як він рушив з Nauen».


Картер ахнув. - "Зі Східної Німеччини?"


"Цілком".


Фойгту не треба було вдаватися до подробиць. Якщо люди, які вбили Урсулу Райнеман, залишали автобан у Східній Німеччині, особливо вночі, вони були офіційними особами.


"Я думаю, гер Картер, що наша угода завершена?"


«Закінчено, гер Фойгт. Данке».


"Бітте".


Зв'язок було перервано, і Картер повернув телефон на місце.


Занадто багато людей загинуло, надто сильний зв'язок зі Сходом.


Він був майже певен, що тепер він має. Цим завершилося вбивство Урсули Райнеман. Вона була останньою ланкою, яка могла поставити Стефана Конвея в глухий кут.


"Я зрозумів!"


Картер підійшов до консолі позаду Ерхані. Він уже знав, що сталося. КДБ випередив його. Вони визнали вбивство невірним шляхом і поклали відповідальність на Конвея.


Десять до одного майбутній сенатор помітив сліди, щоб урятувати свою шкуру.


Ерхані підтвердив це.


"Ось вона, партія, майже до останнього мікрочіпа, який ви отримали від Пентагону".


"Чий код авторизації?"


"Особисте, Стефан Конвей".


"Куди це йде?"


«Lufthansa з Даллеса. Приземляється у Франкфурті о п'ятій ранку за місцевим часом».


«Вони перевантажаться в аеропорту одразу після митниці».


«Планується перевести його на військовий транспорт до Західного Берліна».


"У них будуть готові фальшиві ящики", - прогарчав Картер.


"Це ваш відділ, а не мій", - сказав Ерхані, повернувшись до Картера.


Кілмайстер уже попрямував до дверей.


* * *


У руці ад'ютанта затріщало радіо. Він підніс її до вуха і заговорив. Коли все стихло, він повернувся до свого начальника.


"Товаришу полковник?"


"Так".


«Він зараз у забороненій зоні, прямуючи до воріт Мітте».


«Так, я його бачу», - відповів Баленков, рухаючи разом із квапливим чоловіком надпотужний бінокль. «Він суворо дотримується інструкцій».


У животі Баленкова закипіла жовч. Він сам дав Дітеру Клаусвіцу інструкції, які надішлють його на смерть.


"Боюсь, гер Клаус, ми не можемо дозволити вам залишити Східний Берлін на борту Аерофлоту".


Однак, ви можете повернутися в Західний Берлін. Ворота Мітте будуть відчинені для вашого переходу. Я впевнений, що ваших американських паперів буде достатньо, щоб дозволити вам втекти.


Баленков перемістив бінокль до зачинених воріт, а потім назад до Клаусвіца. Чоловік помітив закинуту браму. Полковник зі свого нагляду на даху майже бачив страх і усвідомлення на обличчі вбивці.


Клаусвіц розвернувся, його очі бачили розчищений пісок нейтральної зони між двома стінами. Тепер його розум знав, що його обдурили. Але він все ще був вільний. Він міг перелізти через стіну та отримати другий шанс на свободу?


Він не міг.


Його єдиним вибором була сільська територія Східної Німеччини.


Він відійшов від стіни та побіг.


Потім це сталося.


Сліпуче біле світло висвітлило вулицю і фігуру, що біжила. Нічну тишу порушили уривчасті черги.


Клаусвіц упав, перекотився і знову схопився. Він похитнувся.


Пролунала ще одна коротка черга, і він упав.


Цього разу він не рушив з місця.


"Скринька готова?"


«Так, товаришу полковник».


«Я повідомлю SSD, що вбивця було вбито при спробі втечі. Крім того, ми маємо підписане визнання в тому, що він намагався вбити Стефана Конвея».


«Товаришу полковник, Пальміткова - жінка ґрунтовна, - з гордістю сказав помічник.


- Так, - сухо відповів Баленков і подумки додав. Хіба ми не всі дуже ефективні машини для вбивства?


* * *


Картер курив і дивився крізь маленькі хвилі дощу, що стікали лобовим склом. Поруч із ним задерся на сидіння Брюхнер. Марті Джейкобс тихо сидів позаду.


Вони знаходилися в одному з найстаріших і найбрудніших кварталів Франкфурта, дивлячись на старий брудний склад.


Знаючи, що шукати, було легко знайти вантаж на складі. Коробки повсякденного радіообладнання замінили обладнанням Protec. Чотири ящики Protec були перемарковані та завантажені на вантажівку разом із рештою некласифікованого обладнання.


Четверо людей Брухнера вже чекали, щоб накинутися на вантажників, які зробили заміну.


Усі троє пішли за вантажівкою на цей склад. Тепер вони чекали.


"Хтось їде... це фургон!"


«Я бачу це», - сказав Картер, гасячи цигарку.


Фургон під'їхав до широких подвійних дверей, і хтось зробив крок з боку водія. У світлі фар фургона стався рух, і двері відчинилися. Фігура обернулася і на короткий час повністю висвітлилася.


«Ісус Христос», - прошипів Марті Джейкобс. "Це сама Ганна Пальміткова!"


«Так, чорт забирай», - прогарчав Картер, коли фургон увійшов до будівлі, і двері за ним зачинилися. «Зараз багато зрозуміло».


І всі ставки знято! - подумав він, вилазячи з машини.


"Ви обоє залишитеся тут. Це особисте!"


Жоден із чоловіків не рушив з місця.


Картер перетнув мокрий тротуар до бічних дверей складу подалі від головних подвійних дверей.


Він уже зламав замок, так що зміг прослизнути тихо та швидко. Він зняв взуття і пройшов через купи ящиків на дерев'яних піддонах.


Вона тягла з вантажівки останню скриньку. Вона рухалася швидко, ефективно. Картонні ящики були громіздкими, але не важкими. Вона легко взяла один і попрямувала до фургона.


Картер прослизнув за нею і почекав, поки вона не впаде на підлогу.


"Я сказав вам залишатися в Росії, товаришу".


На її обличчі відбилися шок та здивування. З очевидним зусиллям вона взяла себе в руки і заговорила тихо. "Це не має значення. Ми маємо докази на Кануей. Якщо цю партію не буде доставлено, він знайде спосіб доставити нам іншу, а не зруйнувати своє майбутнє».


«Я вже здогадався про це. Анна», - сказав Картер, рухаючись до неї, коли він приготував пістолет люгер "Вільгельміну", але залишив запобіжник. «Ось чому я уклажу угоду. Я хочу Конвея».


"Ой?"


"Вірно. Що в тебе є на нього?" Вона сказала йому, і Картер кивнув головою. "Я так і думав. Ми сторгуємося. Ви даєте мені можливість розчавити Конвея і ви можете отримати коробки Protec».


Ти думаєш, я дура, Картер? Крім того, фотографії та зізнання знаходяться у Східному Берліні. Я не маю їх для обміну».


"Тоді я просто уб'ю тебе і зроблю все, що зможу, щоб схопити Конвея".


Вона знизала плечима і зробила крок праворуч, подалі від відкритих дверей фургона. Картер підняв пістолет. Він не збирався стріляти, збирався блефувати.


Він хотів убити її, але жива, вона могла бути ключем до бою з Конвеєм.


Вона читала його як книгу.


Швидким рухом вона обійшла фургон і попрямувала до великих подвійних дверей.


Схвильований її раптовою дією. Картер не впіймав її, поки вона не виявилася майже біля дверей. Він схопив її за талію однією рукою, коли їхня інерція вдарила їх обох у зачинені двері.


Вона була спритною і швидкою - можливо, навіть швидше за Картера.


Вона оговталася першою, зігнулася і тицьнула його коліном у пах. Він заблокував це стегном. Вона схопилася за руку, яка тримала Вільгельміну, дряпаючи пальці з дивовижною силою. Її палець встромився в його спускову скобу. Але безпека все ще була увімкнена.


Змінивши тактику, вона обернулася стегнами до його живота і приготувалася кинути його. Картер знав з минулого досвіду, що вона сильна як чоловік і боролася з тихим розпачом.


Він заблокував спробу кидка і вивернув пістолет із її рук. Це була помилка. Вона підняла його, ударила потилицею по його обличчю і обома руками вчепилася йому в пах.


Його очі запалали, і він відчув, як кров ринула з розбитого носа. Беззвучний крик здійнявся в його задихаючому горлі, коли її пальці знайшли його яєчка.


Його рука мимоволі розтулилася, впустивши пістолет Вільгельміну на бетон. Її зітхання перетворилися на бурчання, коли вона стиснула сильніше і впала на одне коліно. Як змія, одна рука звільнила його і кинулася до Люгера. Цим самим рухом він побачив, як вона повернула запобіжник у положення «включено» і підняла пістолет.


Вона хотіла перекинути дуло через плече, і він побачив, що це спрацює.


Він не мав вибору.


Його права рука обхопила її горло, і її напружені зітхання стихли. Пістолет був тепер біля її плеча, і його рука стиснула її шию. Повільно рука в його паху розслабилася, але вона все ще намагалася цілитися наосліп з люгера.


Він сильніше натиснув, і нарешті вона обм'якла.


Він стиснув востаннє, щоб переконатися, а потім дозволив її неживому тілу осісти на бетонну підлогу. Він витяг з кишені хустку і витер сльози з очей і кров з лиця, дивлячись на нерухоме тіло.


Вона не рухалася. Його пальці знайшли сонну артерію на її шиї. Пульсу не було. Вона була мертва.


«Я попереджав тебе, Ганно», - сказав він і поплентався до дверей.


У той момент, коли він вийшов на вулицю, він побачив, як до нього біжать Брухнер та Марті Джейкобс.


"Ти…?" - сказав Джейкобс.


"Вона мертва", - прохрипів Картер. «Скрині Protec перебувають у вантажівці. Завантажте їх та її в нашу машину».


Він попрямував до телефонної будки на розі. За ним він почув голос Брухнера. "Ви отримали від неї щось, що ми можемо використати на Конвея?"


"Ні", - прогарчав Картер через плече. "Сукін син залишився чистий".


Йому знадобилося п'ять хвилин, щоб дістатися до Західного Берліна та Хорста Вінтнера. У стислих пропозиціях він виклав людині SSD останні дві години.


«Отже, єдиний спосіб упіймати ублюдка – це отримати Клаусвіца. Перекинь мене через стіну і не кажи їм, що мила Анна померла. Скажи їм, що вона в нас і ми обміняємося».


На іншому кінці дроту була довга пауза, а потім тихий стогін. «Клаусвіц вже в дорозі, – сказав Вінтнер. "В гробу."


"Льмо", - простогнав Картер.


"Але не турбуйся про Конвея", - сказав Вінтнер майже пошепки. "Півгодини тому Ліза Беррінгтон спустошила в нього 9-міліметрову беретту в його готельному номері"


Картер завмер, його думки закружляли. Він мав знати… Гонконг… її настрій… Він мав знати.


"Чи були свідки?"


«Я думав те саме», - відповів Вінтнер. Але ми нічого не можемо зробити. Вона застрелила його на очах у п'яти чоловік».


Картер навіть не відповів. Він просто поклав телефон на підставку і пішов до складу. Раптом він зупинився, запалив цигарку і передумав.


Він обернувся на підборах і пішов під дощем. Був майже світанок, і світло не робило вулиці менш брудними.


Операція Петроград


Нік Картер


Killmaster


Операція Петроград


Присвячується співробітникам таємних служб Сполучених Штатів Америки.


Пролог


Це був неспокійний день навіть за токійськими мірками. Американське посольство опинилося в аварійному режимі через візит президента Рейгана. Пол Тіббет, який головував на спеціальній нараді з безпеки в екранованій кімнаті, порався з блокнотом перед собою. Кожен рух президента з моменту його приземлення на борт Air Force One і до його відбуття трьома днями пізніше був ретельно спланований. Нудно для Тіббета, який був людиною номер два в операціях ЦРУ в Японії, але необхідний.


Боб Вілсон, начальник служби безпеки Вашингтона, ознайомив із маршрутом президента. «Мені знадобиться ваш відгук протягом доби, – сказав він. "Все, що не желе, все виглядає небезпечним для тебе - взагалі все - я хочу знати негайно".


"А як щодо безпеки в Імператорському палаці?" - Запитав через стіл заступник начальника консульства Ганс Фоссе.


"Про це вже подбали", - сказав Вілсон. «Людина входить та виходить. Усередині японці подбають про нього».


Тиббет скривився. За рік, проведений у Японії, він дізнався та поважав японський народ. Через свою роботу він жив за рахунок економіки, щоб мати вільніший доступ до потрібних людей.


"У тебе є що додати, Пол?" - спитав Вілсон.


Тиббет знизав плечима. «Наскільки я розумію, ми готові до нього. І маємо ще шість днів. До цього ми ще кілька разів розглянемо сценарій.


- Тоді все, - задоволено сказав Вілсон.


Двері відчинилися, і в кімнату зайшла секретарка Тібета. Усі глянули вгору.


"Вам потрібен телефонний дзвінок, сер".


"Я просив, щоб мене не турбували", - роздратовано сказав Тібет.


«Вибачте, сер. Але це звучало терміново. Я думав, ви захочете розібратися з цим».


«Вибачте мені», - сказав Тібет іншим. Він підвівся і слідом за секретарем вийшов із конференц-залу через жвавий коридор четвертого поверху до свого кабінету.


"Хіба це не могло зачекати?"


Він знає, хто ви. Він запитав вас на ім'я. Це російський".


Шлунок Тиббета стиснувся. Щойно поради були дуже активні в Японії, крадучи японські електронні технології. Його робота, пов'язана з японською розвідкою, полягала в тому, щоб зупинити їх. Останні шість місяців він працював шифрувальником у радянському посольстві. Це цілком могло бути тією перервою, на яку він так чекав.


«Поклади це на диктофон», - сказав він своєму секретареві, поки проходив залишок шляху до свого кабінету.


Він подивився на неї через відчинені двері, коли вона натиснула кнопку включення диктофонів, потім підняв слухавку.


"Так?"


"Містер Пол Тіббет?"


"Хто говорить?"


"Ви мене не знаєте, але у мене для вас є щось дуже важливе".


Акцент був явно російський, хоча чоловік непогано говорив англійською. Для Тібет це прозвучало як пастка.


"Я думаю, що ви помилилися партією", - сказав Тіббет - стандартна відповідь.


«Ви знаєте, що в НАТО називають підводним човном типу «Петроград»? Я гадаю, що знаєте».


Живіт Тібет знову стиснувся. Він був великим чоловіком. Він так стиснув телефон, що його суглоби побіліли. Підводний човен радянського флоту типу "Петроград" був новеньким. Рівень розвитку. Імовірно, здатний до невидимості… практично не виявляється, перебуваючи під водою будь-яким відомим методом гідролокатора або супутникового спостереження. Поки що США не вдалося придумати нічого технічного.


"Хто ти?"


«Лейтенант Микола Федір Лавров. Я морський офіцер, але я КДБ. Донедавна я перебував на Світлій. Ви знаєте це місце?


Тібет зробив. Поради містили дуже велику базу підводних човнів неподалік сибірського міста на північ від Владивостока. Але це було все, що було відомо про це місце; безпека там завжди була надзвичайно жорсткою.


«Навіщо мені це казати? Що вам потрібно?"


«Я приніс щось із собою для тебе. Я сховав це… тут, у місті».


"В обмін на що?"


«Я хочу, щоб мене відправили до Сполучених Штатів. Я хочу пластичну операцію, я хочу нову особистість та хочу мільйон доларів».


Тібет засміявся. «Ви знаєте, що ми не платимо за інформацію… принаймні такими грошима».


«У мене є посібники з експлуатації та обслуговування Petrogard. На комп'ютерному чипі. Всі".


Тібет перехопив подих, його думки раптово активізувалися, візит президента повністю забувся.


"Де ми можемо зустрітися?"


"Парк Уено", - сказав росіянин. Зоологічний сад. Опівдні. Це дає вам дві години».


"Як я впізнаю тебе?"


«Ви не будете, містере Тібет. Але я вас знатиму». Російський розірвав зв'язок.


Тібет зламав трубку. "Ти отримав усе це?" - Запитав він свого секретаря.


"Так сер."


«Нехай посол зателефонує мені. Тоді зв'яжіться з Бернгольцем – він може все ще вдома. І забезпечте мені безпечний зв'язок із Ленглі».


"Мені подзвонити майору Ріширі?"


Тібет задумався на мить. Головним був його контакт із японським ЦРУ. «Ні, – сказав він.


Поки його секретар дзвонила їй, Тіббет зателефонував до Архіву в підвалі, щоб дізнатися дещо про Російську.


Обіцяли передзвонити за п'ять хвилин, якщо щось придумають. Потім він зателефонував до свого боса, начальника відділу ЦРУ Арнольда Скотта, який без перерви слухав, поки Тібет пояснював, що відбувається.


"Змова дезінформації, Пол?" - спитав Скотт.


"Можливо. Але ми маємо достатньо часу, щоб підставити його».


Тібет майже чув думки літнього чоловіка. Вони пропрацювали разом у Японії рік, але п'ять років тому вони разом попрацювали у Чилі. Вони мали велику взаємну повагу.


"Зроби це. Але тримай мене в курсі і не ризикуй надто сильно. Для мене це звучить як підстава».


"Це варто спробувати".


"Вдалого полювання".


* * *


Американське посольство розміщувалося в сучасній будівлі в Кодзіматі-ку, районі на південному заході Токіо. Парк Уено, один з найбільших у Токіо, знаходився на північному заході величезного міста, що розрослося. Рух був інтенсивним, як завжди, і Тібету знадобилося близько години, щоб дістатися парку.


Посол Циммерман нервувався з приводу цього проекту, але він мовчазно благословив Тібета. Однак він був дещо стурбований тим, що японське ЦРУ не було поінформовано. Чарлі Бернхольц, бігун номер один у півкулі, пішов уперед зі своїми людьми, щоб підготувати, і незадовго до того, як Тібет покинув посольство, Архіви зателефонували з тією невеликою інформацією, яку вони мали про лейтенанта Миколу Лаврова. був тим, ким він себе назвав: військово-морським офіцером у званні лейтенанта, який також був капітаном у КДБ. У реєстрі радянських офіцерів він значився як офіцер політичної безпеки військово-морської бази підводних човнів "Світла". інше щодо нього цікаво.


Тібет припаркував машину за півкварталу від входу в парк і залишок шляху пройшов пішки. Був кінець жовтня, і вже у повітрі стояв холодок. Зима обіцяла бути дуже холодною.


У парку було тисячі людей. Тут розташовувалась величезна багато прикрашена Імператорська бібліотека, Імператорський музей та зоологічні сади. Багато школярів на екскурсіях тинялися групами зі своїми вчителями.


Тібет помітив людей Бернгольця прямо біля головних воріт і в кількох хороших місцях у самому парку.


Небо було чисте, тільки легкий вітерець шелестів гілками дерев. Всюди були люди. Це нагадало Тібету про його юність на державних ярмарках в Айові.


Він пройшов повз ведмежі клітини прямо біля входу в зоопарк і в п'ятдесяти ярдах зупинився перед великою природною водоймою, в якій дюжина тюленів грала у воді. Діти купували рибу і простягали її через паркан, щоб тюлені стрибали високо в повітря, вихоплювали рибу з крихітних рук і пірнали з величезним сплеском, а діти щоразу верещали від захоплення.


Тібет на мить затримався біля паркану і закурив. Тюлень стрибнув за шматком риби, коли невисокий, напруженого вигляду молодик зупинився і перехилився через паркан. Тібет глянув на нього.


«Приємно чути дитячий сміх», - сказав чоловік із російським акцентом.


"Лейтенант Лаврів?" - спитав Тібет.


Лавров кивнув головою. Його посмішка була сумною. «Ви знаєте, я одружений. У мене двоє своїх дітей, яких я більше ніколи не побачу».


"У вас є комп'ютерний чіп?"


"Не зі мною. Спочатку поговоримо…»


Череп російського вибухнув яскраво-червоним гейзером крові, його тіло перекинулося через паркан. Тібет відступив у той момент, коли почув тріск потужної гвинтівки.


Оберталися діти та їх вчителі чи матері. Здавалося, все відбувається у повільному темпі.


Краєм ока Тібет бачив самого Бернгольця, що мчав широкою доріжкою з пістолетом напоготові. Тібет почав піднімати руку, коли щось страшенно гаряче і сильне врізалося йому в голову, і він відчув, що його перекидають через паркан.


Він ніколи не чув пострілу, який убив його.


Один


На висоті 10 000 футів центр Вашингтона, округ Колумбія, за 12 миль на південний захід, виглядав як ретельно продумана архітектурна модель столиці. Пишна зелена сільська місцевість Меріленда розкинулася під ногами Ніка Картера, коли він приготувався до стійки крила Cessna 180, вітер тріпотів його тіло, коли вони наближалися до зони падіння.


Це був високий, добре складений чоловік із темними розумними очима, які часом могли ставати майже чорними. Моменти найбільшого задоволення приходили йому тоді, коли він стикався з серйозним противником, чи то інша людина, чи просто свої власні здібності. Ця примха особи в поєднанні з майже надлюдською волею до виживання ідеально підходила йому для роботи з AX, вузькоспеціалізованим агентством зі збору розвідданих та спеціальних дій. Все, що не могла зробити військова розвідка – чи навіть ЦРУ, – було передано AX, яка працювала під прикриттям Amalgamated Press and Wire Services. Усередині організації Картера призначили N3: він мав ліцензію на вбивство.


Вони наближалися до зони висадки над дослідним центром Міністерства сільського господарства США північніше Центру космічних польотів імені Годдарда НАСА. Картер


повернувся і подивився на пілота Джона Ховарда, який усміхнувся і похитав головою.


«Ти божевільний виродок, і я, мабуть, втрачу ліцензію на цей трюк», - сказав йому Говард перед їхнім злетом.


"Тоді ми отримаємо когось ще".


Ховард, який іноді працював за контрактом із AX, підняв руку на знак протесту. "О ні, я б ні за що цього не пропустив".


Картер глянув через салон невеликого спеціально обладнаного літака на свого стрибуна Тома Редмана, який показав йому великий палець вгору. Через шум двигуна та вітру говорити було неможливо. Але вони відрепетирували цей маневр уже десяток разів, тож у розмові не було потреби.


Ховард підняв руку. Редман напружився. Крім основного парашута та резервного рюкзака, Редман повинен був забрати з собою третій парашут, який Картер упаковав сам.


Цього разу Картер не носив парашута. Навіть запасного парашута.


Рука Ховарда впала, і з нього вийшов Редман, його акуратно забрало геть.


За мить Картер побачив, як він падає, а через кілька секунд його парашут відкрився, коли літак різко повернув праворуч, назад у тому напрямку, яким вони прилетіли.


Картер читав про цей приголомшливий стрибок з парашутом двадцять років тому. Він дочекався відповідного моменту, щоб самому спробувати. Як він сказав своєму босу Девіду Хоуку, він ставав м'яким. Він був поза роботою майже шість місяців. Його гострота почала зникати. Він почав розслаблятись. Фатальні вади в його бізнесі.


Йому потрібне щось, щоб повернути різкість. Звісно, він не афішував, що збирається робити. Знали лише Редман та Ховард. Жоден із них не схвалив, але вони були готові піти на прогулянку.


Ховард перевів їх так, що вони опинилися на кілька тисяч футів вище за Редмана і більш ніж на милю назад.


Картер міг просто розрізнити яскраво забарвлений жолоб далеко внизу.


Він знову глянув на Ховарда, який похитав головою, а потім підняв руку. Картер напружився. Один постріл – все, що в нього було. Він або підійде досить близько до Редмана, щоб схопити запасний парашут, або ні. Якщо він схибне, шляху назад не буде.


Ховард упустив руку, і Картер, не роздумуючи, зійшов зі стійки, і він упав.


Першу секунду чи дві він перекидався, але легко випростався в позі розпростертого орла, зігнувши ноги в колінах, витягнуті руки, і він летів.


На цій висоті була невелика видима швидкість; завжди здавалося, що він просто пливе на сильному вітрі.


Навіс Редмана був тепер набагато ближче і трохи лівіше. Картер нахилив своє тіло таким чином, щоб наблизитись до правильної траєкторії.


Протягом наступних кількох секунд Картер викреслив зі своєї свідомості той факт, що він падає на землю зі швидкістю краще, ніж сто миль на годину, і натомість зосередився на Редмані. Він мав увійти під пологим кутом під навісом стрибуна та перед тросами парашута. Якби вони заплуталися, вони обидва впали б на смерть. У жодного з них не було жодних шансів на одужання.


Картер знову скоригував кут вільного падіння. Тепер він міг ясно бачити Редмана. Старший стрибун дивився нагору.


Редман помітив Картера, розвернувся обличчям до себе і простяг запасний парашут на відстані витягнутої руки.


Сталося це швидко. Купол Редмана промайнув перед лицьовою панеллю Картера, і коли він з'єднався з витягнутим парашутом, він зазнав жахливого шоку, а потім капітан стрибуна виявився вищим і позаду нього.


Картер працював швидко, але методично. Втратити парашут зараз було б вірною смертю. І земля мчала з неймовірною швидкістю.


У нього був парашут на спині, але йому були потрібні дорогоцінні секунди, щоб знайти і закріпити ножні ремені, а потім стабілізувати своє перекид.


Його альтиметр сердито гудів, попереджаючи його, що він подолав тисячу футів, і тоді він був готовий.


Тепер земля не здавалася ніжною панорамою. Тепер він гостро усвідомлював свою швидкість.


На висоті шістсот футів він натягнув трос. Здавалося, що протягом цілої вічності нічого не сталося, але потім жолоб почав надходити з зграї, відкриваючись, коли він був всього за двісті футів над землею.


Картер посміхнувся. Він знав, що одного разу він спробує схибити. Але не цього разу.


* * *


Бред Вільямс, який керував далекосхідним столом AXE з точністю англійця, притулився до своєї машини, синього Chevrolet Caprice, за п'ятдесят ярдів від мети зони падіння, коли Картер приземлився за три фути від великого білого X.


Він підійшов до нього, коли Картер стягував свій балдахін і розстібав паски безпеки. У нього на шиї висів бінокль. Він звів очі.


"Той Том Редман там нагорі?"


Картер кивнув головою. "Яструб знає?"


Вільямс посміхнувся. «Коли ти зрозумієш, мій хлопче, що Яструб знає все. Це його справа, ти знаєш».


Хоук був упертим директором AX, який курив сигари. Він вийшов з OSS після Другої світової війни, допоміг створити ЦРУ, а потім створив AX, коли стало очевидним, що таке агентство вкрай необхідне. Він і Картер пішли


щоб повернутися разом. Їхні стосунки часом межували з стосунками батька та сина. На світі не було іншої людини, яку Картер поважав би більше.


"Він послав тебе сюди?"


«Так, але не для того, щоб тебе зупиняти. Щось трапилося".


"Призначення?" - спитав Картер, його пульс почастішав.


Вільямс кивнув головою. Він підвів очі, коли Редман відходив на посадку. "Досить трюк, який ти виконав".


Картер знизав плечима. Вистрибувати з літака без парашута було звичною справою порівняно з більшістю його завдань. Тепер він був готовий. Більше, ніж готово.


Редман приземлився, коли їхня машина рушила по полю. Картер підійшов до свого стрибура, і вони потиснули один одному руки.


"Гарний стрибок, Том".


Редман глянув на Вільямса. "Біда?"


"Ні, але мені треба йти".


"Побачимося, коли повернешся".


* * *


Була неділя, тому на бульварі Балтімор-Вашингтон не було великого руху, і вони швидко повернулися до міста.


"Що ти можеш мені сказати, Бреде?" - спитав Картер. Він запалив одну зі своїх цигарок, виготовлених на індивідуальне замовлення, із золотими ініціалами на фільтрі.


«Тебе відправлять до Токіо. Фріско сьогодні ввечері, потім без перерви».


"Що там відбувається?"


«Я сам не знаю всієї історії, Ніку, але Хоук бачив президента сьогодні вранці. Схоже, ЦРУ могло бути трохи не в собі. Їхня людина номер два, хлопець на ім'я Пол Тібет, був застрелений разом з ним. із радянським військово-морським лейтенантом у Токійському зоопарку».


"Втеча?"


«Схоже, але є ще дещо. Російський привіз деякі технічні дані по одному з нових підводних човнів. Він сховав їх десь у Токіо, і вони перевертають місто, намагаючись знайти його. Схоже, багато людей може обпектися від цього. "


"Є лінія на тригері?"


«КДБ це очевидно. Але ні, у нас немає жодної лінії на них», – сказав Вільямс. Він глянув на Картера. «Козука просив тебе. Саме».


Картер відкинувся на спинку стільця і подумки повернувся до Токіо сім чи вісім років тому. Керівником станції AXE у Токіо в ті дні був Оуен Нашіма. Його вбили, коли він повертався до Штатів, щоб поговорити з Картером. Це завдання мало не коштувало Картеру життя, але звело його з Кадзукою Акіямою, гарною жінкою, з якою він майже одружився.


З того часу вони разом працювали над кількома іншими завданнями. Тепер вона очолювала всю далекосхідну діяльність AXE.


Вільямс керував шоу із Вашингтона, а Казука – з поля. Він вирішив, що добре знову побачити її.


Штаб-квартира AXE розташовувалась на Дюпон-Серкл, де сходилися авеню Нью-Гемпшира та Массачусетса. Вільямс в'їхав у підземний гараж, і вони з Картером пройшли кілька перевірок безпеки, перш ніж їх допустили до апартаментів Хока.


На них чекав Хоук. Це був невисокий кремезний чоловік з густою білою головою і всюдисущою смердючою дешевою сигарою, затиснутою в зубах. Він звів очі.


"Як був стрибок?"


Картер знав, що краще не питати Хоука, як він здобув свої знання. Ця людина була неймовірною. Мало що могло пройти повз нього.


"Просто добре, сер".


Хоук довго критично глянув на нього. "Як ви себе почуваєте?"


"Я в добрій формі, сер".


- Думаю, тепер у вас немає цієї нісенітниці у своїй системі?


"Так сер."


"Добре. У мене є для тебе робота. Сядь».


Картер і Вільямс сіли за стіл навпроти Хока, який відкрив товсту папку з файлами та передав Картеру кілька знімків, зроблених із супутникового спостереження.


«Я думаю, Вільямс вже розповів вам про Поля Тіббета і лейтенанта Лаврова».


"По дорозі, сер", - сказав Картер, дивлячись на фотографії. Вони показали ділянку берегової лінії з порізаною поверхнею, вздовж якої знаходилося щось подібне до споруди, можливо, військово-морської бази. Але виглядав він дуже добре захищеним.


«Світла. На північ від Владивостока», - сказав Хоук. «Великий плацдарм для підводних човнів та дослідницький комплекс. Лейтенант Лавров був лейтенантом. Але він також мав звання капітана КДБ».


Картер підняв очі. «Бред сказав, що він дезертував. І він щось приніс із собою…?»


Хоук вручив ескіз радянського підводного човна. "Петроградський клас. Свої останні".


Картер на мить вивчив діаграму. "Немає фотографій?"


«Ні, і чорт забирай, крім чуток про те, що човен здатний потай. Неможливо виявити її, доки вона знаходиться під водою. Мені сказали, що вона може підійти прямо в гавань Нью-Йорка в будь-який час, коли захоче, і ми не дізнаємося вона була там.


"Ядерна зброя на борту?"


«Водневі бомби та системи для їх запуску. Один з цих кораблів може почати, вести і закінчити Третю світову війну без того, щоб ми могли зробити постріл у відповідь. Ми ніколи не дізнаємось, що нас вразило».


"Він ніс інформацію про підводний човен?"


«Мікрочіп із комп'ютерних банків субмарини, наскільки я розумію. Операційні дані, деталі обслуговування, вся гра у м'яч. Він сказав Тібету, що сховав чіп десь у Токіо. Потрібна пластична операція, нова особистість тут, у Штатах, та мільйон готівкою”.


"Але він ніколи не говорив Тібету, де?" - спитав Картер.


"Вони обоє були вбиті до того, як він передав його.


Наразі Токіо практично зона бойових дій. Росіяни хочуть повернути свій комп'ютерний чіп”.


"І ми хочемо його відновити".


«У найгіршому випадку, Нік. Президент приділив цьому першочергову увагу. Ти маєш повну свободу дій».


"А як щодо японського уряду?"


Хоук відкинувся на спинку стільця і вийняв сигару з рота. «На даний момент це єдина проблема, Нік. Японці не знають, що відбувається. На їхню думку, Тібет працював не за своїм статутом; він був приголомшений, коли спробував встановити контакт із радянським посольством. Посол Циммерман видавав усі потрібні звуки, щоб спробувати заспокоїти їх скуйовджене пір'я, але вони не пустушки. Їх очевидно, що щось відбувається. ЦРУ відправляє команду для роботи з ними… але тільки знайти вбивцю Тібета. Нічого не було сказано про комп'ютерний чіп”.


«Я маю його знайти».


«Будь-якою ціною, Нік. Будь-якою ціною".


* * *


Рейс Картера мав вилетіти до Сан-Франциско за кілька хвилин на восьму. Він залишив штаб AX приблизно о другій годині після того, як вичерпав всю наявну у Research інформацію про підводні човни типу «Петроград», а також про саму базу «Світла». Інформації було небагато, але одне ім'я постійно спливало як джерело: лейтенант-командир Ховард Пейтон, який тепер працював у Бюро військово-морської розвідки у Вашингтоні. Згідно з записами, він донедавна працював військово-морським аташе посольства США в Москві. Якщо у когось є додаткова інформація про субмарину та її можливості, то це Пейтон.


Картер поспішив у свій будинок із коричневого каменю в Джорджтауні, де він запакував свою валізу і встановив три свої зброї у спеціально сконструйований магнітофон, який дозволив йому легко пронести їх через службу безпеки будь-якого аеропорту світу. Першою була Вільгельміна, його 9-міліметровий Люгер із додатковою обоймою та глушником. Потім з'явився Х'юго, тонкий, як олівець, гострий, як бритва, стилет, який у полі він носив на правому передпліччі в замшевих піхвах. Нарешті, П'єр – крихітна газова бомба, яку він носив високо на стегні – помістився за висувною платою. Він навів двох із них.


Коли він був запакований, він поїхав за адресою Північного Арлінгтона, який знайшов для лейтенант-командера Пейтона. Це виявився вражаюче великий колоніальний будинок.


Коли він зателефонував, двері відчинили покоївки.


«Мене звуть Нік Картер, і я хотів би поговорити з командиром Пейтоном, – сказав Картер.


Служниця впустила його, сказала, щоб він почекав у вестибюлі, і зникла у вітальні. Будинок був добре обставлений. Очевидно, Пейтон був незалежно багатий. Заробіток капітан-лейтенанта був невисоким.


Пейтон виявився високим чоловіком від сорока до сорока років із зовнішністю патриція. Він був одягнений у сорочку з відкритим коміром та кардиган. Він курив люльку.


"Містер Картер", - сказав він, потискуючи руку. "Чи я маю тебе знати?"


«Ні, сер. Я прийшов поговорити з вами про підводні човни. Радянські підводні човни. Але спочатку я хочу, щоб ви переконалися, що вам слід поговорити зі мною». Картер дав номер телефону глави адміністрації Білого дому. «Вони чекають на ваш дзвінок».


Було зрозуміло, що Пейтон знав номер. Він кивнув головою. "Чекай тут." Він повернувся, спустився широкими сходами і ввійшов до кімнати.


Він повернувся менше ніж через дві хвилини і поманив Картера, який пішов за ним у заставлений книгами кабінет. Пейтон зачинив і замкнув двері.


"Хочете випити?" він запитав.


«Трохи бренді, – сказав Картер. «Але в мене мало часу, сер. Мені потрібно встигнути на літак за кілька годин».


Пейтон налив їм випити, і вони сіли один навпроти одного у шкіряні крісла. «Білий дім дає вам високі оцінки, містере Картер, але вони не скажуть мені, хто ви. А ви можете?


«Ні, сер. Але я прийшов поговорити з вами про радянську базу підводних човнів на Світлій та човнах типу «Петроград».


Пейтон на мить замислився. "Очевидно, у вас був доступ до моїх звітів".


"Так, сер, але там було небагато".


«У нас не так багато інформації, містере Картер. І це біса ганьба. Якщо щось не буде зроблено, то скоро ми опинимося у справжній заторі».


«Ось чому я прийшов до вас». Картер поставив склянку. «Все, що сказано, не може залишити цю кімнату. Ні за яких обставин".


"Я розумію", - кивнув Пейтон.


"Не виключено, що ми зможемо відновити комп'ютерний чіп Петрограда".


Очі Пейтона спалахнули. "Де, в ім'я Бога?"


"Я не можу сказати. Але радянський військово-морський офіцер спробував утікти на Захід. Він та його контактний офіцер було вбито. До того, як це сталося, російська сказала нам, що він привіз із собою петроградський чіп».


"І ти підеш за ним?"


"Так сер. Але, схоже, ніхто не може мені сказати, що саме я шукаю. Наскільки він великий? Як він виглядає? Як я зможу його розпізнати?


Пейтон глибоко зітхнув. «Боюсь, я не можу тобі допомогти, Картер. Ніхто не знає".


«Я розумію це, але якщо хтось і міг здогадатися, то це ти».


Пейтон задумливо кивнув головою. "Сам чіп буде маленьким. Можливо, вдвічі більше


ніж поштова марка Але його треба буде тримати у досить стабільному середовищі. Я припускаю, що він може бути в чомусь розміром з невеликою валізу. Те, в чому можна було б контролювати температуру та вологість. Може навіть знадобитися невеликий постійний струм для схем пам'яті. Але я лише здогадуюсь”.


"Це було б крихким?"


"Так."


"Куля через валізу зіпсує її?"


"Майже напевно", - сказав Пейтон. «Але Боже на небесах, людино, якщо ти знайдеш цю річ, не дозволяй їй завдати шкоди! Ця річ є життєво важливою, абсолютно життєво важливою! Якби був шанс…»


«Є лише невеликий шанс, що я зможу його знайти, перш ніж це зроблять конкуренти. Але я маю інше питання. Що ви знаєте про безпеку на Світлій?»


«Нічого більше, ніж зазначено у моїх звітах. Це складно. Напевно, охороняється ретельніше, ніж будь-яка установка у світі».


"Ви не можете нічого додати?"


Пейтон похитав головою. "Ви ж не збираєтеся туди потрапити, чи не так?"


«Останнє питання, сер. Де саме на підводному човні буде чіп?»


Пейтон глибоко зітхнув. «Десь у безпосередній близькості від бойової рубки, усередині та серед електронних блоків управління човном… обладнання електронної протидії. Однак вам знадобиться чохол для перенесення».


"Могли б ви розробити такий чохол?"


Пейтон повільно кивнув головою. "Ви плануєте піти за ним".


Картер підвівся. «Так чи інакше, сер. Зателефонуйте за тим самим номером, коли закінчите. Вони знатимуть, що робити з цією справою. І, будь ласка, сер, ніхто не повинен знати, що ми зустрічалися чи що ми обговорювали. "


«Я знаю, що від цього залежатиме твоє життя».


"Дякую за вашу допомогу."


"Удачі", - сказав Пейтон, але Картер вже був за дверима і не чув його.


Два


Токіо перетнув міжнародну лінію дат, на чотирнадцять годин пізніше Вашингтона, округ Колумбія. Те, що мало бути для Картера пізно вранці, було лише за північ, коли його Боїнг 747 приземлився. Погода була прохолодна, і дощові хмари загрожували всередині країни. У місті пахло вихлопними газами; це був той самий запах, що і в Нью-Йорку, чи Лондоні, чи Парижі, та все ж тут була різниця. Це був Далекий Схід. Таємничий схід.


Кадзука Акіяма чекав на нього у митниці. Це була мініатюрна жінка з тонкими рисами обличчя. Сьогодні вона була одягнена у пошитий на замовлення сірий костюм, шовкову блузу кольору слонової кістки та чорні туфлі.


Вони не бачилися кілька років. Коли вони розлучилися, вони були коханцями та друзями. Однак тепер її прийом здавався прохолодним. Було трохи боляче, хоча Картер не хотів визнавати себе в цьому.


"У тебе був гарний політ, Ніколас?" - Офіційно запитала вона.


"Довго", - стомлено відповів Картер.


"У мене є машина прямо перед будинком", - сказала вона, повернулася і повела Картера через завантажений термінал, вниз по широкому ескалатору і, нарешті, на вулицю до місця посадки, де був припаркований її червоний Datsun 300ZX.


Він закинув свої сумки на спину, потім заліз на пасажирське місце, коли вона пристебнула ремінь безпеки і запустила двигун. Вся територія аеропорту була освітлена як вдень, і навіть у цей час була дуже завантажена.


«Пристебни ремінь, Ніколас, – сказала вона. «Так завжди набагато безпечніше, особливо під час руху в Токіо».


Щось у її манерах, у тоні її голосу, у тому, як вона трималася, раптово вразило Картера. Він проклинав свою дурість, пристібаючись. Росіяни були тут у силі. Вони знали Кадзуку або, звичайно, могли здогадатися, що вона була більша, ніж уявляла, і тепер вони будуть на Картері. Безперечно, на той момент вони були дуже близькі.


Козука рушив, об'їжджаючи міні-автобус та лімузин аеропорту, а потім натиснув педаль на підлогу, двигун з турбонаддувом ожив із раптовим гнівним гарчанням.


Вона щойно запалила світло на дальній стороні терміналу Pan Am, і кільком приголомшеним людям довелося схопитися на тротуар.


Картер озирнувся і побачив, як сірий «мерседес» від'їхав і пішов за ними.


"Ми підібрали хвіст", - сказав він.


"Мерседес?"


"Правильно."


Вони мчали естакадою, яка вела на південь до Йокогами і на північ до самого Токіо, шини верещали, коли вона взяла поворот зі швидкістю тридцять миль на годину на позначці сімдесят п'ять.


Вони вилетіли з під'їзної дороги на шестисмугову супермагістраль, яку було завантажено, незважаючи на годину, Казука вправно керував потужним автомобілем, різав між вантажівками, іноді перетинаючи чотири смуги руху за частки секунди, змахнувши крихітними зап'ястями. .


Картер знову двічі озирнувся. Вперше він побачив "мерседес" далеко, але вдруге німецьку машину вже не було видно.


"Ми втратили їх", - сказав він, повертаючись назад.


Спідниця Казукі задерлася, оголивши більшу частину її струнких ніг та стегон. Вона глянула на нього і посміхнулася, коли зрозуміла, на що він дивиться.


"Приємно усвідомлювати, що ти не змінився", - сказала вона.


Картер засміявся. "Я почав думати про тебе там".


«Вони переслідували мене як клей з того часу, як Пол Тіббет убив себе. Вони мали параболічну антену, яка вловлювала кожне слово, яке ми говорили кожному з них.


Я помітив їх по дорозі”.


Вона глянула в дзеркало заднього виду.


"Рано чи пізно вони б дізналися, що я тут", - сказав Картер. "Ви змогли щось дізнатися?"


"Нічого подібного", - відповіла Казука, хитаючи головою. Її довге темне волосся було зібране ззаду, оголюючи витончену шию і крихітні вушка. «За ними спостерігає більша частина екіпажу. Але не думаю, що росіяни самі розуміють, де лейтенант сховав чіп».


"У вашому офісі було повідомлення про зустріч наперед?"


«Ні слова, Нік. Усі в посольстві останні два тижні бігають довкола, готуючись до візиту президента. Я не бачив Пола щонайменше місяць. Очевидно, це сталося зненацька».


«Є ідеї, як довго Лавров пробув тут, у Токіо?»


"Усього пару днів", - сказав Казука. "Ви повинні захоплюватися його швидкою роботою з виявлення Тібета".


«Отже, вони, мабуть, були на ньому з першого дня, - сказав Картер.


«Проте він зміг сховати чіп».


Картер думав про цей феномен. Якщо товариші по службі лейтенанта Лаврова в радянському посольстві знали, що він готується до дезертирства - знали, щоб вони могли налаштувати його і Тіббета на вбивство в зоопарку - чому вони не знали місцезнаходження комп'ютерного чіпа? Що йому не вистачало?


«Я забронював вам номер у готелі «Тамака». Тут тихо та далеко від дороги».


Картер глянув на неї. Він усміхнувся. "Обов'язково поверну деякі спогади".


Вона теж усміхнулася. «Я сподівався, що це можливо, Ніколасе. Пройшло багато часу".


"Занадто довго", - сказав Картер. "Надто довго".


* * *


Решта їхньої поїздки до міста пройшла без пригод, хоча Казука кілька разів обережно обійшов територію готелю, аби бути абсолютно впевненим, що їх не забрали.


Коли вона була задоволена, вони припаркувалися на рампі в півкварталі позаду готелю і пішли пішки. Ця частина Токіо, звана Канда, була дуже близько до річки Суміда, що розділяла місто на частини. В цей час ночі було тихо, а провулки та вузькі вулички ховалися у темряві.


Там, що в перекладі з японської означає «перлина», був шістнадцятиповерховий будинок кремового кольору. Усередині улесливий клерк зареєстрував Картера, і коридорний допоміг їм піднятися нагору.


Коли вони залишилися самі, Казука обійняв його, і він притис її до себе. Він забув, наскільки добре вона почувалася. За мить чи дві вона подивилася йому в очі, і вони глибоко поцілувалися, місяці і роки розлуки танули, наче їх ніколи й не було.


«Я не забула тебе, Ніколас, – сказала вона. "Не минуло й дня, щоб я не думав про тебе".


Картер стомлено посміхнувся. «Я став би паршивим чоловіком».


"Мені все одно. Тепер ти тут. Вчора пішло назавжди, а завтра невідомо.


Вона допомогла Картерові зняти піджак, потім розстебнула краватку, стягнула її і почала розстібати сорочку.


"Сьогодні ми нічого не можемо зробити", - сказала вона. «Крім того, ви страждатимете від зміни часових поясів».


"Дезорієнтація", - запропонував він.


Вона скинула його сорочку з його плечей і поцілувала його груди. "Летаргія".


"Немає бажання", - сказав він.


«Немає бажання», - тихо промуркотіла вона.


Картер скинув туфлі і підняв її з ніг. Вони поцілувалися дорогою у ванну, де ванна вже була включена і диміла. Вона скинула туфлі біля дверей. Прямо всередині Картер підійшов назад однією ногою і зачинив двері, щоб зберегти тепло.


"Мені дуже шкода, що Пол Тіббет був убитий", - сказала вона. «І все ж таки мені все одно… він привів тебе сюди».


Картер поклав її, і вони перестали роздягати один одного. Груди Казукі були маленькими і гордовитими, і Картер взяв кожну з них у рот, проводячи мовою по темнішому ореолу її сосків. Вона вигнула спину, тихий стогін зірвався з її губ.


Він поцілував область між її грудьми, а потім почав рухатися вниз, Казука тримав голову в її руках, коли він стягнув з неї спідницю та трусики.


"Ніколас?" вона зітхнула.


Він поцілував її там, повільно, його язик затримався, її тіло вібрувало від задоволення, а її стегна почали рухатися майже з власної волі.


Картер був готовий. З нею це було дуже давно. І її тіло було таким милим.


Він швидко підвівся і підняв її на себе, входячи в неї таким чином, їхні очі зустрілися один з одним, її губи відкриті і вологі, її дихання переривалося.


Він обережно опустився разом з нею, так що вони лежали на товстому м'якому килимку перед ванною, і він глибоко штовхнув, її тіло поглинуло його, її м'язи стиснулися, збільшуючи задоволення в десять разів.


Коли вони кохалися, неквапливо, навмисно, з пізнанням досвіду і з очевидним почуттям один до одного. Картер бачив, як у її очах росте задоволення, і від цього йому стало ще краще.


Він почав змінювати свій ритм, часом сильно штовхаючи, часом затримуючись на секунду або більше майже поза її тілом, поки Казука не був майже готовий кричати від вишуканого болю її очікуваного задоволення, а потім знову встромлявся в неї, її таз піднімається назустріч його.


Тричі вони були на піку, але щоразу відступали,


не бажаючи так легко відпускати своє задоволення. Тоді вони відпочиватимуть разом, бажаючи, щоб їхні серця сповільнилися, бажаючи, щоб вони знову здобули контроль. Але щоразу стримуватися ставало все важче, і нарешті Картер не зупинився. Нарешті він відмовився від будь-якого контролю, її прекрасні ноги щільно обвилися навколо його талії, його руки на її сідницях тягли її вгору, їхні тіла зчепилися в ідеальній єдності.


"Микола!" Казука закричав, і Картер побачив, що вона була поряд з ним, і відпустив її, проникаючи глибоко в неї і утримуючи, поки все їхнє існування було зосереджено на одному ідеальному моменті, який, здавалося, продовжувався і продовжувався.


* * *


Вони залізли у ванну, промокли і нічого не говорили. Потім вони лягли спати і знову зайнялися любов'ю, цього разу ще повільніше і з більшим задоволенням. Було майже п'ять ранку, коли Картер поринув у приємно змучений сон, у якому вони з Казукою бігли через запашний ліс біля гірського будинку її дядька.


Це був приємний сон, і він довгий час не хотів прокидатися вранці. Зрештою, однак, він згадав, де знаходиться і навіщо прийшов сюди, і сів, здригнувшись.


Козука вже пішов до офісу AX. Вона залишила йому записку по телефону. Опівдні вони мали разом пообідати в невеликому ресторані в токійському районі Гіндза, який вони добре знали.


Картер замовив каву та тости з олією. Чекаючи на обслуговування номерів, він швидко прийняв душ і одягнувся, перевіривши і закріпивши свою зброю.


Англомовна газета Tokyo Tribune принесла його тацю, але в ранкових новинах не було нічого значущого. Якщо японці знали, що росіяни бігають у пошуках зниклого комп'ютерного чіпа і вбивають у своїй агентів американського ЦРУ, де вони публікували це у газетах.


Було майже десять-тридцять, коли він вийшов із кімнати і спустився на ліфті у вестибюль.


Майор Мацу Ріширі, який очолював контррозвідку японського ЦРУ, чекав. Він підвівся і перетнув вестибюль, щоб зустріти Картера. Це був невисокий, жорстокого вигляду чоловік із довгим зазубреним шрамом над правою бровою та фальшивою лівою рукою, прикритою чорною рукавичкою. Десять років тому він був молодшим лейтенантом. Він і Картер разом працювали як у Токіо, так і на півдні, недалеко від Нагасакі, борючись із змовою китайських комуністів. Розірвалася граната, що забрала руку Ріширі і майже його життя. Тоді він не дуже любив американців; він відчував, що Схід та її проблеми слід залишити на розсуд жителів Сходу. Вони з Картером не розлучилися найкращими друзями.


«Ласкаво просимо до Токіо, містере Картер», - сказав майор Ріширі небезпечною ноткою у голосі.


Вони потиснули один одному руки.


«Очевидно, ваша комп'ютерна система паспортного контролю встановлена і працює добре», - сказав Картер. Він сподівався хоча б на деяку анонімність протягом доби. Однак тепер здавалося, що всі в Токіо знали, що він там був.


Ріширі знизав плечима. Він узяв Картера за руку, і вони разом вийшли надвір. Ранок був прохолодний, але сонячний. Вулиці були забиті машинами.


«Мені сказали, що ти провів ніч із гарною жінкою», - сказав Ріширі, поки вони йшли.


Водій майора їхав за ними своєю машиною.


"У мене тут друзі".


"Хтось, кого я повинен знати?"


Картер помовчав. «Що привело вас сьогодні вранці через все місто з Кодзімачі-ку, Мацу-сан?»


«Треба віддати шану старим друзям».


"Я тут, щоб дізнатися про вбивство Пола Тіббета".


"Саме так", - відповів Ріширі. Але ви мене турбує, Ніколас-сан. Куди б ви не пішли, смерть та руйнація». Він підняв свою металеву руку у чорній рукавичці. «Минуло зовсім небагато часу, я досі не пам'ятаю болю».


Ти завжди міг би мене виключити.


«Ця думка спала мені на думку, повірте мені. Але я думаю, що можу зіткнутися із деякими проблемами». Ріширі похитав головою. «Натомість я думаю, що просто дивитимусь і чекатиму».


Картер посміхнувся. "Для чого?"


«Щоб ви розкрили справжню причину, через яку Пол Тібет був убитий у парку Уено. І чому зараз так багато росіян бігають моїм містом». Рішірі підійшов трохи ближче. «Мене вражає, Ніколас-сан, що вони щось відчайдушно шукають. Цікаво, що це може бути?


"Я не знаю", - сказав Картер.


Ріширі голосно засміявся, зупинився на мить, потім знову голосно розсміявся, коли він повернувся і заліз на заднє сидіння своєї машини. Перед тим, як піти, він подивився на Картера.


«Тепер це моє місто, Картер. Було б розумно не забути його».


«І було б мудро, майоре, не забути, що я твій друг, а не ворог».


Ріширі увімкнув скло, і машина плавно від'їхала від узбіччя, зливаючись із потоком машин.


Якийсь час Картер залишався стояти на місці. Безперечно, люди Ріширі були поблизу, спостерігаючи за ним. Це справді було велике місто. Ріширі міг накласти на одну людину стільки команд, що їх було практично неможливо похитнути. Але росіяни також виставили багато чоловіків. Настав час відволіктися, Картер


що цілком може вбити двох зайців одним пострілом.


* * *


Радянське посольство розміщувалося в величезному цегляному будинку, що наїжаться антенами, в Кодзіматі-ку, дипломатичної частини Токіо. Картер узяв таксі через місто від Канди, наказавши водієві висадити його за кілька кварталів від посольства.


Заплативши водієві, Картер зміг виявити принаймні три команди Ріширі: одну з іншої сторони вулиці на чорній Toyota Celica; один позаду в якомусь фургоні без вікон із безліччю антен; а попереду – таксі, на якому горіла вивіска «зайнято», але на задньому сидінні було порожньо. Картерові довелося посміхнутися. І все-таки Ріширі попередив його, щоб вони не вважали за необхідне ховатися. Але є й інші, підозрював Картер. Інші, менш очевидні.


Він обійшов таксі, але замість того, щоб продовжити рух багатолюдним тротуаром, Картер повернувся, дочекався зупинки руху і поспішив через вулицю.


Як і скрізь у Токіо, цей район був дуже жвавим, вулиці були заповнені людьми, автомобілями, вантажівками та автобусами.


Він пірнув у невеликий магазинчик, де продавалися шкіряні вироби. Пара відвідувачів здивовано підняли очі, коли він рясно вибачився японською, потім обійшли прилавок через завішаний дверний отвір і вийшли із задньої частини у вузький провулок.


Люди Ріширі з'явилися з обох кінців провулка, як і підозрював Картер. Він повернувся і побіг до кінця провулка, двоє чоловіків спокійно чекали на нього. В останній момент він пірнув у задній вхід іншої крамниці - цього разу флорист вискочив уперед і вискочив на тротуар, якраз у той момент, коли таксі вивантажувало пасажира. Він забрався до машини і наказав водію до радянського посольства. Коли таксі від'їжджало, люди Ріширі з провулка з'явилися перед магазином.


Картер визирнув у заднє вікно, посміхнувся і помахав рукою.


Шлях до радянського посольства зайняв лише кілька хвилин. Картер вирішив, що достатньо часу, щоб команди Ріширі перегрупувалися і рушили за ним. Саме те, що він хотів.


Картер заплатив водієві і вийшов через дорогу від посольства, біля входу в невеликий парк із синтоїстським храмом позаду.


Поруч був кіоск, де продавали рибу, рис, чай та пиво. Картер підійшов до нього, замовив пиво і закурив цигарку, чекаючи, коли почнеться витік.


Це не зайняло багато часу. Повз проїхала чорна «Тойота Селіка», водій зауважив Картера. За кілька секунд фургон під'їхав ярдах за п'ятдесят і припаркувався.


Картер був на увазі у всіх у посольстві. До теперішнього часу його обличчя було відоме з аеропорту. Російським не знадобиться багато часу, щоб помітити його та прибігти.


Той самий «Мерседес» з аеропорту виїхав з воріт посольства і повільно попрямував угору кварталом. Одна з команд Ріширі в таксі проїжджала повз, і вона помчала слідом за німецькою машиною.


За кілька хвилин з воріт посольства вийшли четверо бігунів. Двоє з них попрямували до кута, а двоє інших попрямували через вулицю до Картера.


Люди Ріширі в "Селіку" і фургоні вийшли з машини і нервово спостерігали за Картером, який тримався ще кілька секунд, поки він допивав пиво.


Він подивився вгору, прямо обличчям до росіян, що переходять вулицю, викинув сигарету, обернувся й увійшов у невеликий парк.


Росіяни на розі побігли, як і ті, хто переходив вулицю. Люди Рішірі пішли за ними.


У парку Картер пірнув за святилище, де він переліз через високу цегляну стіну. Нагорі він озирнувся в той момент, коли перший російський перетинав парк, притискаючи до свого тіла пістолет із глушником.


Російський помітив Картера, підняв пістолет і збирався вистрілити, коли пролунав постріл, і він упав уперед на коліна, у нього вибухнула потилиця.


Картер упав у невеликий садок приватного будинку, коли в парку кричала жінка, хтось лаявся російською, і пролунали нові постріли.


Коли він поспішав через сад, розсувні двері з рисового паперу в задній частині будинку відчинилися, і в дверях з'явилася симпатична молода жінка, одягнена в кімоно.


Вона чула постріли. Вона подивилася від стіни, через яку перейшов Картер, а потім знову на Картера. Вона вагалася мить, але потім поманила і відступила убік, показуючи, що він може пройти через її будинок.


Картер швидко зняв туфлі, низько вклонився жінці, побажав їй всього найкращого, а потім поспішив через будинок, двоє дітей у вітальні дивилися на нього широко розплющеними очима.


У палісаднику Картер знову одягнув черевики і визирнув за ворота. Вулиця там була жвавою, але він не бачив ні сліду людей Ріширі чи росіян, хоча знав, що лише за хвилину чи близько того вони переберуться через стіну чи принаймні прийдуть. навколо цієї вулиці.


Він озирнувся. Молода жінка та її діти дивилися на нього. Діти махали та посміхалися. Картер помахав у відповідь, потім вийшов надвір, перейшов вулицю і завернув у дальній кут.


де він упіймав таксі.


Майору Ріширі не знадобиться багато часу, щоб знову знайти свій слід, і цього разу Картер не думав, що ця людина буде такою ж сердечною.


Однак одне його спантеличило. Він очікував, що росіяни захочуть піти за ним, як його помітять перед їх посольством. Але той, хто увійшов до маленького парку, витяг пістолет. Він отримав наказ стріляти.


Три


Козука запізнився на десять хвилин. Картер почав турбуватися про неї, коли вона нарешті захекалася. Вона була стурбована.


"Вони не в силі", - сказала вона, цілуючи Картера в щоку і сідаючи.


Вони були в невеликому ресторані в Гіндзе, районі Токіо, де розташовувалася більшість нічних клубів та розважальних закладів. Район був поєднанням лондонського Сохо, Нью-Йоркської Таймс-сквер і берлінського Кудамна. Район ніколи не спав.


"Російські?" - спитав Картер.


Козука кивнув головою. "Вони були при мені з того моменту, як я покинув готель".


"Чи були у вас проблеми?"


«Я струсив їх дорогою до офісу, але коли повернувся, вони були там. Було не так просто втратити їх, приходячи сюди, але я втратив. Наразі ми в безпеці».


"Чому раптова ескалація?" - спитав Картер. "Я не розумію".


Прийшов їх офіціант, і вони розмістили замовлення на асорті суші, теріяки з яловичини, рис та саке. Рядовий обід, але Картер відчував, що він йому знадобиться.


«Думаю, я маю відповідь на це питання», - сказав Казука. "Ви мали справу з лейтенант-командиром Говардом Пейтоном?"


Картер подався вперед. "Що трапилося?"


«Це було по радіо сьогодні вранці, Ніколасе. Його знайшли застреленим у своєму будинку у Північному Арлінгтоні. Схоже, його катували».


"Ублюдки", - наполовину сказав собі Картер.


«Хоук надіслав вам пораду. Він сказав, що Пейтон був свого роду експертом зі Світлої, радянської бази підводних човнів. Ви його знали?


"Я зустрівся з ним за пару годин до вильоту", - сказав Картер.


"Це могло бути просто збігом", - сказав Казука.


Картер похитав головою. Ні, вони знали, що я зустрічався з ним. Мабуть, вони його позбулися. Ублюдки». Картер швидко пояснив свою сутичку з майором Ріширі та заплановану диверсію перед радянським посольством. «У російської був пістолет. Він збирався застрелити мене серед білого дня в синтоїстському парку. Це божевілля!"


«У Рад було б багато дипломатичних проблем».


«Ви, чорт забирай, маєте рацію, були б проблеми, а це означає, що вони не мають жодного уявлення, де Лавров сховав комп'ютерний чіп. Коли вони дізналися від Пейтона, про що я питав, вони розлютилися. Вони думають, що я знаю, де чіп захований”.


"Яка?"


Картер пояснив крихкість крихітного чіпа і валізи, яку Пейтон погодився побудувати.


"Якби він сказав російським, що будує таку валізу, - сказав Казука, - вони б повірили, що ви знаєте, що це за чіп і де він знаходиться".


"Що також означає, що вони його ще не знайшли", - сказав Картер. «Інакше вони не стали б так відчайдушно зупиняти мене».


У голові Картера почав формуватись ще один план. Знайти комп'ютерний чіп у Токіо було практично неможливо. Тепер їм могла допомогти тільки сліпа удача. Мікрочіп може бути будь-де, навіть на дні Токійської затоки. Можливо навіть, що Лавров обдурив їх усіх – своїх людей, а також Пола Тіббета. Можливо, він ніколи не мав чіпа. Або однаково можливо, що він сховав його десь за межами Токіо, тільки сказавши Тібету, що він знаходиться в місті, щоб скинути його.


Про шанси знайти комп'ютерний чіп, який він, за словами Лаврова, приніс, не варто думати. Однак Картер точно знав, де є хоча б одна мікросхема.


Світла.


* * *


Після обіду вони повернулися до Кіобаші, величезної телевізійної вежі, створеної на зразок паризької Ейфелевої вежі, що височить на північ. Козука зробив два проходи повз офіс AX, щоразу помічаючи іншу радянську команду. Вона припаркувалася у кварталі від них, і вони попрямували назад у високий житловий будинок поряд із будинком, в якому розміщувалася компанія Amalgamated Press and Wire Services.


У підвалі вони поспішили тьмяно освітленим коридором для техобслуговування, заповненим кабелями, водопроводом і опалювальними каналами, до товстих сталевих дверей, які Казука відімкнув.


Усередині вони піднялися на ліфті до її офісу.


Те, що росіяни стояли перед вхідними дверима, не тільки ускладнювало цю операцію, а й заважало нормальному бізнесу AX. Незабаром потрібно буде щось зробити, щоб позбавити Amalgated Press будь-яких підозр. Їхнє укриття було збудовано надто ретельно, щоб воно пішло нанівець через одне завдання.


Козука провів Картера в задні кімнати, захищені від будь-якого електронного спостереження. Зовнішні офіси були зайняті. Крім завдань AX, Amalgamated Press була законною працюючою телеграфною службою, яка збирала та передавала реальні новини.


Був пізній вечір у Вашингтоні, коли Картер зателефонував до Хоука.


"Ви чули про Пейтон", - сказав Хоук.


"Так, сер. Він робив дещо


"Орк для мене", - сказав Картер і швидко пояснив, що вони обговорювали з Пейтоном і що флот обіцяв зробити.


"Яке твоє становище, Нік?"


«Добре, сер. Я не думаю, що ми маємо шанс знайти тут петроградський чіп. Росіяни не знають, де шукати. І вони стали недбалими та щасливими».


"Я боявся цього".


«Я маю на увазі ще дещо, сер, - сказав Картер. Він звів очі. Козука дивився на нього.


«Давай, – сказав Хоук.


«Мені знадобиться співпраця нашого посольства та Арнольда Скотта, а також японців».


"Рішірі вже зв'язувався з вами?"


«Він чекав цього ранку в холі мого готелю».


«Тоді їм доведеться сказати. Це те, що ви кажете?»


"Так сер."


«Ви хочете влаштувати диверсію там, у Токіо. Змусіть росіян думати, що ЦРУ та японська розвідка проводять інтенсивні пошуки чіпа. А поки що… ви хочете проникнути у Світлу».


"Так, сер", - сказав Картер. "І для цього мені знадобиться велика допомога".


«У тебе це, Нік. Президент дав нам зелене світло на все, окрім тотальної стрілянини. Ми хочемо той комп'ютерний чіп!


«Я подивлюся, чи я зможу принести його вам. А поки подивимося, чи зможе хтось із співробітників Пейтона придумати таку валізу. Принесіть його мені якнайшвидше».


"Удачі, Нік".


«Дякую, сер, думаю, мені знадобляться».


Картер повісив трубку, підійшов до вікна з одностороннім рухом і подивився на місто. Для того, що він задумав, йому напевно знадобиться співпраця майора Ріширі. Щоб погодитись з цією операцією, на японців потрібно було чинити великий тиск. Радянський Союз знаходився на відстані двохсот миль Японським морем від Хоккайдо, північного острова. Величезний російський ведмідь завжди зловісно маячив північ від.


"Ти йдеш до Світлої", - м'яко сказав Казука.


Картер кивнув головою і повернувся до неї. Її обличчя відбивало її страхи. "Ми ніколи не знайдемо тут чіп".


"Це так важливо, Ніколас?"


Картер кивнув головою.


Здавалося, вона зібралася з духом. Вона посміхнулась і кивнула головою. «Тоді ми зробимо все правильно, щоби ти повернувся. Дім мого дядька все ще там, у горах, чекає на нас».


"Кого ми підняли на Хоккайдо?"


«У нас є невеликий пост прослуховування в рибальському селі на південь від Ваккана… це на самому північному краю Хоккайдо. В основному це чагарники гористої місцевості з горами всередині країни. Дуже холодно в цю пору року».


"Як щодо рибальського човна та команди?"


"Щоб відвезти вас до Світлої?" — спитала вона. Вона похитала головою. «Ви не зможете наблизитись до цього місця ближче, ніж на п'ятдесят миль. У вас точно ніколи не буде нагоди приземлитися».


Картер посміхнувся. "Хто знає?" він сказав. «Зроби щось для мене».


"Коли ти хочеш піти?"


«Сьогодні ввечері», - сказав Картер, і Казука затамувала подих.


«Нехай хтось забере мої речі у готелі».


"Де я тебе побачу?"


"Як мені дістатися до Хоккайдо?"


"По повітрю", - сказала вона. Вона назвала маленьку злітно-посадкову смугу за містом.


"Тоді побачимося", - сказав Картер. "Десять годин."


"Куди збираєшся?"


"Щоб влаштувати іншу диверсію".


Спускаючись у підвал, Картер подумав про майора Ріширі. Він звинуватив американський інтервенціонізм у регіоні у втраті своєї руки. Він був би слабкою ланкою у цій операції, хоча у багатьох відношеннях міг би бути найважливішим.


* * *


Картер без пригод дістався американського посольства в Кодзимачі. Усередині його протягом перших десяти хвилин обходив молодший співробітник консульського відділу, поки хтось не почав розуміти, що принаймні вони мають хтось, хто знає всю оперативну схему ЦРУ в Токіо. Зрештою, Арнольда Скотта викликали.


Скотт був одним із старих робітників давним-давно. Йому слід було працювати в Ленглі, але він вважав за краще польові завдання. Він і Хоук знали один одного, і хоча Скотт чув про Картера, вони ніколи не зустрічалися.


Вони потиснули руки, коли Скотт з'явився в офісі консульства. «Мені щойно зателефонував ваш бос», - сказав він.


Вони піднялися на четвертий поверх офісу Скотта. Його секретар принесла їм каву, і, коли вони залишилися самі, Скотт витяг зі свого столу пляшку бурбона і налив трохи в кожну з кавових чашок.


"Хоук витягнув велику зброю", - сказав Скотт. «Ми отримали це згори, що ми співпрацюватимемо з вами на сто відсотків».


"Я ціную це."


Скотт похитав головою. "Хоук сказав щось про те, що ніколи не знайшов чіп тут, в Токіо ...?"


"Навіть якщо він тут, я не думаю, що ми знайдемо його за сто років пошуків".


"То що ми всі тут робимо?"


«Не достатньо. Мені знадобиться відволікання. Чим більше тим краще".


Очі Скотта звузилися. "Що в тебе на думці, Картер?"


«Нам потрібний Петроградський чіп. Це найвищий пріоритет».


"Але ти щойно сказав..."


«Вірно – ми ніколи не знайдемо чіп тут, у Токіо. Але я знаю де ще один».


Скотт почав протестувати, але потім відкинувся на спинку стільця з подивом на обличчі. "Світла".


Картер кивнув головою.


"Ти збираєшся підняти


Комп'ютерний чіп радянського підводного човна в центрі бази, що охороняється в світі.


"Щось на зразок цього. Але якщо росіяни тут, у Токіо, подумають, що ми перестали шукати, вони можуть почати турбуватися про Світлу та ще більше посилити свою безпеку».


Скотт подумав про це на мить чи дві. Картер зробив ковток крутої кави. Це було добре.


«Японці мають бути поінформовані», - сказав Скотт. "Як Хок до цього ставиться?"


«Це зробить операцію законнішою».


"Але ми не збираємося розповідати їм, що відбувається насправді?"


Це було непросто. «Ще ні, я не думаю, – сказав Картер. "Майор Мацу Ріширі і я вели справи раніше, і він не особливо піклується про мене".


Скотт знову замовк, обмірковуючи це. "Ви домовилися, щоб дістатися Світлої?"


"Так."


"Я не хочу про це знати". Скотт похитав головою. «Пол Тіббет був гарною людиною. Вони вбили його прямо тут, у Токіо, через чіп. Вони теж не будуть добрими до вас, якщо вас зловлять».


"Ні, вони не будуть".


Скотт простяг руку і клацнув кнопкою інтеркому. «Подзвони майору Ріширі за телефоном. Скажи йому, що я хотів би зустрітися з ним тут – негайно. Головний пріоритет».


"Так, сер", - сказав його секретар.


Скотт налив їм ще кави та бурбона. «Між людьми Ріширі та моїм народом ми повинні мати можливість створити досить пристойний сморід».


"Той, у якому мені доведеться особисто брати участь", - додав Картер.


"Яка?"


«Я хочу, щоб росіяни бачили мене. Я хочу, щоб вони знали, що я тут, у Токіо».


«Якщо вони побачили вас тут і повірили, що ви все ще тут, вони не запідозрять, що ви біжіть до Світлої».


«Щось подібне до цього», - сказав Картер, посміхаючись.


Секретарка Скотта зателефонувала йому за п'ять хвилин. "Містер Скотт... майор Ріширі вже тут, сер".


Брови Скотта підвелися. «Надайте його».


«Він стежив за мною всюди, – сказав Картер. Він і Скотт піднялися на ноги, коли зайшов майор.


«Я чекав на цю маленьку зустріч», - холодно сказав Ріширі. Він не виглядав надто щасливим.


«Доброго дня, майоре, - сказав Скотт. - Думаю, ви знаєте містера Картера.


"Справді", - сказав Ріширі. «За словами містера Картера, сьогодні вранці я провів півгодини болісних випробувань з моїм босом та моїм держсекретарем. Це дві дуже переконливі людини, яким не подобається бути залученими до особистих симпатій чи антипатій своїх підлеглих».


"Тоді ви співпрацюватимете з нами?" - гаркнув Картер. Він втомився грати із цим чоловіком у ігри.


"На даний момент, містер Картер, на даний момент".


"Ми починаємо сьогодні ввечері, майоре".


"Почати що?" - Запитав Ріширі.


«Ви запитали мене, що шукали росіяни і чому був убитий Пол Тібет. Тепер я вам скажу.


Рішірі подивився на Скотта. «Картер – це ЦРУ? Він працює на вас? Його призначать тут, у Токіо?


«Немає всього перерахованого вище. Містер Картер просто перебуває тут із особливим дорученням. Коли його буде виконано, він піде».


"Добре", - сказав Ріширі. "Добре. Тепер розкажи мені все, Ніколас-сан».


Картер повторив більшу частину історії знову, включаючи справу з лейтенантом Лавровим, який намагався обміняти петроградський чіп на таємне відступництво. Він не згадав про свою розмову з Говардом Пейтоном і, звичайно ж, не згадав про Кадзука, AX, і його плани покинути Хоккайдо тієї ночі.


Коли Картер закінчив, Ріширі поринув у задумливу мовчанку. Скотт глянув на Картера і знизав плечима.


«Єдині, хто матиме шанс знайти чіп, - це самі росіяни. Ми повинні йти за ними. Всі вони. Вночі та вдень. Як тільки вони знайдуть чіп, ми його заберемо», - сказав Скотт. .


«Зрештою, це їхня власність», - розумно сказав Ріширі.


«Підводний човен типу «Петроград», коли він буде повністю введений в дію, серйозно порушить баланс сил. Це може означати війну.


«Врятуй мене від спектаклю, Картер».


"Чи буде у нас ваша співпраця?"


Ріширі вагався. Врешті-решт він кивнув. "Звісно. Цікаво буде подивитися, як росіяни відреагують на вашу присутність. Їхня людина в парку навпроти їхнього посольства мертва. Їхнього посла викликали до мого прем'єр-міністра. Ви тут чи двадцять років. чотири години, і вже біда. Буде більше. Але мені нема чого сказати з цього приводу».


* * *


Майор Ріширі влаштував дві кімнати на двадцять першому поверсі нового готелю Tokyo Hilton, звідки відкривався чудовий краєвид на радянське посольство. Протягом кількох годин в одній із кімнат було встановлено повну мережу зв'язку, а в іншій було встановлено обладнання для спостереження, так що за самим посольством можна було спостерігати візуально, на слух та в електронному вигляді. Усі системи були пасивними, тому росіяни було неможливо виявити спостереження. Однак, вони зможуть контролювати мережу зв'язку.


У Ріширі було принаймні дві дюжини своїх людей на полі бою, тоді як Скотт зміг зібрати лише півдюжини своїх легіонерів. Однак цього було достатньо, аби повністю прикрити дії радянського посольства та особливо операцій КДБ. Російським було також достатньо знати, що відбувається. Як вони йшли


можна було лише здогадуватись.


Картер зумів прослизнути у вестибюль готелю ближче до вечора, щоб зателефонувати до Казуки і підтвердити, що вона змогла зробити все необхідне.


"Все готово, Ніколас", - сказала вона. «Але що відбувається з російським посольством? Там дуже багато активності».


«Перезвоніть нашим людям. Це шоу Скотта та Ріширі», - сказав Картер.


"Ви пов'язані з цим?"


«Так, але послухай мене дуже уважно, Казуко. Неважливо, що ти чуєш… що б ти не думав, що б не відбувалося, дотримуйся нашого розкладу. Ти розумієш?"


"Сподіваюся, Ніколас".


«Побачимося сьогодні о десятій».


"Удачі", - сказала вона.


Картер повісив люльку і повернувся нагору. Бажати йому удачі на цьому завданні стало звичкою. Це починало діяти йому на нерви.


* * *


До шостої вечора стало очевидно, що задумали росіяни. Вони розділили свої зусилля на шість команд, кожна з яких була призначена в один із головних районів Токіо: Канда, Хонго, Кіобаші, Асакуса, Ніхонбаші та Кодзімачі-ку.


Очевидно, вони мали список місць та контактів Лаврова, а також місця зустрічей та контактів інших співробітників посольства.


Крок за кроком вони буквально розбирали Токіо - титанічна задача, в яку вони кинулися з шаленством.


І через це були неприємності. Крім російського, вбитого в синтоїстському парку навпроти їхнього посольства, два японські докери були вбиті в Ніхонбаші, коли вони намагалися перешкодити двом невідомим чоловікам проникнути на борт судна, яке прибуло з Радянського Союзу п'ятьма днями раніше. Поліція Токіо не знала, хто були вбивці, на відміну людей Ріширі. Але їм наказали тільки слідувати і спостерігати, а не втручатися, якщо росіяни не виявлять чіп.


До восьми можливість, на яку так чекав Картер, нарешті, представилася. Час наближався, але він хотів переконатись.


У Гіндзе спалахнув невеликий безлад між парою росіян і кількома десятками японських хуліганів-підлітків. Ріширі поспішив подивитися, що може зробити, щоб заспокоїти ситуацію, не привертаючи занадто багато уваги поліції.


Картер і Скотт покинули готель за кілька хвилин, розділившись перед ними. У Скотта були інструкції з пікапа. Ідея йому не дуже сподобалася, але вона була досить старою польовою людиною, щоб зрозуміти - враховуючи брак часу - що варіантів не так багато.


Скотт пішов за своєю машиною, а Картер пішки попрямував до радянського посольства. Будівля була освітлена, як цирк із трьома кільцями, і була так само завантажена, команди приходили та йшли.


Кодзіматі-ку був сучасним районом Токіо. Він був переважно добре освітлений і завантажений автотранспортом.


Здається, Картер має майже десять хвилин, щоб дістатися до посольства. Він знову розташувався з іншого боку вулиці біля входу в синтоїстський парк, хоча зараз сховався в тіні.


Росіяни хотіли його хоча б тому, що один із їхніх людей був убитий від його імені.


У обумовлений час, через чотири хвилини, Картер вийшов з тіні і опинився на очах біля посольства. З воріт виїхала машина. Картер витягнув блокнот і записав номер ліцензії.


За мить він попрямував до продуктового кіоску - і побачив, як з посольства вибігає пара агентів. Картер повернувся і витягнув свій «люгер» у той самий момент, коли побачив, що машина Скотта повернула за ріг.


Картер підняв пістолет і вистрілив високо. Тут він вів небезпечну гру. Тепер його життя залежало від того, що двоє агентів КДБ через дорогу були професіоналами та вміли стріляти.


Вони відкрили вогонь, три кулі потрапили Картеру високо в груди, відкинувши його назад, з ніг.


Рух припинявся, люди кричали та кричали.


Скотт зупинився через секунду і кинувся туди, де лежав Картер. Росіяни повернулися на територію посольства і з тіні спостерігали, як Скотт поспішно затяг Картера назад до машини і безцеремонно кинув на заднє сидіння.


Скотт зупинився на мить, щоб подивитися на посольство, потім він стрибнув у свою машину і поїхав, коли вдалині задзвонили поліцейські сирени.


Чотири


«У нас тут поранений! Картер поранений! - крикнув Скотт у рацію.


"Роджер це", - порадував оператор центру спостереження в Хілтоні. "Де ти?"


«Ми виходимо з Кодзимачі-ку. Але я думаю, що ми маємо хвіст».


"Вам допомогти?"


"Негативний, негативний", - сказав Скотт. Він витяг машину за кут, потім збіг пандусом і попрямував на схід автострадою.


«Перший блок, дайте нам ваше точне місце розташування», - проревела рація.


Скотт простяг руку і вимкнув його. Він глянув у дзеркало заднього виду. "Як у вас там справи?"


"Я відчув себе краще", - сказав Картер, напружено сідаючи. Він озирнувся туди, де вони прийшли. Це здавалося ясним, хоч було важко сказати. На той час був дуже жвавий рух.


"Ви приймали що


У мене там пекельний шанс, - сказав Скотт.


Картер хворів на груди в тому місці, де три кулі потрапили в кевларовий жилет. «Я хочу, щоб моє тіло було наступним літаком назад до Штатів».


«Коробка вийде з ладу вранці. Але, можливо, Рішірі захоче її побачити».


«Якщо ваші люди будуть рухатися досить швидко, у нього не буде часу що-небудь змусити», - сказав Картер, знімаючи куртку і розстібаючи жилет куленепробивний. «Якщо ви зіткнетеся із надто великими неприємностями, зателефонуйте Хоуку. Він зможе смикати за ниточки».


Скотт важко міг прийняти те, що відбувається. Чи можете ви сказати мені, з ким ви працюєте тут, у Токіо? Хто подбає про те, щоб ви піднялися на Хоккайдо?


"Ні не можу".


"У мене немає можливості зв'язатися з ..."


«Слухай, Скотт, - сказав Картер, сідаючи вперед. «Я не хочу, щоб ви, люди, намагалися переслідувати мене. Я не хочу, щоб хтось стояв біля моїх задніх дверей. Це і так буде досить складно.


«Божевільний, якщо ви запитаєте мене».


«Просто переконай усіх, що я мертвий».


"Включаючи майора Ріширі".


«Особливо його, – сказав Картер.


* * *


Було вже далеко за дев'ять годин, коли Скотт висадив Картера в Хонго на далекій півночі Токіо. Вони зробили велике коло довкола міста, аби бути абсолютно впевненими, що за ними не стежать.


«Я не можу сказати, як мені це подобається, Картер. Якщо і коли ти де-небудь зробиш великий фурор, Ріширі зрозуміє, що я збрехав йому. Після цього буде складно із ним працювати».


"Я знаю. Але це важливо».


"Вірно", - сказав Скотт і подав у відставку. "Ну щасти."


Картер якийсь час дивився на нього, потім похитав головою, обернувся і пішов.


Вночі Хонго був відносно тихим районом міста, бо саме тут розташовувалася більшість шкіл та коледжів.


Картерові знадобилося майже десять хвилин, щоб знайти таксі, щоб відвезти його назад до міста, де Казука залишив йому маленьку «хонду» на паркувальній рампі. Він кілька разів обігнув місцевість пішки, потім сів у машину і одразу ж поїхав на схід, виїхавши з міста.


За словами Казукі, поле комерційної авіації Хатіодзі практично не функціонувало, його об'єкти були старомодними та старими. Пара японських штурмовиків, що літають на старих біпланах Steerman, привезених зі Штатів, були єдиними, хто використовував це поле на регулярній основі. У дальньому кінці вулиці у маленькому будинку жила літня пара. Вони обслуговували злітно-посадкові смуги, стежили, щоб світло працювало, і тримали паливні баки повними.


Картер звернув з другорядного шосе і повільно поїхав ґрунтовою дорогою, яка вела назад до аеродрому. Через милю його фари висвітлили ворота, які були відчинені. Він зупинився. Козука дав йому ключ від воріт. Але тепер його було відкрито.


Він вийшов з машини і підійшов до паркану, освітленого фарами.


Замок висів на важкому ланцюзі. Він був відкритий. Він підняв його і оглянув світла. Його не змушували, хоч його можна було підібрати. Він звів очі. Він почав відчувати погане передчуття з цього приводу.


Повернувшись у машину, Картер вимкнув світло фар, проїхав через ворота і попрямував через поле до будівлі аеровокзалу, де було темно.


На протилежному боці поля він міг бачити тьмяне світло вдома наглядача, але з цього боку смуги не горіли навіть вогні ангарів.


Обійшовши найближчий ангар, Картер помітив двомоторну «Цесну 310», що стояла на пероні перед будівлею аеровокзалу, і різко зупинився.


У літаку було темно, і з того місця, де він знаходився, він не міг бачити, чи є хтось усередині чи поблизу. Кілька миттєвостей він просто сидів там, але потім увімкнув задній хід і позадкував за ангар, де вимкнув двигун і вийшов.


Росіяни переслідували Казуку по всьому Токіо. Можливо, цього разу їй не вдалося струсити, і вони вистежили її тут.


Картер витягнув свій «люгер», але потім передумав. Він сунув пістолет назад у кобуру. Офіційно він був мертвий. Він не хотів, щоб сюди приїхала поліція, щоб розслідувати стрілянину. Він витяг Х'юго, лезо стилету блищало у світлі зірок, поки він пішки обходив ангар.


Будівля була збудована з гофрованого металу на дерев'яному каркасі. Він рипів і деренчав на легкому вітрі. Двічі Картера зупиняли, думаючи, що він почув грюкання дверей. Однак щоразу він вирішував, що це просто вітер, і продовжував.


У далекому кінці ангара він визирнув з-за рогу. Червоний Дацун Казукі був припаркований позаду двоповерхової будівлі терміналу з білою штукатуркою. Ніде не світили вогні. Начебто вся ця сторона поля відключилася від електрики.


Він довго залишався у тіні, спостерігаючи за терміналом, але руху не було. Можливо, він сам налякав. Можливо, Казука просто забув зачинити ворота, і тепер вона чекала на нього всередині. Але якийсь внутрішній голос, якесь шосте почуття говорили йому інакше. Йому це здавалося неправильним.


Він повернувся і повернувся до вікна у задній стіні ангара. Зламавши її, він заліз усередину і майже


одразу ж його вдарив різкий запах бензину. Ангар був заповнений газовими парами. Одна іскра, один сірник - і все вибухне.


Великі службові двері в передній частині ангара були частково відчинені, але вітер віяв з того напрямку, затримуючи пари всередині.


З того місця, де він стояв, Картер міг розрізнити щось на бетонній підлозі за кілька футів від дверей.


Раптом його осяяло, що він бачить і чому ангар наповнений газами. Він відійшов від вікна і поспішив через ангар туди, де обличчям униз лежав чоловік у шкіряній льотній куртці посеред великої калюжі бензину, що вилилася з п'ятигалонної каністри, яку він ніс. Його потилицю було відстрілено. Картер здогадався про великокаліберний пістолет... мабуть, Грац Буйра, улюблений знаряддям вбивства росіян.


Ймовірно, він був пілотом, котрого Казука влаштував, щоб відвезти Картера на Хоккайдо. Але чому вони стріляли у нього? І що вони зробили з Козуком?


Картер обійшов бензин і визирнув назовні, в задню частину будівлі аеровокзалу через широку стежку. У хаті було тихо та темно. Це нічого не означало. Вони могли спостерігати зсередини, чекаючи, поки він здасться... якщо тільки Казука не зміг не сказати їм, на кого вона чекає. У такому разі вони не чекатимуть нікого іншого.


Зібравшись із силами для пострілу, Картер вислизнув із ангару і помчав через руліжну доріжку до «Дацуна» Казукі.


Нічого не трапилося. Тривоги не здіймалися. Пострілів не було. Ніхто не прибіг.


Картер обережно глянув на будинок через край дверей. Як і раніше, не було руху. Ключі Казукі бовталися із замку запалювання.


Картер обійшов машину і, пригнувшись, поспішив останні кілька футів до терміналу, де притиснувся до стіни.


Йому довелося пірнути під вікна, щоб дістатися до краю будівлі, і він глянув за кут на припарковану перед ним «Цесну».


У літаку нікого не було. Він міг ясно бачити кабіну з того місця, де він сів. Люки доступу до бензобаків на обох крилах були відчинені. Пілот Казукі, очевидно, увійшов, відкрив закрилки та збирався заправити паливні баки, коли до нього потрапили.


Але як щодо Козуки?


Картер попрямував до фасаду будівлі, де знову повагався, перш ніж визирнути з-за рогу. Сірий мерседес із аеропорту був припаркований біля вхідних дверей за кілька ярдів від хвостової частини «цесни». Картер не міг бачити машину, коли під'їжджав, бо вона була за рогом від під'їзної дороги. Але це також означало, що якби хтось перебував у машині чи поруч із нею чи дивився у передні вікна, вони не помітили б його наближення без фар.


Як і раніше, був шанс, що вони його не чекали.


Картер почав виходити з тіні, коли хтось вийшов із терміналу, обійшов передню частину "мерседеса" і попрямував до "цесни".


Зі свого погляду Картер міг бачити, що ця людина, ймовірно, була російською; він був великим і масивним, його риси, навіть з такої відстані, смагляві та слов'янські.


Росіянин насилу через свій розмір заліз на крило «Цесна», відчинив двері і зазирнув усередину.


Картер вийшов з-за рогу і, пригнувшись, промчав фартухом і обігнув кінчик крила «цесни». Російський, відчувши, що хтось йде за ним, почав розвертатися, коли Картер схопив жменю свого пальта і стягнув його з крила на землю.


Російський крекнув, як свиня, коли його голова відскочила від твердої землі. Він почав тягтися до своєї рушниці, коли Картер підніс вістря стилету до горла чоловіка.


"Ви втратите багато крові, товаришу, якщо вам переріжуть горло", - сказав Картер російською.


Очі оперативника КДБ розширились. Довгий час здавалося, що він спробує дістати пістолет, незважаючи на лезо за чверть дюйма від його сонної артерії, але потім він відкинувся назад, з глибоким зітханням, що зірвалося з губ.


«Мудре рішення, повірте мені, – продовжив Картер російською. "Хто ще у будівлі?"


Російський просто дивився на нього.


"Я розчарований. Ви вбили мого пілота. Я знайшов його тіло. Тепер мені знадобиться дуже вагома причина не вбивати вас».


Перший натяк на страх почав виявлятися в очах російської.


Хто ще знаходиться в терміналі і де саме вони?


"Тільки мій партнер і жінка", - сказав чоловік низьким голосом.


"Яка жінка?"


Очі російської звузилися. Редактор телеграфних послуг. Твій друг".


"Ви були з аеропорту?"


Російський кивнув.


"Чому ти стежив за нею?"


Російський мовчав.


Картер клацнув лезом праворуч, залишивши російській на підборідді невеликий поріз. Чоловік різко смикнувся, по його шиї текла невелика цівка крові.


«У мене немає терпіння, товаришу, – прошипів Картер. "Я вб'ю тебе в цей момент, якщо ти не відповиш на мої запитання ..."


Російська, мабуть, більше налякана наслідками відповідей на запитання, ніж мечем Картера,


хитнувся праворуч, вибивши Картера з рівноваги. Картер спробував обхопити руку з ножем, коли м'ясистий кулак російського стиснув його зап'ястя, згинаючи його назад до точки розриву. В останній момент Картер змусив свою руку обм'якнути, а коліном різко вдарив росіянина по ребрах.


Картер стилет впав на землю. Російський перекинувся і схопився на ноги, вчепившись у піджак у пошуках пістолета.


Не було часу на тонкощі. Картер відкотився назад і підстрибнув обома ногами, потрапивши російському в пах. Більший чоловік з кректанням впав, але пістолет у нього був напоготові.


Картер підняв очі, поки російська відводила молоток, намагаючись утримати ціль. У розпачі Картер простяг руку, його пальці стискали ручку стилета. Одним плавним рухом він щосили направив лезо в бік російського, і лезо увійшло в груди агента КДБ.


Російський виглядав зніяковілим. Він не міг тримати пістолет. Він глянув на ножа, що стирчав з його грудей, потім знову на Картера. Він почав трясти головою, але не зміг, і він упав обличчям униз. Мертвий.


Картер глянув на термінал і підвівся на ноги. Ніхто не вийшов на розслідування. Ще.


Він швидко перевернув російську на спину, витягнув стилет і витер лезо об сорочку чоловіка.


Російська вийшла заглянути всередину «цесни». Чому? Картер виліз на крило і зазирнув усередину. Карти були розкидані пасажирським сидінням. Росіянин намагався з'ясувати, куди прямував літак. Один із графіків чітко показав Хоккайдо. Як тільки росіяни дізнаються, що хтось із Токіо летітиме на північний острів – хтось, пов'язаний з пошуками петроградської мікросхеми, – вони, ймовірно, складуть два і два і зрозуміють, що хтось збирається спробувати знайти Світлу.


Картер розвернувся і зліз із крила. Хто б не був усередині, треба було зупинити. Будь-якою ціною.


На іншому боці руліжної доріжки Картер притиснувся до стіни поруч із вхідними дверима. Зсередини не було ні звуку, ні світла.


Він прочинив двері, глянув у довгий коридор, а потім увійшов усередину, пригнувшись за прилавок праворуч.


З-під дверей на півдорозі вниз коридором світилося світло. Зовні не було видно світла. Очевидно, це була внутрішня кімната без вікон.


Будинок був старим, збудованим у західному стилі. Картер підозрював, що його використовували як центр повітряних операцій американських повоєнних окупаційних сил. Для японців було незвичайно марнувати таке поле і будівлю.


Картер тихенько пройшов коридором і приклав вухо до дверей. Спершу він нічого не чув. Але потім він почав розрізняти тихий хныкучий звук, ніби всередину загнали поранену тварину.


Волосся на потилиці стало дибки, а м'язи стиснулися. То був Козука!


Картер позадкував і вдарився плечем у тонкі дерев'яні двері, вклавши в них всю свою вагу. Двері відчинилися, наполовину зірвавшись із петель.


Він миттєво побачив сцену.


Кімната колись була офісом. Це було безладно. Голий Казука грубо лежав на дерев'яному стільці, що обертається, пружина якого була зламана, так що він лежав спиною до стіни.


Кров текла по її грудях із серії невеликих порізів, а на внутрішній стороні стегон була дюжина яскравих червоних міток від кінчика сигарети.


Рушник для рук був заткнутий їй у рот і приклеєний стрічкою.


"Козука", - м'яко сказав Картер.


Вона підвела очі і відчайдушно кивнула праворуч від Картера, коли щось дуже тверде вдарило його по голові.


Він упав, його коліна підкосилися, і він врізався у стіл. Краєм ока він побачив, що до його обличчя спускається черевик з товстою підошвою, і йому вдалося відповзти вбік.


У вухах у нього дзвеніло, і він бачив слабке подвійне зображення. Російський над ним був набагато більшим, ніж той, хто стояв біля літака. Його пальто було знято, краватка розпущена, а рукави сорочки закатані. Він спітнів. Він був тим, хто катував Козуку. І, роблячи це, він спітнів.


Ця думка надихнула Картера. Він підстрибнув на одне коліно, коли російська відступила назад, щоб він міг зробити ще один удар важким деревом пальто.


Однак Картер був надто швидкий для нього, стрибнувши всередину людини, дерево пальто нешкідливо впало на стіл, розколовши верх. Картер двічі вдарив його в обличчя, російському розколовся ніс, пролилася кров.


Російська була неймовірно сильною людиною. Він позадкував і відштовхнув Картера, як гігант може пригорнути дратівливу муху.


Коли Картер знову атакував, росіянин врізав йому в груди чотири швидкі потоки. Кіллмайстер думав, що його серце зупиниться; кімната наповнювалася криваво-червоним серпанком. Проте російська пішла за ним, стукаючи йому в живіт, груди і бік по голові.


Російський підняв Картера з ніг і жбурнув до стіни. Вся будівля тремтіла.


Картер упав навколішки. Йому знадобилася всього секунда чи дві, щоб перепочити, зупинити кружляння в голові, болюче, розбите почуття в грудях.


Він підвів очі, коли російська повернулася, щоб підняти пальто. Образ чоловіка, здавалося, вагався туди-сюди.


Картеру вдалося підвестися на ноги. Російський почав повертатись у той самий момент, коли Картер стрибнув йому на спину, схопив чоловіка за голову обома руками і скрутив усе, що в нього залишилося.


Російський загарчав, як поранений бик. Він упустив пальто і позадкував, знову вдаривши Картера об стіну. Картер, як і раніше, тримався, стискаючи хватку і ще сильніше тягнув російську за голову.


Тепер це перетворилося на запеклу боротьбу не так на життя, але в смерть. Російський продовжував бити Картера об стіну, а Картер крутив головою.


Останнє, що запам'ятав Картер, - це погляд у широко розкриті від страху очі Казукі, а потім кімната почала тьмяніти, і він падав.


Здавалося, минуло кілька годин. Картер відчув глибокий біль у грудях і той самий звук плачу, що й раніше. З болем він підвівся і розплющив очі.


Довгий час у нього були проблеми з зосередженням на чомусь, але потім все це повернулося до нього у великій поспіху, і він зміг підвестися на ноги.


Великий російський лежав мертвий на підлозі зі зламаною шиєю і під страшенно нереальним кутом. Коли він помер, він втратив контроль над своїми м'язами і випорожнив кишечник. Він не виглядав і не пахло дуже гарно.


Картер підійшов до Козуки, де обережно зняв скотч з її обличчя та кляп з її рота. Вона зробила глибокий ковток повітря, коли Картер взяв свій стилет і перерізав пута на її руках та ногах.


"З тобою все гаразд?" - прохрипів він, ледве стримуючись.


«Я думала, ти мертвий, Ніколас. Я не знала ... » По її щоках текли сльози.


"З тобою все гаразд, Казуко?" - наполягав Картер, допомагаючи їй підвестися.


"Вони нічого не зламали", - сказала вона, але було очевидно, що їй боляче. «А як щодо тебе? З твоїми грудьми все гаразд?»


«Думаю, пара зламаних ребер. Але ми повинні забиратися звідси».


«Щойно їхні тіла будуть виявлені, вони дізнаються в посольстві, куди ми прямуємо».


«Хтось із офісу повинен буде вийти і прибрати це безладдя. Вони можуть скинути тіла до річки».


"А як щодо Кодзі?" - вигукнув Казука, раптом згадавши пілота.


"Він мертвий. Вони вбили його.


"Я не вмію літати…"


"Я можу", - сказав Картер. «Але ми повинні забиратися звідси – і прямо зараз!»


5


Невелика злітно-посадкова смуга в Хаборо на західному узбережжі острова Хоккайдо знаходилася приблизно за шістдесят миль на південь від рибальського села, де їх контакт AX підтримував радіозв'язок.


Було майже три години ночі, перш ніж Картеру і Казуці вдалося впорядкувати на злітно-посадковій смузі за межами Токіо, привести себе в порядок і організувати доставку спеціальної валізи з Вашингтона.


Сонце вже підходило до східних гірських долин, коли вони помітили поле за півмилі від моря. Там унизу було холодно. Якось уночі на острові з'явився сніговий пил. У кількох сотнях миль Японським морем Світла була б ще холоднішою, оскільки її підтримували гори Сіхоте-Алінь, через перевали яких долинали снігові бурі.


Козукові вдалося трохи поспати дорогою нагору, хоча їй було боляче. Її рани були в основному поверхневими, але вони були створені так, щоб завдавати максимального болю.


Картер хотів, щоб вона залишилася в Токіо, але врешті-решт вона переконала його, що йому треба познайомитися тут із підозрілими рибалками північного острова. Він був високим, європеоїдним, він буде чужинцем.


Сам він був не дуже гарною формою. Його ребра були перев'язані стрічкою, і він не міг зробити глибокого вдиху, не викликавши гострого болю. І він припустив, що, мабуть, отримав легкий струс мозку. Він нічого не сказав Казуці, але двічі за шістсот миль польоту починалося двоїння в очах. Заклинання тривали щоразу секунду чи дві, але вони були набридливими.


Злітно-посадкова смуга обслуговувалась місцевими рибопереробними компаніями, які привозили на токійський ринок частину свіжого улову.


Козука включив рацію і отримав дозвіл на посадку, і Картер плавно вирівнявся широкою злітно-посадковою смугою.


Вітер був рвучким, але 310-й був важким літаком, і він добре тонув у невеликого краба для ідеальної посадки.


Через п'ять хвилин вони вирулили до одного з приватних ангарів, що використовуються токійською авіатурною службою, вимкнули двигуни та поставили літак під охорону, а потім пройшли через операційний офіс та невелику чайну.


Козука вжив необхідних заходів для обслуговування та зберігання літака і доставив їх для перевезення у вигляді пошарпаного, але чистого п'ятнадцятирічного Шевроле Імпала з усім приводом, жоден з яких не працював дуже добре.


Хаборо був містом з добрими судовими позовами, в якому проживало понад тридцять тисяч людей. Картер був стурбований тим, що їх


Прибуття було б помічено.


«У Хаборо та з Хаборо багато машин, – сказав Казука. «Крім рибної промисловості вони думають, що могла бути виявлена нафта. Тож прямо зараз до нас приїжджає багато західних геологів».


"Хіба це не змушує росіян нервувати?"


«Я так не думаю, Ніколасе. Не більше, ніж аляскинці нервуються через те, що Радянський Союз знаходиться всього за двадцять миль через Берінгову протоку від материка. Ми не можемо змінити географічних фактів».


Вузьке шосе йшло нерівною береговою лінією на північ. Цей регіон був сильно засаджений деревами. Усередині країни пагорби піднімалися до засніжених гір. Уздовж узбережжя розташовувалися химерні маленькі рибальські села, кожна неймовірно охайна і майже точна копія своїх сусідів із солом'яними дахами та крихітними двориками.


Картер багато разів бував у Японії. Його завжди вражав контраст між містом та селом. У Токіо, Осаці та Кіото життя було дуже західним і йшло шаленими темпами, як і в будь-якому іншому великому місті світу. Але в сільській місцевості стара Японія все ще була очевидною. Життя було впорядковане і рухалося дуже стабільно. Люди тут жили вдень і вночі, і часом року, а не вдень тижня або місяцем у році. У сільській місцевості Японії. Картер завжди відчував певний спокій, але всього за кілька миль по інший бік моря - незалежно від того, що місцеві жителі думали про протилежне - була система зброї, яка могла втягнути весь світ у ядерну війну.


* * *


Контактною особою AXE на Хоккайдо був Хейдонара Ішино-марі, міцний старий, за словами Кадзука, який жив зі своїми п'ятьма міцними дочками, які працювали на нього на рибальському човні та поклонялися землі, якою він ішов. Його дружина та єдиний син загинули десятьма роками раніше внаслідок аварії в морі за участю радянського рибальського траулера. Він не сказав, що саме сталося, але з того часу він та його дочки надали AX пост для прослуховування та доповідали про рух радянських кораблів у цьому районі.


Його друзі звали його Хейдо, і крім японського він непогано говорив російською і страшенно неправильно вимовляв англійську. Його будинок розташований на пагорбах за межами Вакканаю, з видом на Японське море на заході і на півночі, на протоку Ла-Перуз, що відокремлював Хоккайдо від острова Сахалін, що належить Радянському Союзу.


Дві його дочки вийшли з головного будинку, коли Картер і Казука під'їхали крутою дорогою і наказали їм припаркувати «Шевроле» в низькому сараї за будинком.


Козука вийшов першим і підійшов до будинку, щоб поговорити з Хейдо, коли Картер припаркував машину і дістав їх сумки з заднього сидіння.


Обидві дівчата взяли у Картера валізи і з маленькими поклонами та сором'язливими посмішками показали йому, щоб він вів шлях до будинку. Вони не розмовляли англійською.


"У вас тут дуже гарний острів", - сказав Картер, досить добре імітуючи айнський, місцевий діалект селян.


Дівчатка здивовано хихикнули, але потім глибоко вклонилися з великою повагою.


«Дякую, Картер-сан», - сказав один із них.


Картер посміхнувся і повернув жест у правильній формі, потім розвернувся і попрямував до будинку - як це зробив би справжній японський джентльмен, - залишивши дівчат стояти у дворі з відкритими ротами.


Головний будинок був великим за японськими стандартами і був міцно збудований через погодні умови. Різкий холодний вітер то віяв з моря, то вниз з гір. Вже на початку осені випало багато снігу, і Картер вирішив, що температура має бути значно нижчою від нуля.


Перед будинком тяглася широка веранда. Прямо всередині Картер зняв взуття і увійшов до широкого просторого центрального холу, в якому сотні рослин створювали відчуття літа.


Інша дочка Хейдо, ця трохи молодша і симпатичніша за перші дві, вітала його і допомогла йому зняти пальто.


«Сюди, будь ласка», - сказала дівчина співучою англійською.


Картер пішов за нею в задню частину будинку, і вона провела його коридором, покритим рисовим папером і підлогою, вкритою татами, до лазні, де велика кругла димна ванна була втоплена в яскраво вимиті кедровому підлозі.


Було викладено свіже бавовняне кімоно, товсті білі бавовняні шкарпетки та кілька великих рушників.


Дівчина відклала пальто Картера та допомогла йому зняти спортивну куртку. Вона абсолютно не відреагувала на його наплечну кобуру та Люгер. Але коли вона відірвалася, вона з великою повагою взялася за зброю, обережно поклавши її на високу полицю подалі від ванни.


"Як вас звати?" - запитав Картер японською.


Вона здивовано глянула на нього і посміхнулася. "Мене звуть Маріко".


"Маріко", - повторив Картер. "Я…"


"Картер-сан", - сказала Маріко. "Твоя сорочка, будь ласка?"


Вона перестала роздягати його і тільки підійшовши до П'єра, показала нервозність. Але це пішло майже одразу.


Поки Картер приймав традиційний попередній душ, Маріко роздяглася. Вона приєдналася до нього, намилюючи його спину, ноги та ступні.


То була Японія теплих спогадів Картера. Він розслабився і


дозволив собі служити.


Коли Маріко підійшла до пов'язки навколо ребер, вона була дуже ніжною. Картер простяг руку і торкнувся її щоки. Вона глянула на нього і посміхнулася.


Це була невисока дівчинка з крихітними грудьми, хлопчачими стегнами та міцними ногами. Було очевидно, що вона звикла до важкої роботи, та все ж у ній була м'якість, яку Картер знаходив привабливою.


Вода у великій ванні була дуже гарячою та ароматною. Спочатку це було болісно для його пораненого тіла, але потім, коли він поринув у нього, тепло було майже як наркотик, і він дозволив собі піти, повністю розслабившись, уперше за дуже довгий час.


Маріко залізла разом з ним у ванну і повільно і методично почала масажувати його м'язи, починаючи з основи черепа та поступово рухаючись вниз. Вона була дуже гарна; вона знала всі відповідні точки тиску, і вона мала сили для цієї роботи.


Трохи згодом до них приєдналася ще одна дочка Хейдо, хоча Картер не впізнав її імені. Він відчував, що дрейфує, наполовину прокидаючись, наполовину прокидаючись. Друга дівчина принесла прохолодні рушники для його чола, а потім зробила ковток саке, яке негайно вдарило йому в голову.


Через деякий час, хоча Картер ніколи не знав, скільки пізніше, дівчатка допомогли йому вибратися з ванни, обережно висушили його тіло і допомогли надіти кімоно. Потім Маріко повела його назад коридором, де вона відчинила двері з рисового паперу в напівтемну, запашну спальню.


"Будь ласка, Картер-сан?" - сказала Маріко, посміхаючись.


Картер подумав про Козука, і він почав трясти головою, але вона м'яко підштовхнула його до кімнати і зачинила за ним двері.


Якийсь час Картер стояв у темній кімнаті, поки теплі руки не привели його до м'яких футонів на підлозі, а потім зняв кімоно.


"Ніколас", - сказав Казука йому на вухо. Вона була оголеною і кілька хвилин притискала його до себе, тепло її тіла було чудовим у холодному повітрі. Потім вона допомогла йому спуститись на підлогу.


"Тобі боляче", - промимрив Картер. Для неї було б неможливо кохатися з опіками на стегнах.


«Нині не час для розмов, Ніколас-сан. Зараз час насолоджуватися».


Очі Картера звикли до розсіяного світла, що проникало крізь тонкі стіни з рисового паперу. Козука підколов їй волосся. Її губи були вологими, соски її грудей стирчали.


Він простяг руку і погладив її груди кінчиками пальців. "Тобі не треба цього робити..."


"Тепер не розмовляй", - промуркотіла вона, нахилилася і поцілувала його в лоб, потім в очі.


Потім повільно і дуже м'яко Казука почав робити Картеру масаж, який дуже відрізнявся від того, що робила йому Маріко. Цього разу, замість розслабити його м'язи, її метою було збільшити його задоволення, дуже повільно доводячи його до готовності.


Її пальці та губи затрималися на його вухах та шиї, потім на його сосках і вниз по його животу. Вона ніжно працювала над його ногами та стегнами, тож у якийсь момент його м'язи почали підстрибувати. Деякий час вона просто лежала поряд з ним, її тіло було теплим, м'яким та заспокійливим.


Коли він став спокійним і теплим, вона знову почала з його пальців рук і ніг і внутрішньої сторони стегон.


У міру того, як вона продовжувала, все інше, здавалося, було стерте з усвідомлення Картера, тільки задоволення від моменту і тіло Казукі поряд з ним мали якесь значення.


Його задоволення наростало, повільно, потроху, поки він не подумав, що вибухне, а потім Казука взяв його в рот, і він падав все швидше і швидше, здавалося, що задоволення ніколи не закінчиться, але продовжуватиметься доти, доки від нього тіла нічого не лишилося.


* * *


Картер, здригнувшись, прокинувся. У кімнаті було дуже темно, і йому було тепло та комфортно під товстою ковдрою. Козуки не було, але почуття її тіла поруч із ним усе ще зберігалося.


Він підняв руку і подивився на циферблат свого годинника. Було кілька хвилин на дев'яту. Увечері. Він сів. Він проспав цілий день.


Відкинувши ковдру, Картер підвівся і пройшов через кімнату, де відчинив двері і визирнув у коридор. Він чув, як хтось розмовляє десь у напрямку центральної кімнати, і відчував чудовий запах їжі, що готується.


Він знайшов вимикач і увімкнув його, і спальня залилася м'яким світлом. Його валізу було викладено разом зі свіжопогладженим одягом. Розсувні двері в дальньому кінці кімнати були відчинені у ванну кімнату в західному стилі, де його приладдя для гоління були акуратно розкладені на полиці. Навіть його зброю було очищено і змащено, розкладено акуратно на маленькому столі.


Через п'ятнадцять хвилин він був поголився і одягся, його ребра все ще хворіли, але з ними можна було впоратися, і він попрямував коридором назад до центральної зали, заповненої рослинами.


Маріко зустріла його. "Ах, Картер-сан", - сказала вона, низько вклонившись.


"Де всі?"


"Сюди, будь ласка, Картер-сан", - сказала дівчина.


Картер пішов за нею в інше крило будинку, де вона відсунула двері з рисового паперу, потім відступив убік, щоб він увійшов.


Козука, одягнений у традиційне шовкове кімоно, сидів за низьким столиком


ліворуч від суворого старого з зморшкуватим шкірястим обличчям і жилистою статурою. Коли він увійшов, вони звели очі.


"Як ти почуваєшся, Ніколас?" – спитав Казука.


"Відпочив", - сказав Картер.


Козука представив його, і губи Хейдо розпливлися в зубастій усмішці.


«Мої дочки розповідають мені загадкові речі про твоє тіло, Картер-сан, – сказав Хейдо, сміючись. «Наприклад, вони кажуть, що ви були благословенні трьома кулями і що ви носите зброю, щоб захистити їх».


Картер засміявся і зайняв своє місце за столом. "Перебільшення, високоповажний сер", - відповів Картер точно японською.


Хейдо схвально кивнув головою. Картер зрозумів, що тільки-но пройшов якесь випробування.


Розсувні двері відчинилися, і увійшли дві дочки Хейдо з вечерею Картера: риба, рис, м'ясна страва, багато овочів, тепле саке та холодне пиво. Після того, як вони обслуговували його, вони вийшли з кімнати.


«Козука каже мені, що ви хочете побачити Світлу. Вона дуже переймається такою поїздкою», - сказав Хейдо.


Картер проігнорував західне срібло, яке йому подарували. Натомість він використовував палички для їжі як експерт. Він був голодний, і їжа була чудовою.


"Як ви до цього ставитеся?" - спитав Картер.


«До самої Світлої морем було б неможливо. Їхні канонерські човни всюди. Але ми могли б наблизитися до узбережжя на південь. Що саме ви хочете побачити?


«Підводні загони».


Хейдо задумливо кивнув головою. "Можливо, ви високий, але ми можемо зробити з вас японського рибалки ..."


"Є ще дещо", - перервав його Казука.


Очі Хейдо звузилися. "Так?"


"Я також хочу потрапити на базу", - сказав Картер. «До самих загонів підводних човнів».


«Чи дозволено мені запитати, якої мети ви хочете служити?»


"Мені потрібно щось вкрасти".


Хейдо посміхнувся. «Можливо, ви хочете вкрасти підводний човен. І все, Картер-сан?


"Щось набагато менше".


"Може бути, щоб поміститися у валізу?" - Запитав Хейдо.


Картер пильно подивився на Казуку.


"Це трапилося пізно ввечері, коли ви спали", - сказала вона. "Хоук надіслав його на військовому літаку, і один з моїх людей підняв його".


"Як справи в Токіо?"


«Напружено. Усі вважають, що ти мертвий. Навіть у газетах повідомляється, що американського бізнесмена на ім'я Ніка Картера було вбито невідомими злочинцями».


"Як щодо майора Ріширі?" - спитав Картер.


"Чарлі не сказав".


Картер знову обернувся до Хейдо. "Коли ми можемо піти?"


«Щойно ви закінчите вечеряти, Картер-сан. Мої дівчатка готують човен».


Козука хотів щось сказати, але Картер обірвав її.


«Ви залишаєтеся тут. І це наказ!


* * *


Маріко та Кім, молодша з п'яти дочок, мали залишитися в будинку з Казукою, хоча всі вони спустилися на причал.


На вулиці було темно, як смоль і дуже холодно. Сильний вітер із північного заходу віяв з іншого фронту, приносячи з собою ще більше снігу.


Вони використовували суп з волоських горіхів, щоб забруднити шкіру Картера по всьому тілу, і одягли його в традиційний рибальський одяг, що складається з обгорнутих легінсів, довгої стьобаної куртки і валянок під гумовими чоботами. Враховуючи погоду, одяг був не дуже теплим.


Чорна валіза з анодованого алюмінію була дуже важкою; Картер оцінив його вагу близько сімдесяти фунтів. В основному він був заповнений батареями та іншим обладнанням, щоб підтримувати в чипі ідеальну температуру та вологість.


Дівчата забезпечили човен - рибальський траулер довжиною 42 фути - великою кількістю їжі та палива для двохсотмильного переходу, а потім зворотного шляху з великим запасом ходу. При крейсерській швидкості близько восьми вузлів - за умови, що погода не погіршиться, за умови, що їх не помітить і не зупинить російський канонерський човен, і за умови, що з човном Хейдо (який, на думку Картера, виглядав старшим і зношенішим, чим його власник) - їм знадобилося б двадцять чотири години, щоб вийти на берег радянського узбережжя.


У них на борту не було зброї, крім особистого арсеналу Картера.


«Якщо вони зупинять нас і не знайдуть зброї, у нас буде один дуже добрий аргумент, який доводить, що ми не що інше, як прості рибалки», - сказав Хейдо.


"Однак, як тільки вони знайдуть валізу, ми програємо цей аргумент", - сказав Картер.


Хейдо стоїчно кивнув. Він повернувся і підійшов до кермової рубки, щоб запустити двигуни. Його доньки чекали на носі та кормі з лініями.


«Будь обережним, Ніколас, – сказав Казука з пристані. "Я хочу, щоб ти повернувся до мене".


"Коли це закінчиться, у нас буде дім твого дядька на канікули".


Дизелі траулера загули з жахливим ревом, і подальші розмови на палубі були неможливі. Козука посміхнувся і помахав, коли дівчата кинули мотузки на причал, а Хейдо захопив їх у темне море, що роздувалося вітром, траулер піднімався, зустрічаючи кожну хвилю, а потім важко осідав з величезним сплеском у кожну улоговину.


За кілька хвилин навіть вогні на березі згасли в чорну ніч. Картер підійшов до кермової рубки, де Хейдо передавав управління човном Міоші, старшому з його дочок. Вона здавалася дуже компетентною та сильною, коли сідала за кермо.


майстерно діючи щоразу, коли човен гойдається чи перекочується.


Дві інші дівчата спустилися донизу, щоб трохи поспати. Вони візьмуть вахту на ніч, залишивши Хейдо та Картера відпочити.


Внизу, у головній каюті, Хейдо виніс свої карти радянських прибережних вод. Більшість деталей та інформації була отримана вручну в результаті прямого спостереження, хоча там були гарні супутникові карти.


Хейдо сказав, що росіяни вже сідали на нього. Вони приділяли дуже пильну увагу його карт. Якби він мав супутникові карти на борту, вони б знали, що він був більшим, ніж простий рибалка.


Він працював з цими водами зі своїми дочками кілька років, і його шкіра все ще була незайманою. Він мав сильну інтуїцію щодо росіян, і Картер знав, що не може нічого кращого, ніж довіритися думці цієї людини.


"Світла", - сказав Хейдо, ткнувши тупим пальцем у карту.


Згідно з інформацією Картера, місто було примітивним сибірським поселенням, яке стало майже відрізаним від решти світу в суворі зими.


Сама база підводних човнів знаходилася за вісім миль на північ від міста. Найближчими іншими містами були Амгу, за п'ятдесят миль на південь, і Самарга, приблизно на такій же відстані на північ.


На карті Хейдо, однак, було зображено рибальське село між Світлою та військово-морською базою.


«Радянська-Сеньєв», - сказав Хейдо.


"От куди я хочу піти", - відповів Картер.


Шість


Пізній світанок настав темним і холодним над великим морем за сотню миль від радянського узбережжя. Хейдо не спав уже годину, коли Картер одягнувся і попрямував до кермової рубки. Суйко, друга старша дочка, була біля керма, а її батько вивчав море у бінокль.


«Доброго ранку, Картер-сан», - сказала Суйко.


"Доброго ранку."


Хейдо опустив бінокль і озирнувся. "Ваш шлунок і голова в порядку сьогодні вранці?"


Картер був одним із тих небагатьох, хто ніколи не хворів на морську хворобу. Тільки одного разу, коли він перебував на борту космічного човника у вільному падінні, він відчув легку нудоту. Сьогодні вранці він почував себе у добрій формі та відпочив. Навіть біль у грудях через зламані ребери зменшився до терпимого рівня.


«Я в порядку, – сказав він. "Є ознаки росіян?"


«Ні, – сказав Хейдо. «Раніше на півночі були вогні, але я вважаю, що це був ще один японський рибальський човен». Він визирнув у вікно. "Однак у нас можуть бути деякі труднощі, Картер-сан".


"Так?" — спитав Картер, дивлячись на неспокійне море та білі шапки.


«Мої дочки кажуть, що вночі вони чули багато радіопередач. Сьогодні можуть бути якісь військово-морські навчання. Якщо це так, ми не наблизимося до жодної частини узбережжя».


Картер глянув на потужну радіостанцію на стійці над місцем пілота. Було тихо.


«Вони зберігають радіомовчання з шостої ранку», - сказала Суйко.


"Це завжди так, коли вони проводять свої маневри", - додав Хейдо.


Картер знову глянув на море. Можливо, сказав він собі, росіяни не потрапили на його хитрощі в Токіо. Цілком можливо, що вони знали про конструкцію спеціального футляра для перенесення комп'ютерного чіпа і зрозуміли, що хтось може намагатися знайти чіп на Світлій. Якщо це було так, то ранкові військово-морські навчання були покликані припинити будь-яку таку спробу.


«Російські діяли ефективно та безжально, – подумав Картер. Крах корейського літака з усіма його пасажирами недалеко від того місця, де вони зараз знаходилися, було доведено. Росіяни, звичайно, не вагаючись потоплять свій човен і дозволять усім рукам опуститися разом із ним.


Наступним питанням у голові Картера було питання, чи хотів він наразити Хейдо і його трьох дочок на такий ризик.


"Що вас турбує, Картер-сан?" - Запитав Хейдо.


"Ця військово-морська операція може означати, що вони знають або підозрюють, що я тут".


Хейдо довго дивився на нього. «Те, що ти хочеш вкрасти у них… це так важливо?»


«Так, це так, – сказав Картер.


"Якщо вони сядуть на борт і знайдуть валізу, вони напевно дізнаються, що вам потрібно?"


Картер кивнув головою.


«Але викинути валізу за борт зроблять вашу місію нездійсненною, так?»


Картер знову кивнув головою.


"Важке рішення, Картер-сан", - задумливо сказав Хейдо. Він довго дивився на свою старшу дочку, потім подивився на море. «Але це ваше рішення. Ми зробимо все, що ви забажаєте, тому що часом вони є урядом без совісті».


Картер знав, що Хейдо думає про свою дружину та сина. Кіллмайстер зрозумів, що старому має бути дуже важко жити так близько до росіян, не маючи змоги щось із ними зробити.


Картер повернувся і повернувся до головної каюти, де дістав карти Хейдо радянського узбережжя і знову вивчив їх.


«Має бути інший спосіб», - сказав він собі. Той, у якому не буде ризику для цивільних осіб, таких як Хейдо та його дочки. Однак тепер вони були так близько - менш ніж за сотню миль від загонів для підводних човнів. І все ж таки це може бути так само, як ми


Я пройшов мільйон миль, доки російський флот проводив навчання.


Він закурив цигарку, намагаючись вигадати альтернативний план. За свою кар'єру він виконав низку, здавалося б, нездійсненних місій - операцій, в яких шанси на успіх були настільки малі, що їх навряд чи варто було б розглядати.


Можливо, сказав він собі, це була єдина нездійсненна місія, єдина місія, в якій не було жодних шансів на користь його успіху. Якби це було так, він би кинув не лише своє власне життя у спробі, він би втратив життя всіх, хто допомагав натяком.


Він підійшов до валізи і відкрив її. Він був щільно забитий батареями та електронним обладнанням. Лише крихітна щілина за пружними скляними дверцятами була порожня, щоб прийняти комп'ютерний чіп підводного човна.


Якою ціною? - Запитав він себе. Якщо операція пройшла успішно, вартість була б прийнятною. Якщо він зазнає невдачі, ціна буде надто високою.


Він знову глянув на таблиці, розкладені на столі. Мав бути інший спосіб.


У дверях з'явилася Міоші. «Картер-сан – росіяни тут!» - наполегливо сказала вона.


Картер обернувся. "Вони сіли на нас?"


"Ще немає. Але вони менш ніж за п'ятдесят метрів від нашого лівого борту».


«Ми прості рибалки», - відрізав Картер чудовою японською. «Ви можете сказати своєму батькові, що нам час повертатися додому».


Міоші низько вклонився, обернувся і поспішив назад у рубку. Картер схопив чемодан і побіг з ним на борт праворуч.


Море було дуже сильне. Він міг чути потужні дизелі російського корабля навіть за вітром. Переконавшись, що клямки валізи відкриті, він викинув його за борт. Хвиля підхопила чемодан, на мить підняла його високо, а потім він перекинувся в корито і затонув.


Картер піднявся в рубку якраз у той момент, коли Хейдо тиснув назад, щоб уповільнити їх. Російський канонерський човен був прямо біля їхнього лівого борту. По радіо пролунав голос радянського капітана, спочатку російською, а потім дуже бідною японською, наказуючи їм представитися. Хейдо мав мікрофон.


«Вибачте їх тисячу разів, але ми думали, що все ще у міжнародних водах», - сказав Картер.


Хейдо ввімкнув мікрофон і повторив повідомлення Картера скорострільною японською.


Радіо на мить замовкло.


"Скажіть їм, хто ми такі", - сказав Картер.


Хейдо представився, знову швидко японською. Картер міг просто бачити, як радянський капітан та його перекладач намагалися зрозуміти повідомлення.


"Готуйтеся до абордажу", - повідомив росіянин.


Картер похитав головою.


«Перепрошую, сер, але ми не можемо цього допустити, оскільки ми явно перебуваємо в міжнародних водах», - порадував Хейдо.


"Ви підкорятиметеся!" - проревів радянський капітан.


Хейдо посміхнувся. Він простяг руку і переключив перемикач каналів на міжнародну частоту лиха. "Міоші каже, що ви позбулися валізи?"


Картер кивнув головою.


Хейдо знову повернувся до мікрофона. Mayday, Mayday, Mayday. Це японське рибальське судно Tiger Lily, яке у міжнародних водах кличе Mayday».


Практично відразу ж відповіла Японська служба берегової безпеки: "Рибальське судно "Тигрова лілія", скажіть своє точне місце розташування та характер аварії".


Радянський канонерський човен раптово відійшов на захід, де в парі сотень ярдів він зупинився зі зброєю напоготові. Було ясно, що він просто хотів заблокувати подальший поступ.


"Повернемося назад", - сказав Картер.


Хейдо явно відчув полегшення. "Дуже мудре рішення, Картер-сан, враховуючи обставини".


«Тигрова Лілі, скажи ще раз про своє становище та характер лиха», - заревіло радіо.


Хейдо повернув кермо Міоші, і, коли вони попрямували назад до Хоккайдо, він увімкнув рацію і вибачився перед оператором Служби берегової безпеки, подякувавши їм за пильність, але повідомивши, що їхня повінь тепер під контролем і на даний момент вони допомоги не потребують.


Картер вийшов із кермової рубки на холодний вітер і озирнувся на радянську канонерку. То були міжнародні води, і радянський капітан не хотів ризикувати. НЕ тут. Однак це була помилка росіян. Якби капітан дозволив їм наблизитися до берега, він мав би гарний випадок для їхнього абордажу.


«Світла», принаймні морем, неможлива, подумав Картер. Але був би інший спосіб. Повинно бути. Його єдиною турботою був час. Рано чи пізно всі підводні човни типу «Петроград» було б виведено зі «Світлою». Вони будуть у морі. На той час буде вже надто пізно щось із ними робити.


Хейдо вийшов на палубу. Картер дав йому сигарету, і вони обидва деякий час курили в тиші, поки російська канонерка зникла вдалині.


«Я підозрюю, що ви не відмовитеся від цього, Картер-сан, – сказав Хейдо.


"Ні, це надто важливо".


Хейдо кивнув головою.


Козука та дівчатка чекали їх на пристані, коли вони повернулися того вечора відразу після настання темряви. Рано-вранці вони стежили за радянськими трансляціями навчань, а потім


між Хейдо та капітаном радянського канонерського човна.


"А як щодо валізи для перенесення?" - спитав Казука, коли вони були пов'язані.


"Його нема. Я викинув його за борт, коли ми думали, що росіяни можуть нас сісти на борт. Сьогодні ввечері ми повертаємось до Токіо».


"Світла пішла?"


"На даний момент, і ви теж", - сказав Картер. Вони рушили назад до будинку. Козука був дуже задоволений своїм рішенням.


«Токіо, як і раніше, моя станція, Ніколас».


«Коли я приїду, там стане трохи волохатим. Особливо якщо росіяни помітять мене. Я хочу, щоб ти ненадовго піднявся до будинку свого дядька. Принаймні поки все не вляжеться».


Козука зупинив його. У тьмяному світлі вона глянула йому в очі. «Твоє занепокоєння зворушливо, Ніколас. Але я начальник станції AX. А Токіо – моє місто».


"Вони катували тебе на ласощі!"


"І вони зламали тобі ребра", - спалахнула вона. "Ти збираєшся повернутися до Вашингтона, поки не виправишся?"


Хейдо підійшов до них ззаду. Він сміявся. «Картер-сан – чоловік із Заходу. Він ще не знав про стійкість жінок».


Картер нарешті похитав головою на знак поразки. Козука простяг руку і поцілував його в щоку.


"Так краще", - сказала вона.


Вони підійшли до будинку, і поки дівчата йшли за машиною, Картер і Казука увійшли до кімнати зв'язку Хейдо, захованої навпроти саду каміння, неподалік центральної частини будинку. Потужні приймачі сканували кілька десятків радянських військових каналів, а великі магнітофони записували всі. Кожні дванадцята година його дочки переглядали записане на плівку, звертаючи увагу батька на все, що здавалося важливим.


Він мав безпечний зв'язок з офісом AX в Токіо, а звідти автоматично по супутниковому зв'язку до Вашингтона.


Щоб встановити з'єднання та задзвонив телефон Хоука, знадобилося близько хвилини. Козука пішов, щоб поговорити з Хейдо і запакувати валізи.


"Це я", - сказав Картер, коли на трубку вийшов Хоук.


"Ви у Ісіномарі на Хоккайдо?"


"Так сер. Ми намагалися знайти Світлу учора увечері».


"Чи був хтось поранений?"


«Ні, сер, і місію не було скомпрометовано. Але звідси дістатись туди не вийде».


Черга довгий час мовчала.


"Сер?" - підказав Картер.


«Я знову розмовляв із президентом. Японський уряд заявив протест і нам, і Радянському Союзу. Але слухайте мене, N3. Ми думаємо, що росіяни збираються вивести свої петроградські підводні човни зі Світлої найближчим часом. у найближчому майбутньому – ймовірно, у найближчі кілька днів».


«Ми маємо спочатку дістатися до них. Коли вони підуть, ми їх ніколи не наздоженемо».


«Точно, значить нам доведеться рухатися швидко. Як ти все ще у формі? На злітно-посадковій смузі, як я розумію, були проблеми».


"Досить добре, сер", - сказав Картер. Це не зовсім брехня, але зараз він не збирався виконувати це завдання. "Що в тебе на думці?"


«Я все ще працюю над цим. Коли ти повернешся до Токіо?


«Приблизно до шостої ранку за місцевим часом, сер. І я подумав, що якби можна було доставити мене до Владивостока, я міг би спробувати звідти».


«Боюсь, все буде складніше. На цей раз це не в моїх руках».


"Сер?"


"ЦРУ братиме участь у цьому", - стомлено сказав Хоук. Картер чув напругу в його голосі.


"Ні в якому разі?" - спитав Картер. Він дуже поважав Центральне розвідувальне управління; їх операції були дуже великими, дуже дорогими і часто дуже брудними. З іншого боку, операції AX були майже завжди невеликими, швидкими та чистими.


«Вибач, Нік. Наказ президента».


Віце-президент був колишнім головою ЦРУ. Це рішення не було для Картера несподіванкою.


«Коли ви повернетеся в Токіо, я хочу, щоб ви доповіли Арнольд Скотт. Він гарна людина".


"Так сер. Ми вже зустрічалися».


«Ти працюєш не на нього чи компанію, Нік. Але вони не працюють на тебе. Це буде спільна операція».


"Нам знадобиться ще одна сумка для перенесення".


«Двоє інших було зроблено. Вони прямують до вас разом із Томом Барбером, ще одним співробітником компанії, який супроводжуватиме вас».


Картер майже боявся спитати, чи є ще.


«Міс Акіяма та наш офіс у Токіо мають стати принадою як для росіян, так і для японців. Ви мертві. І це є офіційна лінія. Так що вам доведеться триматися подалі від Токіо. "


"Так, сер", - похмуро сказав Картер. Це означало, що Кадзука не тільки знову буде виставлено на загальний огляд, а також означало, що всі операції Tokyo AX були під загрозою. Комп'ютерний чіп підводного човна був надзвичайно важливим.


«Отримай чіп, Нік, – сказав Хоук. "Ти повинен."


"Я зроблю все можливе".


Картер перервав з'єднання і повернувся до головної частини будинку, коли Хейдо та Казука прощалися.


«Ах, Картер-сан, – сказав Хейдо. "Ви готові піти зараз?"


Картер кивнув головою. «Дякую за допомогу, Хейдо».


«Мені шкода, що це не спричинило бажаних результатів. Але я вважаю, що сьогодні вранці ви ухвалили мудре рішення».


Картер склав руки і низько вклонився.


* * *


Протягом години


Дорогою до аеропорту за межами Хаборо Картер пояснив Казуці те, що сказав йому Хоук. Вона була не дуже задоволена ситуацією, але розуміла, що її участь у тому, щоб тримати російських та японців зайнятими та відволікатися, допоможе забезпечити кінцевий успіх місії.


Як і Картер, вона була стурбована тим, що спільна операція може призвести до неприємностей, особливо якщо вона буде великою та галасливою.


Було вже далеко за північ, коли вони дісталися злітно-посадкової смуги, відремонтували і прогріли літак і, нарешті, піднялися в повітря для зворотного польоту за шістсот миль.


Незважаючи на протести японського уряду, Картер підозрював, що росіяни, як і раніше, добре прикривають Токіо. рейс Cessna 310, що прибуває, з півночі о третій чи четвертій годині ранку був би досить незвичайним, щоб хтось помітив. Натомість вони обійшли Токіо на схід, пролетіли над Токійською затокою і приземлилися в Йокосуку, приблизно за тридцять миль на південь.


Перші поїзди вирушили до Токіо близько п'ятої години, тому вони мали достатньо часу, щоб організувати зберігання літака і відвезти таксі в депо. Вони не вважали за доцільне подорожувати разом, тому Казука сів першим поїздом.


«Будь обережним, Ніколас, – сказала вона.


"Ти теж. Коли ми схопимо, тут вирветься все пекло. Якось вони схопили тебе; наступного разу вони можуть тебе вбити».


Вона поцілувала його в щоку. "Саянора, Картер-сан".


Картер сів на наступний поїзд, який вирушив за вісім хвилин. Станція вже почала заповнюватися людьми, які їздили до Токіо на роботу.


У поїзді чай та кава подавали симпатичні господині. Незважаючи на багатолюдність, усі були ввічливі та акуратні.


Було трохи більше половини шостої, коли Картер зійшов з поїзда в токійському відділенні Хонго. Він знайшов громадський телефон та зателефонував Арнольду Скотту до резиденції посольства. Ім'я Картера не згадувалося у разі прослуховування телефону.


«Ми чекали на тебе. Де ти?"


«У тому місці, де ти мене висадив».


"Вірно", - сказав Скотт і перервав зв'язок.


Картер відійшов від телефонної будки, перейшов вулицю і ковзнув у тихий парк. Цієї ранкової години там нікого не було, хоча незабаром місце мало заповнитися студентами.


Через двадцять хвилин після його дзвінка синій фургон без вікон завернув за ріг і повільно рушив вулицею. Картер не впізнав водія, але Арнольд Скотт сидів із пасажирського боку.


Картер пропустив фургон і звернув за ріг; він займав своє місце у парку. Якби Скотт був хоч трохи хороший, він би переконався, що за ним не стежать - або що він втратив хвіст - перед тим, як з'явитися.


Через п'ять хвилин інші машини не проїхали повз парк, і синій фургон знову проїхав кварталом. Цього разу Картер вийшов із парку. Фургон під'їхав, бічні двері відчинилися, і Картер стрибнув усередину.


"Чи були за вами стежать?" - спитав Картер, коли він зачинив двері, і вони злетіли.


"Ми були в посольстві, але встигли кинути їх в Асакусі, перш ніж повернулися сюди", - сказав Скотт.


"Як справи за останні тридцять шість годин?"


«Шумно, – сказав Скотт. «Напередодні вночі вони знайшли пару трупів росіян, які плавають у річці. Ви випадково не мали до цього жодного відношення, чи не так?»


"Як у вас справи з майором Ріширі?"


Скотт довго дивився на Картера. Нарешті він похитав головою. "Не дуже добре. Але нам із тобою доведеться разом попрацювати над цим…»


"Я знаю. Том Барбер уже з'явився?


Очі Скотта розширились. "Як ви дізналися про Тома?"


Картер знизав плечима. "Він уже з'явився?"


Водій, грубуватий чоловік, який Картер припустив, що йому було років за тридцять, глянув у дзеркало заднього виду, а потім знову просунув руку через плече.


«Радій познайомитися, містере Картер. Я багато про вас чув.


"Непогано", - сказав Картер, посміхаючись. Він потиснув чоловікові руку. "Коли ти увійшов?"


«Кілька годин тому. Я дещо приніс тобі».


"Ящики для перенесення?"


«Двоє із них. Я так розумію, що у тебе виникли невеликі проблеми».


«Мені довелося відмовитися від тієї, яку я ніс, – сказав Картер. Барбер виглядав досить підтягнутим. Картер сподівався, що він упорається зі своєю роботою.


Сім


Росіяни розмістили на шостому поверсі офісної будівлі в півкварталі від посольства США. Зі свого погляду вони могли спостерігати за тими, хто прибуває і йде через передній і бічний входи. Однак, незважаючи на їхнє сідало і складне обладнання, вони не могли виявити присутність когось у задній частині фургона без вікон.


Картеру дали можливість навести лад у резиденції посольства, а потім його перевели в кімнату, де його чекали Скотт, Барбер і кілька інших чоловіків. Кімната була довгою та вузькою, в ній стояв відполірований до блиску стіл для переговорів. Вікна були закриті товстою сіткою, що забезпечує електронний захист від пристроїв спостереження.


Скотт представив їх.


Праворуч поряд із Барбером сидів Едвард Форестер, лейтенант ВМФ, який


був експертом з бортових комп'ютерів, а Чак Хансен - капітаном ВМФ та спеціалістом з радянського флоту. Обом чоловікам було за тридцять. Барбер, який сам був колишнім військово-морським флотом, спеціально обрав цих двох для місії.


З протилежного боку столу сидів Боб Вілсон, чоловік середнього віку з сивим волоссям і невеликим черевцем, який був начальником служби безпеки Вашингтона під час майбутнього візиту президента до Токіо. Поруч із ним був Ганс Фоссе, заступник начальника консульства.


Картер міг зрозуміти Форестера і Хансена, хоч і важко. Але двом іншим не було жодної справи, і він так сказав.


"Думаю, ми самі розглянемо це", - пихато сказав Вілсон.


"Скільки їм сказали?" - спитав Картер Скотта.


«Нічого, крім того, що ми плануємо місію проти Радянського Союзу, що базується в Японії».


"Ось чому ми тут, Картер", - відрізав Вілсон. "Щоб отримати інформацію".


"Тоді я пропоную попросити їх піти", - продовжив Картер, дивлячись на Скотта.


"Дивись сюди..." - пробурмотів Вілсон.


Картер обернувся до нього. "Чому ви тут, у Токіо, містере Вілсон?"


Вілсонові очі звузилися. «Щоб забезпечити безпеку візиту президента».


«Тоді я пропоную вам зайнятися цим. Те, що ми маємо намір обговорити сьогодні вранці, не має відношення до візиту президента».


Вілсон усміхнувся недружнім жестом. «Насмілюсь сказати, що я вищий за вас, містере Картер».


Картер, який ще не сів, кивнув у бік телефону на дальньому кінці конференц-стола. "Подзвони йому".


"Яка?"


«Зателефонуйте президенту. Запитайте його, чи маєте ви брати участь у цій зустрічі», - сказав Картер. Він знову обернувся до Скотта. «Він може отримати безпечне з'єднання з Вашингтоном цим телефоном, чи не так?»


Скотт кивнув головою.


«Мені не потрібно нікому дзвонити, щоб дізнатись, у чому мої повноваження».


Картер швидко обійшов стіл, і Вілсон відсахнувся. "Тоді я зроблю це". Картер зняв слухавку. "Зв'язок", - відрізав він.


Вілсон перевів погляд з Фосса, який не сказав ні слова, на Скотта, а потім знову на Картера.


«Мені потрібне зашифроване з'єднання з Вашингтоном. Код червоний-чотири. Номер…» Картер дав особистий номер президента.


Вілсон дізнався номер і напружився. «Почекай», – тихо сказав він.


Картер глянув на нього.


«Хвилинку, містере Картер».


«Почекай цей ланцюг», - сказав Картер у слухавку. Він затиснув рукою мундштук. «Тепер, містере Вілсоне, у нас багато роботи. Те, що ви вже знаєте, секретне, секретно, президентський доступ. Я пропоную вам нічого не говорити про те, що ви тут бачили чи чули… особливо про тих, кого ви тут бачили».


Вілсон підвівся на ноги і вискочив із кімнати. Фоссе теж підвівся. «Я зайнятий візитом президента. Я взагалі не мав жодного відношення до цієї зустрічі», – він пішов.


Картер притиснув слухавку. Скотт дивився на нього.


"Ти навіть не набрав номер", - сказав Скотт.


Картер посміхнувся. "Думаю, я забув". Він закурив і сів. «Тепер мій бос каже мені, що ми працюватимемо разом».


«Вірно, – сказав Хансен. "Ви знаєте нас, але не зовсім ясно, хто ви".


"Я ручаюся за нього", - втрутився Барбер.


«Почекай секунду, Томе. Моє життя буде тут на коні. Я хочу знати, хто, чорт забирай, цей хлопець».


"Залишіть це, капітане", - відрізав Барбер. "Я сказав, що поручуся за нього".


Хансен уп'явся поглядом у Картера, але відкинувся назад. "Вірно", - сказав він нарешті.


Картер вже мав погане передчуття з приводу цієї місії. Початок був дуже поганий. Він сподівався, що все швидко налагодиться, тому що, як сказав Хансен, їхнє життя залежить від їхньої спільної роботи.


"Що тобі вже сказали, Томе?" - спитав Картер.


«Небагато, крім того, що наша місія полягає в тому, щоб вкрасти комп'ютерний чіп для ECM-кімнати підводного човна радянського будівництва. І що ви зробили це самі, але зазнали невдачі. Але не було ясно, де саме ми мали знайти цю субмарину, або навіть якщо чіп був на борту субмарини».


«Це на борту підводного човна, добре, – сказав Картер. «Підводний човен типу «Петроград». Ви про неї чули?


Було очевидно, що вони всі мали. Рот Хансена відкрився, і Барбер і Форестер були вражені.


«Тут немає Петроградів, – сказав Барбер.


«Вони всі у Світлій», - додав Гансен. «І ти маєш бути дурним, щоб думати про те, щоб потрапити всередину…» Він зупинився.


"Ви летіли на Хоккайдо?" - спитав Скотт.


Картер кивнув головою. «Доїхали рибальським човном до берега СРСР у межах ста миль, але їх флот проводив навчання, і нас зупинили».


"Чи були ви сіли?" - спитав Скотт.


Ні. Я не був помічений як американець. Але мені довелося викинути валізу за борт. Я не міг ризикувати шансом, що його побачать росіяни».


"Я не розумію, Картер", - відрізав Хансен. "Ви хочете сказати, що планували вийти на берег, зайти на військово-морську базу в Світлій і вкрасти комп'ютерний чіп із самого човна?"


«Це досить дурна ідея, чи не так, – сказав Картер різким відтінком у голосі.


"Я скажу", - сказав Хансен, відкидаючись назад.


«Тоді тобі не доведеться йти з тобою, капітане, бо це саме те, що я планую зробити».


щелепа Хансена


відвисла ще більше. Барбер подався вперед.


«У нас є підводний човен із запечатаними наказами. Вона має робити все, що ми просимо від неї», - сказав Барбер.


Хоук сказав, що все ще над чимось працює. Підводний човен, мабуть, був ним. Тепер Картерові було ясно, що робити. Що було незрозуміло, то це навіщо потрібно було включити Барбера, Хансена та Форестера.


«Підводний човен повинен буде висадити мене десь на березі», - сказав Картер. "Я б просто зробив це один..."


«Немає шансів, – втрутився Барбер. - Пора Компанії зробити щось на ура».


"Я можу допомогти з самим комп'ютером", - сказав Форестер. Він був худорлявим і тихим.


«Ця берегова лінія цієї пори року досить сувора, командувач, - сказав Картер. «Майже, напевно, буде кровопролиття».


Форестер зумів посміхнутися. «Думаю, я впораюся, доки не проливається моя кров».


"Я знаю розташування бази", - прогарчав Хансен.


«Ми йдемо в команду, – сказав Барбер. "Так воно і було передано мені".


"Мене проінструктували надати вам все необхідне, включаючи наземну підтримку з цього боку", - сказав Скотт. Він обернувся до Барбера. «Однак для Картера буде небезпечно бути поміченим десь у Токіо. У нас є тренувальна база та притулок недалеко від Міто, приблизно за шістдесят миль вгору узбережжям».


Барбер глянув на годинник. «Насправді до субмарини тридцять шість годин. Ми могли б зустрітись біля берега. Це дасть нам трохи практики. Він звів очі. «Але це твоя операція. Картер. Ми зробимо все, що скажеш».


"Фігня!" - гаркнув Гансен, схоплюючись на ноги.


«Заспокойся. Чак, чи тебе нема», - сказав Барбер.


«Я бачу за цим столом двох військово-морських сил, один колишній військово-морський флот. І це підводний човен ВМС США, який стоїть попереду, щоб підібрати нас».


"Ви вийшли, капітане", - різко відрізав Барбер.


Картер з огидою похитав головою і теж підвівся. "Ні це не так. Якщо ми увійдемо до команди, він нам знадобиться».


Хансен почав протестувати, але Картер проігнорував його.


«Негайно підготуйте наш транспорт для Міто, – сказав він Скотту. «Спочатку мені треба зателефонувати. Ми можемо піти звідси протягом години?


"Звичайно", - сказав Скотт.


Барбер та Форестер кивнули.


«Я не підкоряюся твоїм наказам, Картер…» - пробурмотів Гансен.


Картер обернувся. "О, я думаю, ти будеш, Чак", - сказав він. Він повернувся і вийшов із зачиненої кімнати.


* * *


Козука був у офісі. Картер вдалося встановити безпечний зв'язок через центр зв'язку в підвалі посольства, і ніхто з чергових не зрозумів, кому він дзвонить.


"У тебе не було проблем із поверненням?" він сказав.


"Ні. Ви?"


«Тут усе гаразд. Я їду з Токіо протягом години і збираюся переїхати до Міто».


"Комплекс ЦРУ".


"Це місце. Ви його знаєте?"


"Я був там", - сказав Казука.


"Це безпечно? Мені, можливо, доведеться пробути там півтора дні.


«Це досить безпечно, Ніколасе. Але майор Ріширі знає про це місце. Це тренувальний майданчик, який вони використовують у спільних місіях. Якщо він дізнається, що щось не так, можна посперечатися, що він там шпигуватиме».


«Вірно, – сказав Картер. «Якщо щось трапиться, не намагайтеся зв'язатися зі мною безпосередньо, якщо це не надзвичайна ситуація. Ідіть через Яструба».


"Ви робите ще одну спробу?"


«Так. Це на підводному човні. Але у мене на буксирі будуть оперативник ЦРУ та два офіцери ВМС США. Якщо є щось, про що я маю знати, Казука – все, що стосується місії – дайте знати Хоуку. Він розуміє всю ситуацію».


«Будь обережним, Ніколас».


"Ти теж", - сказав Картер і повісив слухавку.


* * *


Незадовго до десятої вони приїхали на великому сміттєвозі. Росіяни були на них з того моменту, як покинули територію посольства, і не здавалися, поки вантажівка не скинула сміття на переробному підприємстві за кілька миль на південь від Йокогами.


Коли росіяни пішли, Картер, Барбер, Форестер і все ще похмурий Хансен вилізли з великого гідравлічного відсіку і сіли в їхній фургон.


Водій був одним із людей Скотта, який запевнив їх, що дістався звалища без хвоста. Вони обігнули місто далеко на захід, перш ніж вирушити назад на північно-східне узбережжя.


Mt. Фудзі та круті пагорби знаходилися на півдні та південному заході, так що за кілька миль вони знову спустилися до пологих пагорбів, що ведуть до океану. Картера знову вразила акуратність ферм та сіл у збірці оповідань, хоча навіть випадковому спостерігачеві було очевидно, що Японія – густонаселена країна.


Коли вони дісталися Міто, столиці префектури Ібаракі та міста з населенням близько 150 000 чоловік, був чудовий, але прохолодний день.


Основна частина міста розташовувалася за кілька миль від моря. Сам комплекс ЦРУ знаходився прямо на березі моря за високим дротяним парканом; місцеві жителі вважали, що це маєток багатого японського промисловця.


Низька смуга пагорбів приховувала більшу частину території комплексу від прибережного шосе. Через ворота їх пропустив злісний корейський охоронець. - Японці ненавидять корейців, - пояснив Картер Барбер. Їх проста присутність на


У воротах комплексу страховка від того, що середній японець не опиниться на відстані витягнутої руки.


Широка, добре вимощена дорога вела до великого будинку в західному стилі, розташованому на краю урвища, звідки відкривався краєвид на безкраї простори Тихого океану. З-за моря котилися великі буруни, грюкаючи об скелі біля підніжжя скелі. Вони майже відчували, як вся берегова лінія здригається щоразу, коли вдаряється бурун.


Крім головного будинку, на території комплексу було кілька інших будівель, більшість з яких були збудовані, щоб виглядати як одне ціле, але призначалися для використання для зовсім іншої мети. Вузол зв'язку виглядав як будинок астронома-аматора. У кам'яній будівлі, яка насправді виглядала як гараж, розташовувався невеликий склад зброї. У великій оранжереї був центр планування.


Картер завжди отримував задоволення від величезних сум грошей, які ЦРУ могло розкидати, коли AX доводилося заробляти на мізерному бюджеті.


"Багато з цього - нісенітниця, сер", - пояснив водій Скотта. «Японцям подобається думати, що вони окупають свої гроші, дозволяючи Компанії вільно діяти на їхній території. В основному ми проводимо тут багато тренувань боротьби з повстанцями. Воїни у вихідні і таке інше».


Він висадив їх із сумками біля вхідних дверей головного будинку, потім поїхав назад на пагорб до воріт. Йому доведеться повернутися в Токіо, щоб росіяни не нервували через зниклий фургон.


Будинок був двоповерховий цегляний будинок з крутим дахом і кількома димарями. Це було схоже на щось, що могло б бути доречнішим в англійській сільській місцевості або, можливо, в Коннектикуті вздовж протоки Лонг-Айленд, ніж за годину або близько на північ від Токіо.


Скотт пообіцяв, що, за винятком співробітників служби безпеки та технічного обслуговування, вони матимуть місце, поки вони не повинні зустрітися з підводним човном наступного вечора, близько восьми.


Усередині вони сховали своє спорядження у своїх кімнатах і переодяглися у сіру тренувальну форму, яку там використовувало ЦРУ, поки кухар приготував їм пізній обід із супу та бутербродів.


Вони зустрілися в одній зі їдалень у задній частині будинку з приголомшливим видом на океан.


Хансен став похмурим і відмовився дивитися Картеру в очі або взагалі щось говорити. Forester страждав від зміни часових поясів. Його розбудили посеред ночі у своєму будинку в Сан-Дієго і посадили в літак до Японії, перш ніж він зрозумів, куди він прямує і чого від нього можна очікувати. Але Барбер був готовий і хотів почати.


"Чи можемо ми зв'язатися з підводним човном безпосередньо, щоб домовитися про зустріч, чи нам доведеться використовувати засоби зв'язку Тихоокеанського флоту?" - спитав Картер.


«Вона спливе об одинадцятій годині вечора за Грінвічем; сьогодні вісім годин за нашим часом - і знову о двадцять три сотні за Грінвічем, що буде о восьмій годині нашого часу завтра вранці. Тоді ми зможемо з нею поговорити.


"Як ми виберемося до неї звідси?"


"Чоппер".


І знову Картера вразило почуття марності. Барбер упорався б добре, але двоє інших мали б доглядати його. "Якщо вони дісталися місця зустрічі з підводним човном", - похмуро подумав Картер. Між сьогоднішнім днем і завтрашньої ночі може статися багато.


Після обіду Хансен разом із Форестером вирушив до центру планування, де вони розробили типовий план військово-морської бази Світла, а також комп'ютерний макет свого найкращого припущення щодо планування приміщення ЕСУД «Петроград».


Картер пішов на прогулянку, щоби оглянути територію. Барбер наздогнав його, перш ніж пройшов сотню ярдів.


"Не заперечуєте проти компанії, Картер?"


"Зовсім ні. Але кличте мене Нік. Схоже, ми перебуватимемо в тісному контакті принаймні протягом найближчих кількох днів».


"І тобі це не дуже подобається, правда?" - сказав Барбер, коли вони пройшли повз центр зв'язку і попрямували до густого лісу.


"Я звик працювати самостійно".


Барбер посміхнувся. «Отже, ви безумовно не співробітник компанії. Ми все робимо – і я маю на увазі все – комітетом».


"Що добре для деяких речей".


"Але не твоя річ".


Картер знизав плечима. Те, що він бачив у Барбері, йому сподобалося. Він подумав, що в залежності від того, що відбудеться в цій операції, він поговорить з Хоуком про те, щоб запропонувати цій людині роботу з AX.


«Цього ранку, повертаючись з Хонго, ви сказали, що чули про мене», - сказав Картер. "Де?"


"Навколо."


"Не могли б ви бути більш конкретними, Томе?"


Барбер глянув на нього з новим виразом в очах. «Тебе не дуже турбують люди, які чують про тебе, чи не так?»


"Не особливо".


Барбер кивнув головою. «Мій бос згадав ваше ім'я. Він сказав, що ви були одним із найкращих польових фахівців у цій галузі… нашої чи їхньої сторони. Я чув, як ваше ім'я згадувалося близько трьох років тому під час операції у Лівії. І все".


Картер зітхнув. Немає герметичного укриття. Ні для нього, ні для когось ще. Тим не менш, коли ваше життя залежало від анонімності, вас трохи дратувало те, що у вас є репутація – хороша чи погана.


"Ти думаєш, у нас мало шансів, чи не так?"


сказав Барбер.


«З Форестером все гаразд, але ми маємо про нього подбати. А у Гансена чіп на плечі».


«Хоча він хороша людина».


«Ось що я тобі скажу, Томе. Я хочу провести невелику місію тренування сьогодні ввечері.


"Ти збираєшся трохи зігнути його?"


"Може бути."


"Чому?"


Картер зупинився. «Послухай мене, Томе. Якщо ми всі разом перейдемо на інший шлях, наше життя залежатиме від найслабшої ланки у команді. І коли справа доходить до нього, що, ймовірно, так і буде, кожному з нас, можливо, доведеться покладатися не лише на досвід іншої людини, а й на її доброї волі».


"Я розумію, що ви маєте на увазі", - сказав Барбер. "Але ви не збираєтеся будувати добрі стосунки з Хансеном, якщо завдасте йому шкоди".


"Може, повага".


Барбер засміявся. «Вибач, Нік, якщо я не перевернуся і не вдай мертвим. Я справді не знаю, на кого ти працюєш – на Державний департамент чи на що – але дай нам перерву. . "


Вони знову пішли. Картер на кілька хвилин зосередився на своїх думках. Він не міг почати підраховувати в думці кількість чоловіків і жінок, які були на одному боці, як висловився Барбер, але які, проте, були мертві, тому що вони просто не знали, якого біса вони робили. Тому що вони намагалися грати в ігри в реальному світі, дізнавшись про правила з книги.


Картер знову зупинився і обернувся до Барбера. "Ти довірив би своє життя Хансену і Форестеру, Том?"


Барбер почав кивати.


"Незалежно від обставин?"


На цей раз Барбер вагався.


"Як би важко це не було?"


«Я розумію, що ти маєш на увазі, Нік, – сказав співробітник ЦРУ.


«Я сподіваюся на це, тому що сьогодні ввечері я збираюся спертися на Хансена. Якщо він скинеться, то вилетить».


"А якщо він цього не зробить?"


"Побачимо."


8


Картер був здобиччю. Згідно зі сценарієм, він уже підняв комп'ютерний чіп і намагався втекти. Однак троє кращих Світлих пішли цим шляхом; насправді вони були такі близькі, що йому потрібно було повернутися назад і знищити їх, перш ніж він зможе піти. Вони мали не тільки захистити себе, але й усунути його і повернути чіп.


Том Барбер був керівником радянської групи; Хансен та Форестер були його помічниками. Усі вони були озброєні автоматами придушення масових заворушень, зарядженими гумовими кулями.


«Не буде жодних основних правил, – сказав їм Картер, – за винятком того, що не буде лицарства чи честі. Мета – все».


Вони були у теплиці центру планування. Картер прив'язав до спини один із важких футлярів для комп'ютерних мікросхем, щоб ще більше змоделювати місію, з якою їм незабаром доведеться зіткнутися.


"Що, якщо ми вдаримося по переносній сумці?" - спитав Барбер.


«Гарна думка, Томе. Це буде половина твоєї місії. Тобі все одно доведеться піти за мною. Якби це сталося, я б приготував тобі сюрприз».


"Котрий…?" - спитав Гансен.


Картер тільки посміхнувся йому. "Було б не дивно, якби я сказав вам, чи не так?"


Барбер глянув на годинник. «Це лише двадцять двісті годин. Ми дамо вам фору за шістдесят секунд. Коли закінчиться місія?


"Коли ви всі помрете", - сказав Картер. Він повернувся на підборах, вислизнув за двері і попрямував прямо через під'їзну дорогу до розплідника, який був великою ділянкою яблунь, посаджених правильними рядами.


Він пройшов лише тридцять ярдів, коли вони відкрили вогонь із теплиці. Він розвернувся вліво, зробив пару пострілів у їхньому загальному напрямку, потім побіг зигзагом, захищаючи дерева.


Вони стріляли знову, цього разу зліва, коли Картер пірнув і перекотився, як міг.


Він зробив третій постріл, цього разу по фігурі, що стрімко відступає ліворуч повз головний будинок.


Півдюжини пострілів були зроблені прямо перед ним - один так близько, що він відчув подих повітря біля вуха, - перш ніж він встиг плюхнутись і відповісти парою пострілів.


Усього на секунду постать однієї людини вималювалася на тлі південного лісу, а потім зникла.


Картер лежав на животі, прицілюючись зі своєї рушниці на околиці лісу та вертолітного майданчика по цей бік під'їзної дороги. Але руху не було.


Це було загадково. Чоловік, що пробіг повз головний будинок, був Гансен; Картер був у цьому певний. Фігура, яка зникла у лісі, була Барбер. Він упізнав свою чоловічу постать. Що лишав Forester. Де?


Принаймні вони не дали йому шістдесятисекундну фору. Якби вони зробили це, Картер звільнив би їх на місці. Головне – не стримати слово.


Він обережно поринув у яблуневий сад, перш ніж обережно підвівся на ноги.


У його сімдесяти фунтах сумка для перенесення на його спині була не більше ніж легкою перешкодою для його вільного пересування - зараз. Він знав, що з часом це буде страшенно складно. Це означало, що йому треба діяти зараз.


Він посміхнувся. Було б цікаво подивитися, чи прийшов Барбер до


того ж висновку.


Картер пробирався крізь дерева, пригнувшись, зберігаючи безладні рухи і максимально зливаючись із тінями.


Хтось щось крикнув у бік вертолітного майданчика, який тепер був ліворуч від Картера. Картер зупинився, щоб прислухатися, напружуючи всі свої почуття, щоб знайти присутність Цирюльника чи Форестера попереду.


Ніч була тиха, і Картер пройшов трохи глибше в яблуневий сад. Вони очікували, що він працюватиме із сумкою для перенесення. Всі вони знали, наскільки він тяжкий, і знали, що це сповільнить його.


Хтось знову крикнув ліворуч від нього. Цього разу Картер дізнався про голос Форестера. Він зупинився та прислухався.


"Том!" Голос Лісника долинав із лісу. Це звучало так, наче йому було боляче. «Чорт забирай, це вже не чортова гра!»


Картер озирнувся через плече, звідки прийшов. Хансен пішов цим шляхом. Де? Без сумніву, щоб кружляти довкола. Але він не міг бути таким швидким. Він не міг пройти через північний ліс, щоб повернутися туди. Ще немає.


Форестер знову вигукнув ім'я Барбера. Цього разу це безперечно звучало так, ніби йому було боляче.


Картер повернувся вліво, намагаючись якнайменше шуміти, поки не дістався до узлісся яблунь, де він сів за кострубатим стволом одного з дерев з голими гілками в цю пору року.


"Том!" - крикнув Форестер голосним голосом.


Кілька хвилин Картер не міг бачити людину, але, нарешті, помітив рух. Голова Форестера здалася над купиною збоку від вертолітного майданчика.


"Прокляття!" – крикнув Лісник. Він заліз на майданчик. Схоже, його ліва нога була зламана.


Серйозно? - подумав Картер. Або хитрощі? Йому це здавалося неправильним. І все-таки установка була надто очевидною, на його думку. Він бачив, як Барбер зникав у лісі, у тому самому напрямку, куди пішов Лісник. Хансен злетів у протилежному напрямку.


Це була підстава.


Картер позадкував від краю яблуневого розплідника, а потім, рухаючись так швидко, як тільки насмілювався, він оглянув околиці, повернувшись туди, звідки прийшов, і нарешті знайшов купу кущів та зрізані гілки.


Він відстебнув від спини сумку для перенесення і засунув її глибоко в купу гілок, переконавшись, що вона добре прикрита, перш ніж повернутись і попрямувати до оранжереї.


Лісник був приманкою. Цирюльник був доданою приманкою. План полягав у тому, щоб Картер вистрілив у Форестера, а потім дочекався атаки Барбера із північних лісів. Якщо Барбер вдасться, операція закінчиться. Інакше можна було б очікувати, що Картер рушить назад у північний ліс у тому напрямі, куди пішов Хансен. Тільки Хансен чекатиме його десь ближче.


Картер підійшов до краю яблуневого саду навпроти теплиці. Жодного руху. Однак він знову відчув сильне почуття небезпеки.


Форестер перестав кричати. Можливо, він їх переоцінив.


Картер відкотився вліво в той же момент, коли гумова куля врізалася в дерево за кілька дюймів від його голови.


Стрілець був позаду нього.


Картер вистрілив у сад, потім вийшов на відкрите місце і помчав через під'їзну дорогу до оранжереї.


Ще два постріли пролунали з лісу за ним. Хтось мчав з боку вертолітного майданчика. Картер краєм ока вловив рух. Він підніс гвинтівку до стегна і на бігу зробив два постріли, другий влучив у ціль.


"Сукін син!" - крикнув Форестер, падаючи.


«Це був прийом, — подумав Картер. Але він міг захоплюватись своїм мисленням.


Ще один постріл пролунав з яблуневого саду, коли Кіллмайстер звернув за ріг оранжереї, розвернувся, підняв гвинтівку і вистрілив одним плавним рухом, коли Том Барбер вибіг з-за дерев.


Постріл потрапив Барберу прямо в груди, зігнувши його навпіл. Він скрикнув від болю, коли впав.


"Ми думали, ти повернешся сюди", - сказав Хансен позаду нього.


Картер почав обертатися.


"Не треба", - наказав Хансен. «Це всього лише гумова куля, але мені сказали, що вони можуть завдати чималої шкоди, якщо потраплять прямо - скажімо, в основу черепа або десь у хребет - впритул».


Картер поклав гвинтівку. "Цікаво, що скаже ваш комісар, коли ви принесете йому моє тіло".


"Я отримаю медаль", - сказав Хансен зі сміхом.


"Коли ти принесеш йому моє тіло, але... не комп'ютерний чіп".


Хансен втягнув повітря. Раптом його осяяло, що Картер не має валізи. "Ублюдок!" він вилаявся. "Де це знаходиться?"


Барбер сміявся, коли перетинав поле.


«Тримайся подалі, Томе, - крикнув Картер. "Ти покійник."


"У нас є ти".


«Хансен упіймав мене», - сказав Картер. "Побачимо, що він зі мною зробить".


Форестер підвівся і наближався.


Хансен устромив ствол гвинтівки в шию Картера ззаду. «Добре, ас, підемо за валізою, якщо хочеш розіграти все це».


"Чак!" крикнув Барбер


.


«Повертайся додому, Томе», - наказав Картер. "Ми зустрінемося з вами там".


Барбер завагався. Він був явно засмучений.


"Я зараз не граю в ігри, Картер", - сказав Хансен досить голосно, щоб Картер почув.


“Я не думав, що ти був. Ящик для перенесення знову в яблуневому саду, на півдорозі між цим місцем та вертолітним майданчиком».


- Тоді підемо за ним, - сказав Хансен, знову тицьнувши Картера стовбуром гвинтівки.


Барбер відступив убік, коли Картер і Хансен пройшли повз нього і попрямували назад до яблуневого саду.


"Прокляття, Хансене..." - гукнув Барбер.


"Тримайся подалі від цього", - сказав Картер через плече.


Вони повільно рухалися через яблуневий сад, Хансен був не більше ніж на крок за Картером, тримаючи палець на спусковому гачку гвинтівки.


Коли вони досягли купи кущів, вони зупинилися.


"Він там", - сказав Картер.


"Витягни його", - наказав Хансен, тицьнувши стволом у спину Картера.


Картер рушив уперед, відштовхнув частину кисті і витягнув гільзу, розгойдуючи щосили, тільки зачепившись за кінець стовбура пістолета.


Рушниця вистрілила, куля нешкідливо пробила гілки. Наступної миті Картер упустив чемодан і вирвав гвинтівку з рук Хансена. Він тицьнув стволом Хансена в груди, відштовхнувши людину назад.


"Ти знаєш, що мене бісить, Чаку?" - люто сказав Картер. "Це маленькі чоловічки з великими крихтами на плечах, які ходять і тикають зброю в спини".


Картер знову встромив стовбур у груди Хансена, потім відкинув пістолет убік.


«Тепер лишилися тільки ти і я, Чаку. З якоїсь причини ти хотів отримати мене з того моменту, як ми зустрілися. Тепер твій великий шанс.


"Це просто вправа на смак", - обережно сказав Хансен, відступаючи.


"Це вислизнуло з голови, коли ми повернулися в оранжерею", - сказав Картер, наближаючись.


"Чорт", - сказав Хансен, роблячи хибний випад вліво.


Картер чекав на нього, поки флот розвернувся з розвороту вправо. Картер пірнув під неї і вдарив по носі акуратним короткоруким ударом. Від несподіваного удару Хансен відкинув голову назад, і він сів.


Картер відступив і почав чекати на людину. Невеликий струмок крові сочився з носа Хансена, коли він підвівся на ноги і подивився на Картера з новою повагою.


"Хто ти, чорт забирай?"


Картер знизав плечима. «Все, що я можу сказати, це те, що ми на одному боці. Ми боремося з тим самим ворогом».


"Я міг би витягнути пістолет прямо зараз і вистрілити в тебе", - сказав Хансен.


«Якби ви спробували це, я припустив би, що ви працюєте на опозицію. І в цьому випадку я буду змушений убити вас, перш ніж ваша рука торкнеться вашої зброї».


Хансен довго дивився на нього. Він дуже обережно простяг руку, розстебнув пальто і обома руками широко розкрив його, щоб показати, що він не озброєний. "Немає пістолета".


Картер трохи повернувся, щоб Хансен міг бачити свою праву руку, засовуючи стилет назад у замшеві піхви.


Очі Хансена розширились. "Я просто хотів знати, хто ти, Картер, от і все".


Картер довго дивився на нього. Нарешті він кивнув головою. "Ви майже впізнали".


* * *


Була опівночі, коли їх прибрали, і всі вони зустрілися у центрі планування теплиць. Барбер хотів знати, що відбувається в саду, але Картер відмовився щось сказати.


Увійшов Хансен з жалем на обличчі: «Я поїду назад у місто вранці».


"Це чому?" - спитав Картер, відриваючись від екрана комп'ютера. "Ви йдете?"


«Я…» - сказав Хансен, зніяковіло похитуючи головою. "Я не думав…"


"Іди сюди", - сказав Картер. «Ми намагаємось розробити цю вашу програму планування. Якщо ми всі йдемо разом, нам краще знати, що відбувається».


"Так, сер", - відрізав Хансен і поспішив уперед.


Барбер переводив погляд з Картера на Хансена і назад, відкривши рота.


"Програма насправді належить Еду Форестеру, але ми разом працювали над форматом та введенням", - почав Хансен.


"Чак - експерт з радянського флоту, а я комп'ютерник", - додав Форестер. «Ми дамо вам наші найкращі оцінки зараз і постійно оновлюватимемо їх у міру надходження нових даних».


Хансен натиснув потрібні кнопки, і з'явилася ділянка російського узбережжя: Світла - місто внизу, а Світла - військово-морська база - нагорі.


"Військово-морська база знаходиться приблизно за вісім миль на північ від самого міста", - почав Хансен.


"Що ви показуєте між ними?" - спитав Картер.


«Трохи, містере Картер».


«Там є рибальське село, приблизно за три милі на південь від бази».


"Ти впевнений, Нік?" - спитав Барбер.


"Розумно", - сказав Картер. «Вона називається Радянська-Сеньєв. Але, крім цього, я не можу вам багато розповісти».


Хансен ввів нові дані, і на південь від військово-морської бази з'явилася маленька точка під назвою міста. «Це означатиме, що нам доведеться стежити за їхнім рибальським судном, коли ми увійдемо».


«Це також могло б забезпечити нам гарне прикриття на вході та виході», - сказав Картер. «Якщо вони будуть ловити рибу звідти на регулярній основі, радянські військово-морські радари не будуть занадто схвильовані, якщо побачать невеликий човен, що наближається, на своєму екрані


«Нам доведеться приземлитися на південь від села та обійти його. Я впевнений, що співробітники служби безпеки бази дуже уважно цікавляться територією між селом та їхніми парканами по периметру».


"Я підозрюю, що це справа містера Картера", - сказав Хансен.


Барбер просто глянув на нього і кивнув головою. "Просто роблю пропозицію".


«Ми зіграємо це на слух, коли дістанемося місця», - сказав Картер. "Що ще маємо?"


Хансен натиснув іншу кнопку і на екрані з'явилася нова діаграма. На цьому була показана більш докладна ділянка узбережжя, на якій база Світла займала більшу частину екрану. L-подібний хвилеріз виступав більш ніж на півмилі в Японське море, оточуючи досить добре захищену гавань для неабиякої кількості військово-морських судів усіх розмірів. Широкий і дуже глибокий канал прорізав південний кінець гавані і на триста ярдів йшов у штучну лагуну, від якої були вирізані загони для підводних човнів, кожен з яких був покритий звичайним бомбостійким залізобетонним дахом. Адміністративний центр знаходився прямо на півночі, дослідницька зона за окремим парканом знаходилася на північному заході, казарми військ знаходилися на південному заході і тільки на півночі та півдні, низькі зарості та світлі ліси. Приблизно за півтори милі на північ від самих загонів для підводних човнів була повна база МіГів, включаючи пару двомильних злітно-посадкових смуг з твердим покриттям.


"Все це ми отримали з супутників", - сказав Хансен.


"У нас немає прямої розвідки на місцях?" - спитав Картер.


"Нічого особливого. І те, що ми отримали, має тенденцію робити не що інше, як підтвердження того, що ми вже бачили по наших очах-птахах».


Картер згорбився перед екраном і уважно вивчив малюнок. Він тицьнув пальцем у берегову лінію.


«А берег? Пісок? Камені? Скелі? Що?


«Скелі на півночі та невеликий шлях на південь. За ними земля спускається до дуже скелястого берега», - сказав Гансен. “Сама військово-морська база є справжнім досягненням інженерної думки. Вона була значною мірою витіснена зі скелі. Підводна лагуна була прісноводним озером на суші. Коли вони відкрили канал, озеро висохло, і те, що в них залишилося, мало не калюжа. двадцять футів глибиною, яку вони мали викопати».


"Це був там якийсь час?"


«Вони розпочали це за кілька років до Другої світової війни, і робота справді прискорилася під час війни з нацистськими військовополоненими. Рабська праця. Вони продовжують покращувати це місце щороку».


"Як щодо безпеки?" - спитав Картер.


«Ми можемо тільки здогадуватися, – відповів Хансен, – але я підозрюю, що радар, гідролокатор, інфрачервоні датчики по периметру, детектори звуку в межах кількох сотень ярдів від будь-якої огорожі.


"Яка?"


«Піші патрулі. Собаки. І саме рибальське село. Думаю, у них є інформатори. Доглядачі».


«На додаток до цього ми маємо вороже море на сході, гори на заході, пустельне узбережжя на півночі та півдні, а тепер зима», - сказав Картер.


"Ми не могли вибрати кращого часу", - сказав Барбер.


"Я згоден", - відповів Картер. «Їх пильність буде нижчою порівняно з тим, що було б улітку». Він знову повернувся до Гансена. "А як щодо самих підводних човнів петроградського класу?"


«Не можна дізнатися, сер. Поки що ми не дістанемося туди, бо все під прикриттям. Я припускаю, що підводні човни будуть найближчими до дослідницького центру, що призведе до їхнього розміщення з північного боку загонів».


"Але це було тільки припущення".


Хансен кивнув головою.


«Ми підемо з цим, поки не дізнаємось інакше. Що у вас є на самих підводних човнах?


«Знову ж таки, не дуже», - визнав Хансен. Він натиснув клавішу, і базова діаграма зникла, замість неї з'явився ескіз підводного човна типу "Петроград": "Це наше найкраще припущення щодо того, як човен виглядає за розміром та конфігурацією".


Вона була набагато більша за середній атомний підводний човен, більше тисячі футів у довжину, з відповідно великою шириною і великою осадкою.


На додаток до її здатності до невидимості, вона несла складний набір термоядерної зброї, систем доставки та атакуючих комп'ютерів.


"Її нібито практично неможливо виявити, крім візуального спостереження", - говорив Хансен, дивлячись на діаграму.


"Як?"


Хансен звів очі. «Це питання на шістдесят чотири тисячі доларів, мф. Картер. Комп'ютерний чіп, я вважаю, дасть нам цю відповідь».


"Яке ваше припущення?"


Хансен виглядав майже задоволеним. «Конструкція корпусу, тип фарбування, для початку. Тихі двигуни. Правильна підводна конфігурація, що забезпечує найменшу кількість шуму руху. Але крім цього, я припускаю, що у них є системи електронної протидії – ECM – системи, які приймають вхідний імпульс радара чи сонара, обробити та надіслати назад джерелу з негативною інформацією».


«Весь корпус човна має бути чутливою приймальною антеною, щоб можна було вловити кожен біт гідроакустичного імпульсу».


"Так сер. Було б дуже цікаво побачити. У комп'ютерному чіпі буде все, що нам потрібне».


Картер випростався і перевів погляд з Гансена на Форестера і, нарешті, на Барбера. "Я все ще хотів би зробити це самостійно".


Барбер знизав плечима. "У мене теж є накази".


Картер глянув на годинник. «Підводний човен буде тут приблизно через дев'ятнадцять годин». Він знову глянув на комп'ютер. “Ми можемо трохи поспати зараз. Колись завтра, я думаю, ми повинні пройти все знову, а потім розробити хоча б попередній план із кількома резервними копіями».


"Добре", - сказав Форестер, потираючи груди. «Я хочу нанести щось на цю чорно-синю позначку».


"Ви досить хороший актор", - сказав Картер. «Я був страшенно близький до переконання, що ти зламав собі ногу там».


«Я думаю, що було б краще гумова куля в груди».


Дев'ять


Було близько шостої години, коли Картер прокинувся від глибокого сну, коли хтось тихо постукав у його двері. Зовні було ще темно. Зі щілини під дверима виднілася лише слабка смужка жовтого світла.


"Так?" - вигукнув Картер.


Двері відчинилися, і ввійшов Арнольд Скотт. "У нас проблеми в Токіо".


Картер відкинув ковдру, підвівся з ліжка і ввімкнув настільну лампу. Скотт пройшов решту шляху в кімнату і зачинив двері.


Твій бос подзвонив мені. Він не хотів перекидати візок із яблуками. Налякати інших».


Картер натягував одяг. "Що це таке?"


«Ви знаєте когось… японку… на ім'я Кадзука Акіяма?»


Шлунок Картера стиснувся, але він цього не показав. "Так."


Хоук сказав, що хтось забрав її. Але він сказав, що тільки ви повинні впоратися з цим, що ми повинні триматися подалі від цього».


Яструб виходив із себе, передавши ім'я Казукі Скотту. Але він пішов би ще далі, зателефонувавши сюди і попередивши Барбера та інших. Вона була у росіян; у цьому в нього було мало сумнівів, як і не було особливих сумнівів у тому, чому вони зосередили свої зусилля на ній.


Вони вловили її перші рухи кілька днів тому, коли вона почала копатися після вбивства Пола Тіббета. Вони пішли за нею в аеропорт, де вона забрала Картера. Після цього в неї з'явилася звичка ховатися і ховатися з уваги, що турбувало росіян, особливо після того, як пара їх бігунів виявилася мертвою в річці. Росіяни хотіли б знати більше. Зниклі комп'ютерні чіпи і мертві агенти сильно нервували. І дуже підло.


"Я не думаю, що ти можеш сказати мені, хто вона", - запитав Скотт.


Картер пристебнув стилет і витяг сорочку. Він підвів очі і похитав головою. «І я пропоную вам забути, що ви коли-небудь чули її ім'я».


«Хоук сказав мені те саме».


«Я серйозно, Арнольде. Це дуже важливо".


«Навіть важливіше, ніж світ із японцями?»


"Майор Ріширі на стежці війни?"


«Це применшення року. Він, чорт забирай, мало не стрибнув на літак у Вашингтон, щоб побачити ваше тіло. Він не вірить, що ви мертві. Він також чув, що ми проводимо тут невелику вправу. Я його тримав. звідси до пізнього вечора, коли ти вже підеш. Ми постараємося придумати для нього щось переконливе”.


Картер пристебнув свій "люгер", перевірив, чи правильно він завантажений і що запобіжник, а потім натягнув куртку.


"Але…?" він запитав.


«Ти повернешся до Токіо за цією жінкою. У мене таке почуття, що сьогодні пекло вирветься назовні».


"Це дуже можливо, Арнольд".


"Ріширі зійде на мене".


"Тобі доведеться утримати його".


«Ця жінка така важлива… в даний момент?»


Так, вона є. Якщо я не знайду її і не відвезу до безпечного місця, нам доведеться закінчити цю місію». Картер підійшов до дверей і глянув у коридор. Інші ще не встали. Він обернувся назад. "А як щодо транспорту?"


Скотт кинув йому зв'язок ключів. «Моя Toyota Supra. Мені доведеться залишитись тут, щоб тримати все під контролем».


«Нічого не кажи іншим, крім того, що мені довелося піти на кілька годин, щоб зайнятися чимось, що безпосередньо стосується нашої місії. Я повернуся вчасно, щоб зустрітися з підводним човном».


"А якщо ні?"


«Скасувати проект. Хоук зв'яжеться з вами».


"Хансен доставить нам проблеми ..." - почав говорити Скотт.


"Я так не думаю", - перервав його Картер, а потім вислизнув з кімнати, поспішив у кінець коридору і спустився сходами.


Було дуже холодно. З моря дув сильний вітер. На схід небо тільки починало світлішати з світанком, що наближається. Картер проїхав головною під'їзною дорогою, корейський охоронець відчинив йому ворота, і він попрямував назад у велике місто, штовхаючи машину щосили.


Козука був великою дівчинкою та головою великого офісу AX, повторював він собі. У неї не було звання вбивці, але вона страшенно гарна в тому, що робила. Проте навіть найкращі не могли захиститися від переважаючих сил. Якби опозиція націлила вас або на вбивство, або на захоплення, вони рано чи пізно зловили б вас. Очевидно, Кадзука став мішенню.


* * *


Але куди вони її забрали, що з нею зробили і скільки вже впізнали? Хтось із її офісу міг би допомогти, але офіс


Сам був метою. Якщо хтось із Amalgamated Press почне надто професійно шпигувати, не лише життя Казукі буде втрачено, а й майбутні операції AX у Токіо.


Було вже далеко за сім, і в ранковий час пік рух був дуже інтенсивним, коли Картер з'їхав з супер-шосе на заправну станцію / кафетерій на околиці Токіо. Він припаркувався перед стоянкою для вантажівок у західному стилі і знайшов телефон-автомат поряд із туалетами.


Він не міг піти до офісу AX, щоб зателефонувати, і він не довіряв центру зв'язку ЦРУ. Якби він знав майора Ріширі, японці мали контроль над усіма зв'язками з табору.


Оператору знадобилося кілька хвилин, щоб встановити з'єднання через Тихий океан, і Хок відповів першим гудком. Він чекав на дзвінок.


"Що ти сказав Барберу та іншим?"


«Нічого, сер. Скот зараз там. Він пояснить, що може. Що ви мені скажете?


«Роджер Дхалгрен діяв як її підмога. Він третя людина в офісі.


Картер невиразно знав його як молодого, але досить гарного оперативника.


«Очевидно, вона намагалася повернути все до норми, тому вона відвідала прес-конференцію у Сеймі. Рутинна робота. Як керівник бюро телеграфних послуг.


"Чи був Далгрен з нею всередині?"


Ні. Він спостерігав підходи. Він нічого не бачив, доки вона не вийшла з двома росіянами, не сіла в сірий «мерседес» і не поїхала. Він, звичайно, намагався слідувати за ними, але працював за умов інвалідності. він не міг дозволити собі бути поміченим сам”.


«Отже, вони пішли».


«Вона зникла вчора з четвертої години дня за твоїм часом».


"Чому мені не подзвонили раніше, сер?"


«Дхалгрен та інші хотіли спочатку подивитися, чи зможуть вони щось придумати».


"Нічого?"


«Мерседес та двоє її викрадачів сьогодні вранці повернулися до російського посольства. Без Козуки».


Картер глибоко зітхнув. «Це означає, що вони або сховали її в безпечному місці, або вбили її і позбулися її тіла». Він зробив паузу. "Ми маємо номер ліцензії на Mercedes?"


"Так", - сказав Хоук і простяг йому. «Але вам буде надто небезпечно продовжувати місію, якщо її не знайдуть. Ви можете потрапити у велику пастку».


«Я розумію, сер. Я її знайду. Але у нас, мабуть, будуть проблеми з японцями, а точніше з майором Ріширі. Він з підозрою ставиться до труни, яку Арнольд відправив назад до Вашингтона».


"Я знаю. Нам зателефонували із Державного департаменту. Його ім'я було згадано. Він хотів підтвердження вашої смерті».


"Що вони сказали йому?"


«Поки що нічого», - сказав Хоук. "І він повинен залишатися таким, що означає, що тобі доведеться триматися подалі від його шляху".


«Можливо, мені доведеться перевернути візок з яблуками тут, у Токіо, наступні кілька годин, сер. Насправді, я можу майже гарантувати це».


«Просто знайди Козука, Нік. Дай мені подбати про майора».


"Так, сер", - сказав Картер і повісив слухавку.


* * *


У Токіо було тепліше, ніж за містом, але над величезним містом висіла завіса смогу. Люди були всюди; вулиці були забиті транспортним потоком, тротуари були пішохідними від стіни до стіни, кафетерії заповнювалися ранковим натовпом, а за годину універсальні магазини відкриються для щоденного натиску домогосподарок.


Картер поїхав до аеропорту, припаркував машину Скотта на довгостроковій стоянці та орендував Ford Mustang, який він узяв назад у місто. Майор Ріширі знав машину Скотта, і росіяни також не сумнівалися.


На зворотному шляху до міста думки Картера звернулися до Козуки. Росіяни вже одного разу схопили її та катували. Незважаючи на біль, вона прооперувалась на Хоккайдо і знову тут, у Токіо, як ні в чому не бувало. Картер виявив, що його повага та захоплення її зростають, і у нього виникло божевільне бажання помчати до радянського посольства, увірватися всередину і почати розстрілювати його.


Поїздка працювати закінчилася, коли Картер пробрався в Кодзимачі-ку, де він припаркувався за півкварталі від радянського посольства. Рух був нормальним для цього часу доби.


Він поправив дзеркало бічного огляду і опустився трохи нижче сидіння. У дзеркало він міг бачити парадну браму посольства, непомітно для спостерігачів усередині будівлі.


Поради не наймали японців у своїх посольствах, але багато з їхніх дипломатів та чиновників нижчого рівня жили за межами посольств. Близько дев'яти цих людей до посольства було багато людей, з яких виходили лише зрідка працівники нічної зміни.


Незабаром після десяти колон з півдюжини автомобілів, всі великі лімузини «Мерседес», з маленькими радянськими прапорами, що майоріли на крилах, вийшла з комплексу, підібрала почесну варту міської поліції Токіо і з криком помчала у бік Імператорського палацу.


Небагато сталося до полудня, коли з посольства виїхали кілька машин і щонайменше десяток піших людей. "Напевно, на обід у місті", - подумав він. Він почав турбуватися про час. Щоб повернутися до Міт, потрібно не менше години.


і вони мали зустрітися з підводним човном о восьмій годині. Це означало, що їм доведеться покинути територію не пізніше семи.


У нього не вистачало часу.


Лімузини повернулися за кілька хвилин до години, сирени, як і раніше, завили, і в метушні Картер мало не пропустив сірий «мерседес», що вислизнув із воріт і попрямував у протилежному напрямку від того місця, де він був припаркований. Він щойно побачив німецьку машину в дзеркалі заднього виду, коли вона повернула за ріг наприкінці кварталу.


Картер завів свій «Мустанг», дочекався перерви в пробці, потім розвернувся і помчав слідом за «мерседесом», змусивши кількох поліцейських, які супроводжували російських дипломатів, поглянути у його бік.


За рогом "мерседеса" не було видно. Картер промчав повз перше перехрестя і на другому побачив машину зліва. Він проїхав на червоне світло і мало не врізався в автобус. рев рогів і крики людей.


Якби його зараз підібрав даішник, місія, життя Казукі, всьому було б кінець. "Мерседес" піде, і про його присутність повідомлять майора Ріширі. Якщо японці не висунуть йому звинувачення у вбивстві, принаймні вони відправлять його додому.


Поліція, однак, не приїхала, і ще за кілька кварталів він заспокоївся, їхавши за «мерседесом», але досить близько, щоб переконатися, що номер ліцензії збігається з тим, що дав йому Хок.


Вони попрямували на північ через Канду, а потім звернули на пагорби Токіо, які були не дуже високими, але забезпечували деяке полегшення від монотонно-плаского пейзажу центру міста. Вдалині на південний захід, Mt. Фудзі було видно в ранковому серпанку.


Кількість будинків у цьому районі почала скорочуватися. То був багатий район Токіо. Тут мешкало багато заможних керівників, а будинки були набагато більше – деякі з них збудовані у західному стилі – ніж ті, що були ближчими до центру міста. Ділянки були досить великими, багато хто з хитромудрими альпінаріями за високими стінами.


Рух був набагато меншим, і Картерові довелося триматися ще далі, щоб вони не помітили його. Він мало не промахнувся мерседесом. Дорога повернула ліворуч. На тридцять секунд німецька машина зникла з поля зору, а коли Картер завернув за ріг, вулиця попереду була порожня. Він прискорився і випадково глянув праворуч, коли проїжджав повз особливо великий будинок у японському стилі. На «мерседесі» якраз зачинялися автоматичні двері гаража. Якби він був на дві секунди пізніше, він ніколи б їх не побачив.


Він проїхав решту шляху вгору кварталом, повернув праворуч і поїхав на наступний проспект, який рухався далі вгору пагорбом, коли він перемикався туди й назад. Тут було багато дерев, кущів та каміння. За винятком окремих ділянок, земля була залишена в майже недоторканому стані. Це міг бути дотик дикої природи всього за кілька хвилин від центру Токіо. Такий простір могли дозволити собі лише дуже багаті люди.


Висока бетонна стіна, увінчана червоною покрівельною черепицею, оточувала сад над тим, що Картер припустив, було радянським притулком унизу. Він припаркував свій "Мустанг" і вийшов.


Тут було дуже тихо. Машини не було абсолютно, а найближчий будинок знаходився о пів на квартал далі по вулиці, наполовину прихований за поворотом за гаєм дерев.


Картер поспішив до далекого кутка стіни і глянув униз із крутого пагорба. Бар'єр спускався до вулиці, що означало, що він обгороджував одну ділянку землі. Порадам належала вся територія між двома дорогами.


Озирнувшись назад, щоб переконатися, що ніхто не йде, він зійшов з дороги і почав спускатися через ліс уздовж стіни, поки не опинився в точці, звідки його не було видно згори.


Було б набагато простіше, сказав би він собі, якби він міг дочекатися ночі, щоб увійти всередину. Але це було неможливо; він біг на якийсь час.


Приблизно за вісімдесят ярдів від дороги Картер заліз на дерево біля стіни і заглянув у будівлю радянських військ. Будинок унизу був дуже великим і здебільшого прихований у густому лісі. Картер міг лише бачити лінію даху та частину задньої стіни другого поверху. Позаду будинку був великий сад каміння з невеликим водоспадом і великими ставками із золотими рибками. Ближче до пагорба ділянка була крута, густо заросла і недоторканою.


Картер залишався нерухомим протягом кількох хвилин, вивчаючи те, що він міг бачити з дому та місцевості внизу, щодо будь-яких ознак активності. Але нічого не було. Місце могло бути безлюдним.


Він просунувся далі по кінцівці, і оскільки вона небезпечно зігнулася під його вагою, він ступив на стіну. Декілька червоних плиток відламалися і впали на каміння. За мить десь у бік будинку задзвонив дзвін.


Картер вилаявся, розгніваний своєю недбалістю. Плитки, що бракували, оголили тонкий червоний провід. Стіна була стривожена.


Він зістрибнув на територію, почекав там лише секунду, щоб переконатися, що його не помітили, потім схопив гілку дерева та перевернув її на верхівку стіни.


Він майже пройшов повністю, але згодом балансував на плитках.


Картер повернувся і пішов назад у ліс трохи далі пагорбом. Він сів за купою каміння, звідки міг бачити лінію даху будинку внизу і частину стіни, на яку він прийшов.


У полі зору з'явилися двоє великих чоловіків із пістолетами. Вони зупинилися, щоб оглянути розбиту плитку. Один з них вказав на гілку і щось сказав, що Картер не міг розібрати.


Інший глянув угору, похитав головою, а потім обернувся і оглянув ліс у тому напрямку, куди пішов Картер. Картер пірнув за каміння і глянув через плече, шукаючи виходу. Піднятися прямо на пагорб не могло бути й мови; вони помітять його, перш ніж досягне десяти футів. Те ж саме і для швидкісного спуску. Прямо за ним йому шлях перегородили кілька великих валунів. Він застряг.


Він глянув через край скель. Двоє росіян прямували до нього. Він пірнув назад. Якщо тут буде чутно якийсь шум, він попередить усіх, хто знаходиться внизу в будинку. Якби Кадзука був там, ще живий, вони б використали її як заручницю.


Картер заліз усередину штанів і витяг П'єра, його газову бомбу. Він встановив таймер стрільби на двосекундну затримку, щоб постріл спрацював у повітрі, оббризкуючи росіян, що наближаються, коли вони падають.


Він знову глянув на каміння. Росіяни були всього за двадцять футів від них. Вони помітили Картера і почали піднімати зброю в той же момент, коли він натиснув на П'єра і шпурнув зверху.


Вони інстинктивно нахилилися, коли крихітний предмет підійшов до них. Він пролунав із легкою бавовною, і Картер пірнув за каміння, затримав подих і дуже повільно порахував до тридцяти.


Коли він озирнувся з пагорба, росіяни розтяглися на землі. Він поспішив до них і перевірив їхній пульс. Вони були живі, але ледве-ледь; їхні очі були витріщені, їхні язики розпухли від впливу потужного газу.


Йому спало на думку закінчити роботу своїм стилетом. Тепер було б так легко перерізати їм горлянки та дозволити їм подавитися власною кров'ю. Вони не дали Полу Тібету особливого шансу. І цілком можливо, що ці двоє катували Казуку, як інші на аеродромі.


Його рука тремтіла від спокуси. Але він відступив. Так вони чинили. Він був не такий. Вони будуть непритомні ще десять чи дванадцята година. Сьогодні буде холодно, і швидше за все вони все одно не виживуть. Він не допомагав і не заважав процесу. Навіть якби вони вижили, вони не могли б відповідати на запитання протягом декількох днів після цього.


Картер витяг Вільгельміну, перевірив, чи є бойовий патрон у камері пострілу, потім клацнув запобіжником і почав спускатися з пагорба.


Картер вийшов із лісу до краю ставка із золотими рибками, тоді як на веранду вийшов високий, напруженого вигляду чоловік, озброєний пістолетом-кулеметом.


Картер стояв у тіні. Перші кілька миттєвостей російська його не бачив; він дивився на пагорб у бік стіни.


Раптом він побачив Картера. "Ви!" - крикнув він російською. Він підняв пістолет.


Картер вистрілив один раз, і в результаті пострілу більша частина російського потрапила в лоб, кров, кістки та тканини мозку забризкали двері з рисового паперу за ним.


Тіло російського все ще билося об палубу, поки Картер плив ставком із золотими рибками. Два великі добермани вискочили з-за рогу. Він вистрілив у них обох, їхні тіла перекинулися назад, потім він опинився на веранді. Він підняв зброю російської і вибив закривавлені двері з рисового паперу, коли двоє озброєних людей пройшли довгим коридором.


Їхні очі розширилися, коли вони побачили Картера, який підняв рушницю російської та вистрілив довгою чергою, розгрібаючи зал, відштовхуючи двох чоловіків назад, кров текла всюди.


"Козука!" - крикнув він, кинувшись коридором.


Він відчинив наступні двері, але кімната була порожня. Він штовхнув інші двері, які виходили на кухню. Йому здалося, що почув шум, і він обстріляв кімнату з автоматичного вогню, одна куля потрапила в газопровід. Величезний струмінь полум'я вилетів з печі, і одразу ж спалахнула одна стіна і стеля.


Картер відступив. Приблизно за хвилину все це місце перетворилося б на пекло.


"Козука!" – знову крикнув він.


"Микола!" Голос Казукі пролунав із передньої частини будинку.


Картер промчав коридором і увійшов у вестибюль, коли в поле зору з'явилася російська з товстою шиєю. Він тримав Казуку за шию, Грац Буйру у правому кулаку, ствол великого пістолета біля скроні Казуки.


«Кинь зброю, чи вона…» - почав говорити російська.


Картер вистрілив від стегна, принаймні дві кулі влучили росіянину в голову збоку, відірвавши більшу частину його черепа.


Його велике тіло різко перекинулося назад, і він потяг за собою Козуку.


Картер був зверху на чоловікові через секунду, потяг Козуку і вистрілив йому в груди.


На відстані він міг


почувши сирени, Козука лежав у напівнесвідомому стані біля його ніг, кров сочилася з порізів, зроблених ножем на її грудях та животі.


Двоє росіян пройшли парадними дверима. Картер вистрілив у них останніми патронами пістолета-кулемета, виштовхнувши їх назад назовні, коли коридором з ревом загорілося полум'я.


10


"Ти можеш йти?" — спитав Картер, допомагаючи Козукові підвестися на ноги. Цього разу вона була у досить поганій формі. Здавалося, вона втратила багато крові; її обличчя було смертельно блідим, а губи посиніли.


"Я не знаю", - слабо відповіла вона.


Картер накинув пальто їй на голі плечі, потім підняв її і поніс коротким коридором, який, як він думав, вів у гараж.


Сірий «мерседес» був припаркований усередині разом із невеликою «хондою». Ключі були в обох машинах. Картер поспішно посадив Кадзуку на пасажирське сидіння "мерседеса", потім сів за кермо і дивився на мотор.


Сирени поліції та пожежної машини були дуже близько, коли Картер різко повернув машину заднім ходом і прорвався через зачинені двері гаража, полум'я вже спалювало задню стіну будинку. Він розвернувся на вулиці і в звичайному темпі попрямував униз кварталом.


Перша з поліцейських машин заверещала з-за рогу біля підніжжя пагорба, але вони не звернули уваги на «мерседес», коли мчали до будинку, що горів.


Картер тримався осторонь основних магістралей і автомагістралей, доки він повертався через місто над Кандою, доки не звернув на шосе, що веде до Йошида, маленького містечка біля підніжжя гори. Fuji. Будинок дядька Казукі був біля підніжжя гори.


«Вони нічого не отримали, Ніколас, – сказав Казука.


Він глянув на неї. Вона здавалася дуже слабкою, але трималася.


"Чи є хтось у домі для вас?" він запитав.


Вона кивнула головою. «Прислуга мого дядька. Вони знатимуть, що робитимуть».


"Ніяких наркотиків?" - м'яко спитав Картер. Він ненавидів так її розпитувати, але її відповіді були життєво важливими. І вона була професіоналом.


"Ні", - сказала вона. «Перша група повернулася до посольства, аби забрати стандартний комплект. Вони тільки-но повернулися, коли ви з'явилися».


«Я не думав, що вони все ще такі грубі».


«Це був Росков. Він сказав, що це йому сподобалося. Катування були його особистою справою».


Якби вони з самого початку вживали наркотики, місія Світла була б абсолютно неможливою. Але Картер їй цього не сказав.


Вона заплакала.


"Легко", - заспокійливо сказав Картер. "Ми скоро будемо у вашого дядька".


«Це вдруге, коли вони схопили мене, Ніколасе. Я навіть не помітив їхнього наближення».


«Їх тут багато. Найкращі з них».


"Це моє місто."


«Ніхто не може боротися із цими перешкодами. Навіть японський уряд не може впоратися з ними».


"Мені так погано", - сказала вона.


«Вони не знають про місію. На даний момент це все, що має значення, Казука. Подумай про це. Ти їм нічого не сказав. І ніхто з живих не знає, що я бігаю.


- Значить, ти продовжуєш це робити? - Запитала вона, дивлячись вгору.


"Сьогодні вночі."


Козука довго мовчав. Коли вона заговорила, її голос мало не здригнувся. "Я боюся за тебе".


«Це буде не так просто…»


«Я серйозно, Ніколас. Нічого не сталося із цим завданням. Відколи був убитий Пол Тіббет. Все пішло дуже неправильно. Боюся, нічого не зміниться».


"Ясновидіння?"


"Інтуїція", - сказала вона.


"Жіноча інтуїція", - сказав Картер, намагаючись не витрачати на неї уваги. "Чи можете ви уявити, що Хок сказав би з цього приводу?" Він усміхнувся.


Козука почав сміятися, але потім вона знову заплакала, тихо, згорнувшись калачиком на своєму стільці, як маленька дитина, яка шукає втіхи та тепла. Картер простяг руку і торкнувся її щоки кінчиками пальців, але вона не відповіла. Він вирішив, що вона спить - чи непритомна.


* * *


Вони спустилися до Йосіди трохи раніше за три години. День знову похмурий, і величезна гора носила товсту туманну корону з принесеного вітром снігу.


Козука не прокинувся, коли Картер їхав довгою під'їзною доріжкою. Будинок її дядька знаходився неподалік задньої частини маєтку площею п'ять акрів на схилах гори. На півночі та півдні земля була розділена терасами акуратних ферм, але тут, як і на території російських володінь за межами Токіо, земля залишилася такою ж, якою вона завжди була, – лісистої глушині. Через територію ринув гірський струмок. Великий будинок був збудований прямо над струмком, серед великих валунів та дерев, не порушуючи його. Вода текла по хаті, дерева виступали крізь дах, а каміння було або частиною конструкції, або частиною декору.


Картер там завжди подобався. Будинок та майно були мирними. Нічого не різало. Він підозрював, що заборонено навіть гучні звуки.


Дядько Казукі володів величезним конгломератом електроніки в Токіо, але він рідко бував тут, хоч і любив цей будинок; він був дуже зайнятою людиною. Картер зустрічався з ним двічі: вперше був формальним, але другий зустрічі він став сім'єю. З Казукою або без, будинок та територія


Картер у будь-який час без попередження з будь-якої причини.


Картер саме піднімався на широку веранду з Казукою на руках, коли майор Ріширі вийшов із парадних дверей. Обличчя Ріширі зблікло, коли він зрозумів, що Кадзука поранений.


"Російські?" - Запитав він, відступаючи вбік.


"Вони катували її", - відрізав Картер. "Вона втратила багато крові".


Усередині головна економка направила Картер у задню кімнату, де вона взяла на себе керування за допомогою кількох інших службовців.


"Все в порядку, Картер-сан", - сказала економка. "Ми подбаємо про неї".


"Ви не повинні зв'язуватися з лікарнею або владою", - сказав Картер.


Жінка пішла коридором до того місця, де стояв майор Ріширі. Але вона шанобливо кивнула. "Як хочете, сер."


«Я мушу піти протягом години. Будь ласка, подбайте про неї якнайкраще».


Жінка з розумом усміхнулася і знову вклонилася. "Все буде так, як ти кажеш".


«Дякую, - сказав Картер. Він теж уклонився, потім повернувся і повернувся до Ріширі. Двоє чоловіків пройшли до великої кімнати з видом на струмок. Вони сіли за низький лакований столик, звернений до стіни із дзеркальними вікнами; вид на сад був прекрасним та мирним.


Як тільки вони сіли, дві молоді жінки прийшли з мисками для пальців і теплими, вологими, запашними рушниками, потім гарячим саке для майора та коньяком для Картера.


Коли вони залишилися самі, Ріширі запропонував свою чашку з тостом. «До твого відродження, Картер-сан».


Картер не турбувався про тост. Натомість він закурив. Це була крайня образа. Рішірі застиг.


Ти скажеш мені, що відбувається, чи я буду змушений тебе заарештувати?


"Цілком можливо, що якщо ти спробуєш це, я вважаю за необхідне вбити тебе".


Майор переварював це на мить або дві, потім трохи схилив голову на знак вдячності. «Це має бути дуже важливим для вас. Жінка має бути особливою».


«Протягом години я піду звідси. Коли я повернусь, це буде на неофіційній основі. Моє завдання буде виконане».


"Я можу заблокувати ваш повторний в'їзд до моєї країни".


"Так, ти міг би", - сказав Картер, дивлячись чоловікові в очі.


"Ви нічого не можете мені сказати?" - спитав майор Ріширі після довгої паузи.


«Лише те, що проект, над яким я працюю, дуже важливий не лише для мого уряду, а й для стабільності міжнародного балансу сил».


«Фатальні слова, що надихають, Картер-сан. Але для мене їх замало».


"Вони мають бути такими, Ріширі", - сказав Картер. «Японія намагалася ізолюватись сто років тому, і це не спрацювало. Ваш народ намагався завоювати світ п'ятдесят років тому і це не спрацювало. Тепер знову шукаєте ізоляції.


"Не намагайся вчити мене історії", - прошипів Ріширі.


«Не втручайся в мою роботу».


"Це моя країна."


Картер визнав його думку. «Мені щиро шкода, що мені довелося приїхати сюди та порушити мир у Японії. Однак ми – союзники. І цей бізнес має життєво важливе значення для нашої свободи».


Майор Ріширі відкинувся на спинку крісла і подивився у вікно на те місце, де струмок виходив у садок. «Тут дуже мило, Картер-сан. Я бачу, що вас прийняли у цьому домі. Ви говорите моєю мовою і розумієте мої звичаї краще, ніж я говорю вашою мовою або розумію ваші звичаї. То що, якщо я відвернуся, ви поїдете з Японії? "


"Сьогодні вночі."


"Це вже було заплановано?"


"Так."


"Але якщо я здійму шум?"


"Це було б помилкою", - сказав Картер.


Ріширі подумав про це на мить чи дві. Потім він кивнув головою, осушив свою чашку саке і піднявся на ноги. «Я підозрюю, що ви маєте рацію в цьому», - сказав він. "Мої причини залишити вас наодинці з вашими пристроями на наступні двадцять чотири години можуть бути не вашими причинами, але це не має значення".


Картер підвівся. «Дівчина, яку я привів сюди, не має до цього жодного стосунку. Мені було б дуже неприємно, якби ви спробували її допитати.


І мені дуже неприємно чути такі слова. Але я жодним чином не турбуватиму її, хоча, якщо вона повернеться до Токіо, я змушений взяти її під варту, поки Радянський Союз діє».


«Я розумію, – сказав Картер.


Ріширі довго дивився на нього, ніби хотів сказати ще, але врешті-решт повернувся і вийшов з дому.


Картер не бачив машини майора, коли під'їжджав. Він дивився попереду, як один із службовців будинку привів машину Ріширі ззаду. У цьому не було жодних сумнівів; чоловік був розумний. Він якимось чином дізнався ім'я Казукі, виявив її стосунки з дядьком і цим будинком, і коли Казука зник з поля зору, майор прийшов сюди і подивився. Але він завбачливо сховав свою машину.


Після того, як Ріширі поїхав, Картер повернувся туди, де покоївки перестали купати Казуку і перев'язувати її рани, які виглядали набагато гіршими, ніж вони були. Вона втратила багато крові, і мине деякий час, перш ніж вона повністю одужає, але з нею все буде гаразд.


Вони дали їй щось, щоб вона заснула, і коли Картер глянув на неї, вона була дуже сонною, її очі були напівзаплющені.


"Ніколас?" – тихо пробурмотіла вона.


Картер підійшов до неї і поцілував її в лоба. "Я йду. Тут ти у безпеці. Відпочивай».


"Не йди", - прошепотіла вона, намагаючись сісти. Ти не можеш йти. Це не безпечно".


"Все буде добре".


«Ні, послухай мене, Ніколас. Я знаю. Все обернулося проти того, що ти збираєшся зробити.


«Російські не можуть на нас чекати, Казуко. Все буде добре. Обіцяю».


Вона лягла на ліжко і подивилася на нього. "Повернися до мене", - сказала вона. "Я почекаю…"


"А тепер спи", - сказав Картер. Він знову поцілував її і вийшов із кімнати.


На даний момент нікого з персоналу не було, але це не мало значення. Вони знали, що робити, щоб подбати про Козука без подальших інструкцій. І якщо вони справді зіткнуться з якимись проблемами, вони назвуть її дядьком, і з його владою та впливом ніхто не дістанеться до неї. Тут вона була у безпеці, як і в будь-якому іншому місці.


Перед від'їздом він перезавантажив Вільгельміну. Він, звичайно, нічого не сказав Казуці, але в нього теж починалося почуття, що цю місію якимось чином наврочили. З того моменту, як йому дали завдання, справи пішли не так. Тепер Казука був не лише поранений, а й відчував відповідальність за життя польового працівника ЦРУ та двох морських офіцерів.


* * *


Піднявся вітер, і на той час, коли Картер виїхав на шосе, пішов легкий снігопад, часом доводячи «мерседес» до краю. Гори тяглися північ і південь, утворюючи хребет Хонсю, головного острова. Картер вийшов із гір і побіг по прибережних пагорбах і рівнинах, проїжджаючи маленькі села і терасовані поля.


У великих містах, таких як Хатіодзі, Омія та Цутіура, йому доводилося знижувати швидкість. Тепер час був надто дорогий, щоб його зупинив якийсь місцевий поліцейський за порушення правил дорожнього руху. Весь цей час він знову і знову думав про місію - про те, що вони виявлять, коли вийдуть на берег у Радянському Союзі, і, що важливіше, про рівень безпеки на Світлій.


Однак чим ближче він підходив до Міто та штаб-квартири ЦРУ, тим більше у нього починалося відчуття, що щось пішло не так. У випадку з Казукою це була жіноча інтуїція. Він мав шосте почуття, на яке він звертав увагу, але ніколи не дозволяв домінувати над його мисленням.


У самому місті, здавалося, нічого не змінилося, хоча йшов досить сильний сніг і віяв поривчастий вітер. Він подумав, що пілот вертольота матиме проблеми з доставкою їх на субмарину, якщо погана погода продовжиться.


З іншого боку від Міто Картер витягнув свій «люгер», зняв запобіжник і поклав його поруч із собою на сидіння.


Сам комплекс знаходився трохи на північ від прибережного села Накамінато. Він звернув на довгий крутий поворот шосе, потім звернув на під'їзну доріжку, яка вела до воріт комплексу. Наближаючись, він продовжував шукати корейського стражника, але людину ніде не було видно, а самі ворота були відчинені.


У мозку Картера задзвеніли дзвіночки. Він узяв свій «люгер» і, тримаючи його навколішки, сповільнив крок до воріт.


Двері гауптвахти відчинилися, і з них вийшов чоловік у щільному сірому пальті. Він безперечно не був кореєць. Охоронець підняв руку на знак привітання, коли Картер вимкнув вікно.


Картер раптово зрозумів, що це російська; вони довідалися про це місце. Кіллмайстер підняв свій «Люгер», коли російська зрозуміла, хто за кермом, і почав переносити свій автомат.


Картер вистрілив двічі, перший постріл потрапив російській у груди, відкинувши його назад, а його власна зброя вистрілила в землю; друга вдарила чоловіка по обличчю, зруйнувавши його череп, коли він упав, кров залила йому очі.


Російський дізнався "мерседес" і подумав, що за кермом був його власний. Фатальна помилка.


Картер зупинив машину, вистрибнув із машини і затягнув тіло російської назад на гауптвахту. Корейський охоронець з відірваною потилицею лежав у калюжі крові в кутку. Картер торкнувся щоки. Було ще тепло. Ця людина померла не так давно. Це означало, що росіяни щойно прибули.


Повернувшись на вулицю, Картер проїхав решту шляху через паркан, потім пішов до під'їзної дороги, зачинив і замкнув ворота. Він не хотів, щоб хтось за його спиною заходив на територію комплексу - ні більше російської, ні тим більше японської влади, яка могла б з'явитися, щоб розслідувати стрілянину.


Було вже пізно. У похмурому небі вже згасало світло. Вертоліт мав з'явитися дуже скоро, якби пілот зміг відірватися від землі в Токіо.


Під'їзна дорога прорізала край південного лісу над майданчиком для посадки вертольота, потім пролягла через сад, перш ніж вийти на відкриту частину комплексу, де головний будинок та інші будівлі розташовувалися вздовж краю скель, що спускалися до моря.


Картер зупинився просто в саду і пройшов решту шляху пішки, пройшовши останні п'ятдесят ярдів через сам сад.


Якби не було двох Мерседесів, таких як той, що він вів, припаркований,


Перед головним будинком все було б нормально. По чотири особи в кожній машині, окрім одного на посаді охорони, означало, що на території було до семи озброєних професіоналів.


Одну людину, озброєну лише люгером, і стилетом було недостатньо. Картер подумав, що йому знадобиться еквалайзер, перш ніж він увірвався туди. Щось, що трохи зрівняло б шанси.


Він повернувся і поспішав назад через фруктовий сад до місця, де навіть на під'їзній доріжці він був би поза увагою всіх у будинку. Він перейшов на північний бік і пробився крізь дерева до місця, яке, як він вирішив, було далеко за центром зв'язку і прямо навпроти збройового складу.


На краю саду він оглянув шістдесят ярдів відкритого ґрунту до складу зброї. Нічого не рухалося. Ніякі вогні не видно з жодного з будинків, крім головного будинку в кількох сотнях ярдів на південь. Однак, можливо, що росіяни були досить розумні, щоб виявити вузол зв'язку і когось там розмістити. Але він тримав парі, що їм не вистачило часу.


Водій Скотта вчора пояснив, що цей комплекс часто використовувався для протидії повстанцям, щоб справити враження на японців. Отже, в арсеналі буде зброя для боротьби із заворушеннями. Зброя, призначена для знищення або принаймні підпорядкування великої кількості людей.


Сніг ставав все важчим, і, принаймні, на даний момент Картер був вдячний за надане йому прикриття.


Залишивши захист дерев, він кинувся через відкритий лужок, наполовину чекаючи звуку пострілів у будь-який момент.


На той час, як він дістався до кам'яного гаража, нікого не було. Йому знадобилося кілька нервових хвилин, щоб зламати замки, але незабаром він опинився всередині. Гараж був заповнений стійкою з автоматами, дробовиками для придушення заворушень, пусковими установками зі сльозогінним газом та обладнанням для знешкодження бомб.


Картер схопив штурмову гвинтівку з патронташом з додатковими патронами і пускову установку зі сльозогінним газом з півдюжиною балончиків. Потім він помчав до будівлі зв'язку і притиснувся до стіни біля вікна.


Він швидко зазирнув усередину. Радіотехнік лежав мертвий на підлозі. Двоє росіян вивчали обладнання.


Картер зарядив пускову установку сльозогінного газу, відступив і вистрілив із балончика у вікно.


Мчачи до фасаду будівлі, він клацнув автоматом на повну автоматичну стрілянину і оббризкав дверний отвір, коли двоє росіян вискочили назовні, кашляючи густою хмарою сльозогінного газу. Вони впали кривавими купками.


Перш, ніж вони перестали сіпатися. Картер мчав до головного будинку.


Хтось вибіг із далекого кута будинку. Він вистрілив у Картера, і той коротко вистрілив із стегна, збивши людину з ніг у кущі біля веранди.


Вхідні двері відчинилися, і двоє чоловіків, лівий і правий, викотилися, стріляючи з автоматів на підході.


Картер стрибнув уперед, стріляючи, навіть коли впав. У одного з чоловіків вибухнула голова, але другий знову перекотився і продовжував стріляти, кулі зрикошетили від гравійної дороги. Картер скочив у той самий момент, коли заклинила його рушниця. Він відкинув його вбік, пірнув ліворуч і потягся за своїм люгером. Російський став на одне коліно і почав стріляти, коли його з силою відкинуло вперед чергу з дому.


Картер витяг свій люгер, і він так крутив.


"Це я!" - вигукнув Барбер.


Картер зупинився.


"Все в порядку! Інші мертві!» - вигукнув Барбер. Він обережно з'явився у дверях.


Картер опустив пістолет. "Чи все там гаразд?"


Цирюльник вийшов на ґанок. "Скотт купив його, але з Хансеном і Форестером все гаразд".


Крізь шум вітру вони почули вертоліт, що наближався, і Картер глянув на звук, але все, що він побачив, був сніг.


«Вони ніколи не очікують, що ми рушимо з місця в таку погоду», - сказав Барбер.


«Цікаво, – промимрив Картер. Може, Казука таки мав рацію.


11


Скотт вистрілив у голову з дуже близької відстані. Сила удару зламала йому шию. Він лежав у передньому коридорі головного будинку. Хансен був злий, але Форестер був вражений.


«Вони, мабуть, убили корейську охорону нагорі», - сказав військово-морський комп'ютерний експерт.


"Вони зробили", сказав Картер. «Вони також убили зв'язківця. Хтось ще постраждав тут?»


"У них не було часу дістатися персоналу", - сказав Хансен. Він глянув через плече Картера на вхідні двері. "Куди подівся Барбер?"


«Гвинтокрил входить. Він пішов йому назустріч».


«Боже правий, ти все ще не збираєшся намагатися це зробити, чи не так?» - спитав Форестер. "У таку погоду?"


"Ви можете повернутися в Токіо, якщо хочете", - відповів Картер. «Насправді, я б вважав за краще, щоб ти».


Форестер і Гансен подивилися один на одного. "Якщо ти підеш, ми поїдемо", - сказав Форестер.


Картер засунув свій «люгер» у кобуру і нахилився над тілом Скотта. Він втомився. Минулої ночі він не виспався, а сьогодні був важким.


Хансен підійшов із ковдрою, і вони накрили тіло начальника відділення ЦРУ


. Перший Тібет, а тепер Скотт були мертві, не кажучи вже про багатьох росіян. Скільки ще, подумав Картер, загине, перш ніж справа закінчиться?


"Ми поняття не мали, що нас вразило", - сказав Хансен. «Скотт першим вийшов із коридору, коли вони увійшли. Він потягнувся за пістолетом».


Картер випростався. «Підійдіть до вузла зв'язку та візьміть програми компонування «Світла» та «Петроград», які ви розробили з Forester. Ми пройдемося ними на борту субмарини».


«Вірно, – сказав Хансен і пішов.


"Як щодо нашого арктичного спорядження?" - спитав Картер Форестера.


"Це готове нагорі".


«Бери. Ми полетимо протягом півгодини, якщо пілот вертольота вирішить, що зможе доставити нас на підводний човен».


"Так, сер", - сказав Форестер і підвівся нагору.


Картер стояв один у коридорі, дивлячись на фігуру Скотта під ковдрою. Він усе думав про попередження Козукі. Він ніколи раніше не був наляканий завданням, але цього разу почуття безперечно було. Йому це не подобалося, але заперечувати власне шосте почуття ставало дедалі важче. Вистрибування з літака без парашута починало здаватися найрозумнішою і найбезпечнішою справою, яку він робив за весь тиждень.


Вхідні двері відчинилися. Картер розвернувся, впав на одне коліно і витягнув свій «люгер», коли Барбер увірвався всередину. Співробітник ЦРУ різко зупинився, його рот прочинився.


Картер опустив пістолет і підвівся на ноги. «Це погана ідея, Томе. Не зараз".


«Вибач», - несміливо сказав Барбер. «Пілот вертольота чекає на нас. Він застряг зі своєю машиною через вітер».


"Він відвезе нас на підводний човен?"


«Якщо ми підемо прямо зараз, Нік. Цей шторм має посилитись».


"Де підводний човен?"


«Близько вісімдесяти миль. Вона біжить поверхнею, чекаючи нас».


«Хансен знаходиться в центрі зв'язку, купує комп'ютерні моделі для Світлої та субмарини. Відведіть його до гелікоптера. Я принесу Forester та наше обладнання».


«Вірно, – сказав Барбер. Він повернувся і вийшов.


Картер збіг сходами, поки Форестер вкладав залишки їхніх речей у пакети.


"Ми готові до роботи?" - спитав моряк.


«Прямо зараз, – сказав Картер. Він узяв пару товстих пакетів і одну з алюмінієвих ящиків для перенесення.


Форестер сповільнився.


"Останній шанс", - сказав Картер.


Форестер знизав плечима. «Я зайшов так далеко – з таким самим успіхом можу витримати».


Вони поспішили вниз і через під'їзд до вхідних дверей. І знову Форестер завагався. Він знову глянув на тіло Скотта.


"Що щодо цього безладдя тут?"


«Персонал прибере це. А я робитиму звіт з підводного човна».


Форестер глянув на нього. «Хто ти, чорт забирай, Картер? Тут було вісім росіян, у тому числі той, що стояв біля воріт. Ти знищив більшість із них. Хто ти?"


«Мені пощастило, – сказав Картер з усмішкою. "Ну, ти залишаєшся чи підеш?"


Не кажучи ні слова, Форестер обернувся і вийшов.


Хансен та Барбер уже були на вертолітному майданчику. Великий рятувальний гелікоптер Sikorsky Sea King Navy скрізь хмарив сніг і давав так багато галасу, що говорити було неможливо. Пілот буквально керував машиною землею, щоб сильний вітер не перекинув її.


Вони кинули своє спорядження всередину та пролізли через головний люк. Член екіпажу ВМФ у захисному шоломі та гарнітурі закрив люк, сказав щось у мікрофон, і вони похитнулися з посадкового майданчика, повернувшись боком на нудотно довгу мить або дві, але потім вони піднялися в повітря і полетіли в море. сніг і хмари замикаються над ними, хвилі, що піднімаються штормом, у п'ятдесяти футах нижче.


Як тільки вони вибрали курс, Картер підійшов до кабіни, щоб поговорити з пілотом.


"У нас розрахунковий час прибуття на підводний човен о дев'ятнадцятій тридцять, сер", - крикнув пілот. "Приблизно тридцять дві хвилини польоту звідси".


"Нас сканує радар?" - спитав Картер.


Зв'язківець вертольота кивнув. "Так сер. Японський прибережний радар знайшов нас. Але ці польоти є досить звичайними».


"Навіть у таку погоду?"


"Так сер. Іноді».


"Як щодо моря?" - спитав Картер.


Зв'язківець клацнув парою перемикачів. "Так, сер", - сказав він, повертаючись назад. «Срібна рибка – це підводний човен, з яким ми зустрічаємося – у нас є».


"Хто-небудь ще?"


"Як російською?"


Картер кивнув головою.


Знову зв'язківець щось зробив зі своїм обладнанням. "Поки що все чисто, сер", - сказав він, знову обертаючись. «Але ми такі низькі, що не бачимо дуже далеко».


«Я розумію, – сказав Картер. Він глянув на пілота. «Якщо нас помітить російський радар – мені байдуже, з якого типу корабля – ми чиститимемо цю місію. Ми маємо дістатися до нашої субмарини. Ви розумієте?"


"Так, сер", - сказав пілот.


"Дайте мені знати, якщо у нас виникнуть проблеми".


"Так сер."


Картер повернувся до головної каюти, де були прив'язані Форестер та інші. Форестер виглядав зеленим, але рішучим. У Картера знову з'явилося сильне передчуття, що має статися щось погане.


"Там все ясно?" - спитав Барбер.


«Поки що», - сказав Картер. "Але там унизу це виглядає трохи нерівно. Це не буде


особливо легко потрапити на борт «Срібної рибки». "


Барбер посміхнувся. «Ви говорите тут із командою всього флоту, Нік. Ми впораємося".


* * *


Коли вони підійшли до Срібної рибки, було темно, як смоль. Підводний човен дав їм уривчастий маяк самонаведення, тому знайти човен було дуже легко. Як тільки вони опинилися на висоті п'ятдесяти футів над передньою палубою, залитою червоним світлом, члени екіпажу вертольота приготували комір і лебідку.


За світловим сигналом знизу Forester пішов першим. Пілот вертольота був дуже гарний, але море було сильне. Підводний човен котився і валявся, і Ед Форестер досить сильно вдарився об палубу.


Члени екіпажу на підводному човні витягли його з нашийника і допомогли йому спуститися. Наступним був Гансен, і він теж досить сильно вдарив по колоді.


Члени екіпажу вертольота затрималися на мить, розмовляючи з кимось унизу, на палубі підводного човна.


"Вони хочуть призупинити операції, сер", - сказав член екіпажу Картеру.


- Негативно, - крикнув Картер. "Ми ризикнемо".


"Так, так, сер".


Наступним пішов Барбер. Цього разу член екіпажу лебідки відрахував останні десять футів троса, легко приземлив Барбера на палубу субмарини, а потім дозволив лебідці ослабнути, коли човен скотився в жолоб.


Картер кивнув і поплескав чоловіка по спині. «Ще раз, так само, - сказав він.


"Так сер. І удачі".


Картер натягнув рятувальний нашийник, а потім він бовтався по снігу, піднятому вітром, його арктичний рюкзак і чемодан були на ремені під ним, і він падав у бік човна, що коливається.


Його спуск сповільнив останні кілька футів, коли човен ударився об корито і почав підніматися. На вершині хвилі Картера швидко опустили на останні десять футів і наздогнали палубою, що швидко рухається. Майже миттєво члени екіпажу підводного човна зняли комір, і підводний човен знову злетів по гребеню хвилі з величезним прискоренням.


Гелікоптер відривався на південний захід, коли Картера затягли вниз, і люк був замкнений. Через кілька секунд пролунав сигнал про занурення, і звукова система човна заревіла: «Пірнути, пірнути, пірнути!»


* * *


«Срібна рибка» була досить новим ударним підводним човном з ядерним двигуном, але він був навряд чи на дві третини менший від човнів типу «Петроград». Проте вона мала багато місця. Офіцерська каюта була більшою, ніж багато кают надводних кораблів часів Другої світової війни. Коридори та проходи були широкими та добре освітленими. Купе були великі, добре вентильовані та красиво обставлені. Все обладнання виглядало ультрасучасним та продуктивним.


Їхнє спорядження було покладено у відсіки, і їх провели до кают-компанії, де їм сказали, що шкіпер та його помічник незабаром приїдуть. Тим часом вони пили каву, а корабельний кухар готував їм пізню трапезу.


Форестер виглядав трохи блідим, але він стверджував, що нічого не зламав і не розтягнув, хоч він ударив досить сильно, щоб на кілька хвилин його приголомшило. Хансен був у порядку, і Барбер дуже хотів почати, хоча його непокоїло, що досі вони не розробили конкретний план.


«Це залежить від того, коли ми приїдемо завтра, як близько ми зможемо підійти до берега і який берег», - сказав Картер.


Увійшов невисокий чепурний чоловік із темно-синіми очима і капітанською нашивкою на погонах, за ним пішов вищий, міцніший чоловік із густим темним волоссям.


"Хто з вас Картер?" - спитав шкіпер.


"Я", - сказав Картер.


Капітан довго дивився на нього, потім кивнув. "Я Стюарт Макдауелл". Він вказав на іншого чоловіка. "Мій начальник, Кевін Аддісон".


Картер представив решту, і всі вони потиснули один одному руки.


"Найкоротше замовлення, яке я коли-небудь отримував за свою кар'єру", - сказав Макдауелл, наливаючи собі каву. «Мені сказали відвезти вас будь-куди. Це на підставі президентських повноважень».


Форестер пильно подивився на Картера.


"Вам дали термін, капітане?" - спитав Картер.


Макдавелл похитав головою. "Я ваш на якийсь час. Куди ви, хлопці, хочете піти?"


"База радянських підводних човнів на Світлій".


Макдауелл опустив чашку і свиснув. «Зараз не квітень, тож це не може бути першоквітневий жарт. Чи можете ви сказати мені, що вам потрібно і як ви плануєте це отримати?


«Комп'ютерний чіп із підводного човна типу «Петроград», - сказав Картер.


Макдауелл глянув на свого начальника. «Це досить складне завдання, містере Картер. Очевидно, у вас є досвід у таких речах, інакше вас не послали б. Що саме ми можемо вам зробити?»


Картер нахилився вперед. "Ви знайомі з береговою лінією навколо Світлої?"


«Так. На цей раз ця ділянка знаходиться в межах моїх крейсерських наказів. Місто та сама база знаходяться на деякій відстані один від одного. За кілька миль на південь від бази є рибальське село. Дуже близько вода дуже глибока. Сам берег кам'янистий, але тут немає скель. У вас можуть бути проблеми, якщо буде прибій. Ця частина узбережжя відкрита для тихоокеанських хвиль через протоку Ла-Перуз». Макдауелл знизав плечима. "Звичайно, у цей час року, коли ви вийдете на берег, жодного пікніка не буде.


там. Багато зимових бур та хуртовин за горами».


"Як швидко ми зможемо туди дістатися?"


Макдауелл подивився на свого старшого офіцера, який глянув на його годинник. «Втік під водою, я сказав би, завтра рано ввечері. Прийде перевірити наш навігаційний комп'ютер».


«Наскільки складно вам залишитися непоміченим на березі?» - спитав Картер.


"Це непросте питання", - розмірковував шкіпер. «Якщо погода погана, ми могли залишатися на невизначений термін. Якщо вона проясниться, їхні супутники можуть побачити нас, або їхні патрульні катери можуть виявити нас, якщо ми не залишимося на дні. Але тоді ми не зможемо дізнатися, коли ви виходите.


«Якби вони виявили вас, вони б стріляли у вас?»


«Ми залишимося за дванадцять миль від вас після того, як висадимо вас. Але з цього моменту вони переслідуватимуть нас. Ви не матимете можливості повернутися до нас».


«Спливати щоночі протягом п'яти хвилин. Якщо ви зрозумієте наш сигнал, заходьте за нами. Якщо ні, знову поринайте».


"На скільки довго?"


Картер подивився на решту. «Одна ніч у будинку, наступна ніч поза домом, якщо ми не зустрінемося на березі в негоду».


Макдауелл знову пильно дивився на Картера кілька секунд. Він встав. "У вас є арктичне спорядження?"


Картер кивнув головою. «Нам знадобляться паяння та передавач».


"Зброя?"


"Ми привезли свої", - сказав Барбер. "Mac десятки".


Картер не знав, що вони принесли зброю, але задоволений їх вибором. Mac 10 був компактний пістолет-кулемет 45 калібру. Він був не дуже точним, але надійним та дуже маленьким.


"Вам призначили квартиру?"


«Так, є, – сказав Картер.


«Тоді я пропоную вам трохи поспати – я підозрюю, що вам це знадобиться. Я дам вам знати, коли ми будемо за годину їзди від радянського узбережжя».


«Ще дещо, капітане, - сказав Картер.


"Так?" - спитав Макдауелл у дверях.


"Якщо нас виявлять на шляху, я хочу знати негайно".


Макдауелл кивнув. "Що небудь ще?"


«Перш ніж ми пройдемо через протоку, я хочу надіслати зашифроване повідомлення до Вашингтона».


«Базз, містере Аддісоне, коли будете готові його відправити. Він подбає про це за вас».


«Дякую, - сказав Картер.


"Думаю, я почекаю, Картер, поки ти не повернешся на борт", - сказав Макдауелл, і вони з Еддісон пішли.


Їхня вечеря прийшла за кілька хвилин, і після цього вони всі повернулися. Картер написав Хоуку коротке повідомлення, в якому детально описав, що сталося на даний момент, і які його плани. Аддісон зупинився біля купе, щоб отримати повідомлення і пообіцяв відправити його негайно. Їм довелося б працювати біля поверхні, щоб антена могла бути піднята над поверхнею.


Картер довго лежав на своєму ліжку, поки не заснув. Був дуже добрий шанс, що ця операція не вдасться, що всі вони будуть убиті завтра вночі. Проте виходу не було. Вони ніколи не знайдуть прихований чіп у Токіо. Він також не думав, що дипломатія спрацює. Поради збиралися розгорнути нову надзвичайно ефективну систему озброєнь. Усі конференції у Женеві у світі не завадили б використовувати його. Перш ніж переговори про роззброєння мали успіх, необхідно було зрівняти цю перевагу.


Коли він, нарешті, відійшов, йому снився Казука. Вона та майор Ріширі вінчалися на синтоїстській церемонії. Цей сон турбував Картера, але він знав, що бачить сон.


Вранці після сніданку в кают-компанії встановили портативний комп'ютерний термінал. Хансен і Форестер розглянули розроблені ними моделі бази та підводного човна. Але деталі були місцями уривчасті і грунтувалися, за визнанням обох чоловіків, лише на здогадах.


«Ми думаємо, що це так, – сказав Форестер у якийсь момент. «Але можливо, що все, що ми налаштували, може бути неправильним. Звідси немає жодного способу дізнатися».


"Обґрунтоване припущення краще, ніж нічого", - сказав Картер.


На екрані з'явилася мапа бази підводних човнів. Барбер подався вперед і пильно глянув на нього. "Що в тебе на умі, Нік?" він запитав.


"У вас є глушники для десятків Mac?"


Барбер кивнув головою. «Так, але це знижує їхню точність».


«Вхід із моря неможливий. Це було б надто важко, і їхня безпека там має бути суворою. На півночі знаходиться база МІГ, а на заході – казарми військ».


"Що залишає ліс на півдні", - сказав Барбер.


Картер кивнув головою. "Ми повинні бути в змозі дістатися хоча б до краю поворотної западини в кінці каналу".


«Охорона там буде надзвичайно жорсткою, особливо якщо в одному із загонів опиниться петроградський підводний човен».


"Вірно", - сказав Картер, дивлячись на карту. Він простяг руку і взяв телефон корабля, потім натиснув на кнопку старшого офіцера. Аддісон з'явився негайно.


"Exec."


«Містер Аддісон, це Картер. Я у кают-компанії».


"Так сер?"


"У вас є людина з UDT на борту цього човна?"


"Так сер. Це буде старший старшина Морган. Чи можу я відправити його в кают-компанію?»


«Будь ласка, – сказав Картер. "І спасибі."


Барбер кивав. Він вказав на південний край поворотної западини. "Ми можемо увійти сюди з аквалангом, прокласти шлях до потрібного загону, сісти на підводний човен, вкрасти чіп і повернутися".


"


щось таке, - сказав Картер.


На обличчі Форестера був вираз жаху. "Я не вмію плавати", - сказав він.


«Ви з Хансеном прикриватимете наш зворотний шлях», - сказав Картер. "Хто говорить російською?"


«Так, – сказав Хансен. "Але я краще піду з тобою".


Барбер і я йдемо всередину. Ви та Форестер збережете наш шлях до відступу. Ми усунемо всіх охоронців, які опиняться на нашому шляху. Якщо вони оснащені засобами зв'язку, хтось має стати».


"Так, сер", - сказав Гансен.


"Можливо, ми навіть зможемо зробити це за один вечір", - сказав Картер, хоча таємно сумнівався в цьому. "Якщо ми зможемо без проблем зійти на берег близько восьмої вечора, дійти до бази до дев'ятої, зайти до десятої, вийти до одинадцятої і повернутися до місця зустрічі до півночі..."


Барбер посміхнувся. "Завжди можна сподіватися".


Хтось постукав у двері кают-компанії.


"Увійдіть", - сказав Картер.


Увійшов чоловічий бульдог. Його шия була такою ж великою, як стегна нормального чоловіка, і його біцепси були такими ж великими. "Хтось хотів, щоб я був тут... сер?" він сказав.


"Морган?" - спитав Картер.


"Так, сер", - прогарчав чоловік з UDT.


"У вас є кисневе обладнання на борту цього човна?"


«Звичайно, сер. Але куди він іде, я йду».


Дванадцять


«Срібна рибка» знаходилася на перископічній глибині менш ніж за дві милі від радянського узбережжя на північ від міста Світла. Погода за останні двадцять чотири години зіпсувалася, і тепер о восьмій вечора на вулиці вирувала хуртовина.


Крізь сильний снігопад та штормові хвилі нічого не було видно. Картер відвів погляд від перископа.


«Там не дуже добре, Картер, – сказав шкіпер.


«Вони не чекають, що хтось вийде на берег у цьому».


Макдавелл глянув у перископ. "З тобою тут буде все гаразд, але як тільки ти наблизишся до берега, у тебе будуть руки зайняті". Він звів очі. "Одна хвиля підхопить тебе якраз і жбурляє об каміння, і все буде скінчено, крім криків - і цього не буде".


"Як щодо Моргана?" - спитав Картер.


"Він хороша людина", - сказав капітан. «Але я не проти сказати вам, що це мені не подобається. Мені це зовсім не подобається. Ми – команда підводного човна, а не група шпигунів».


"Накажи йому залишитися".


"Хіба він тобі не потрібен?"


Як би Картер не хотів цього визнавати, Морган був би великою підмогою, коли б вони опинилися всередині додаткових загонів. Навіть у цьому випадку він все одно хотів би діяти поодинці. На самоті йому не було про що турбуватися; він міг рухатися швидше і тихіше, і йому не довелося б зупинятися і пояснювати нікому себе.


"Ми можемо використовувати його", - сказав Картер.


Капітан кивнув головою. «З ним у тебе, принаймні, буде шанс зійти на берег цілим. У тебе є все, що тобі потрібно?


Вони провели день, переглядаючи свої плани та збираючи комплекти. Морган у цьому також дуже допоміг. "Так", - сказав Картер. Він глянув на годинник. Було за кілька хвилин до восьмої. «Підведіть нас якомога ближче, і ми негайно вийдемо. Слухайте наш сигнал опівночі».


"Підійде", - сказав Макдавелл. Він потис руку Картерові. "Хай щастить."


«Дякую, капітане», - сказав Картер. Він залишив рубку управління і попрямував назад у торпедний відсік, де на нього чекали інші.


"Це хід?" - спитав Форестер. Він дуже нервував.


"Так", - сказав Картер. «Шкіпер підведе нас трохи ближче, а потім спливе на поверхню, тож кормова палуба вийде з води. Але послухайте мене – там дуже грубо. Восьми-і десятифутові хвилі на березі, потім розбиваються об каміння».


"Ми всі одягнені в арктичні рятувальні костюми", - сказав Морган. «Таким чином, якщо хтось впаде у напій, у вас буде хоча б шанс зробити це».


"Останній шанс відступити", - сказав Картер. «Я хотів би, щоб ніхто з вас не пішов».


Форестер похитав головою, Хансен зайнявся тим, що допомагав Моргану з рятівними костюмами та великим рятувальним плотом, а Барбер знизав плечима. Ми зайшли так далеко, Нік. Ми не відступимо».


«Вірно, – сказав Картер.


* * *


Рятувальні костюми були виготовлені з товстої чорної гуми, покритої ізоляційним матеріалом космічної ери. Вони захищали власника у воді чи поза нею. На березі вони також будуть у парках, товстих нейлонових штанах та утеплених черевиках.


На додаток до своєї зброї та додаткових боєприпасів у кожного з них були високоенергетичні пайки, що самонагріваються, та інше рятувальне спорядження. Хансен ніс один із їхніх радіоприймачів, а Форестер - інший. Барбер та людина з UDT, Морган, несли кисневе обладнання для відновлення дихання, включаючи ласти та маски для трьох з них, а Картер ніс важку валізу для перенесення комп'ютерного чіпа.


Їхній план полягав у тому, щоб зійти на берег у парі миль на північ від рибальського села, де вони сховають гумовий човен у скелях. Звідти вони вирушать на північ, до бази, і знищать стільки охоронців, скільки знадобиться, щоб дістатися додаткових загонів. Потім Морган, Барбер і Картер вирушать під воду до підводного човна "Петроград". На борту вони витягали комп'ютерний чіп з його машини в кімнаті радіоелектронної протидії, закріплювали його в переносній сумці та повертали тим самим шляхом, яким прибули.


Було так багато змінних, так багато речей, які треба було написати


Ой, що Картер навіть не хотів про це думати. Він мав роботу, і він був тут. Настав час це зробити.


Корабельний комунікатор заверещав. Картер підняв його. "Картер".


"Ти готовий там?" - Запитав Макдауелл.


"П'ять хвилин. Ми на позиції?"


«Ми всього за півмилі від берега. Ми дамо вам п'ять хвилин, а потім спливемо. У вас буде рівно дві хвилини, щоб піднятися на палубу, надути пліт і вибратися».


"Ми будемо готові", - сказав Картер. Він повісив слухавку.


"Ми там?" - спитав Форестер.


«Ми спливаємо за п'ять хвилин».


Вони швидко одягли рятувальні костюми, пристебнули спорядження та підготували великий гумовий пліт до відплиття. Вони почорніли, так що вони були майже невидимі вночі. Очі Лісника розширились. Він продовжував облизувати губи. Картерові було його шкода, але в нього вистачило мужності.


Вони були пристосовані для майже безшумного бігу так близько до берега, так що єдиною ознакою того, що вони спливли, було жовте світло, яке стало червоним, тоді як білі вогні у відсіку також стали червоними. За дев'яносто секунд вони частково піднялися з моря, хвилі розгойдували великий човен.


Морган виліз сходами до люка, і, коли індикатор стану заблимав зеленим, він повернув собаче колесо і відкрив люк. Коли Морган видерся на палубу, внизу спустилося багато води. Картер і Барбер підштовхнули до нього рятувальний пліт, а потім допомогли Хансену та Форестерові піднятися. Наступним пішов Барбер, останнім – Картер. Один із членів екіпажу закрив люк.


Вітер та море були жахливими. Навіть із цього далекого берега вони могли чути, як прибій розбивається об каміння. Сніг валив горизонтально. Навіть одягнені у рятувальні костюми вони відчували сильний холод.


Моргану вдалося надути великий гумовий пліт і перелетіти через борт за сорок п'ять секунд. Він тримав шнур, поки вони всі піднімалися на борт, потім піднявся на борт і відштовхнув їх від підводного човна.


Вітер і море відразу привели їх до берега, їхні короткі алюмінієві весла ледве могли утримувати корми.


Вони ніколи не чули і не відчували занурення Срібної Рибки. Після перших двадцяти ярдів вони зрозуміли, що борються за своє життя. Кожен гребінь хвилі загрожував або затопити їх, або перевернути гумовий човен. У будь-якому разі вони не мали б шансів вижити.


Здавалося, що цілу вічність вони не могли бачити попереду нічого, і зловісний шум прибою ставав дедалі голоснішим.


Картер помітив перед ними величезний камінь. "Порт! Порт!" він гукнув.


Морган і Барбер побачили валун одночасно і занурили весла в киплячу воду, потягнувши човен ліворуч.


Величезна хвиля рознесла їх повз валун, штовхнувши на бік. Картерові здалося, що Форестер вивалюється з човна, і він спробував схопити його, але схибив, а потім крижані сибірські води зімкнулися над його головою, і він почав боротися за власне виживання.


Його плече врізалося в щось, відкинувши його вправо, потім вгору ногами, перш ніж він простяг руку і схопився за щось на зразок краю гумового човна.


Наступна хвиля відтягла його від човна, що був над ним, і він ударився об коліна. Якось він опинився на ногах, його голова була над водою. Він зробив кілька кроків до кам'янистого берега, коли інша хвиля підняла його і кинула на берег.


Хансен лежав обличчям униз у прибої. Картер насилу підбіг до нього і потяг ще далі по камінню. Очі Хансена затремтіли, і він почав відкашлюватися, тому Картер зняв чемодан і поспішив назад на пляж.


Вітер завивав довкола скель, і кожні кілька секунд величезна хвиля розбивалася об берег. Морган і Барбер з'явилися з темряви, тягнучи за собою великий гумовий човен. Кров текла по обличчю Барбера, але з ним усе було гаразд.


"Ви бачили Forester?" - крикнув Картер крізь вітер.


"Ні", - крикнув Барбер. "Як щодо Хансена?"


"Він в порядку. Він на скелях. Я бачив, як Форестер переборщив», - сказав Картер. Він допоміг Барберу та Моргану витягнути човен на берег, а потім вони втрьох повернулися до берега, де й розділились.


Картер виявив, що комп'ютерний експерт затиснутий між двома камінням, все його тіло зігнуте назад у жахливо гротескному положенні. Його спина була зламана як мінімум у півдюжині місць. Його очі були розплющені, а язик висовувався з рота. Прив'язана до його спини рація була розбита.


На той час, як Картер витягнув своє тіло назад на пляж, Барбер і Морган повернулися. Морган перевірив пульс Форестера.


«Бідний ублюдок, – сказав Барбер.


"Нам доведеться сховати його тіло, поки ми не повернемося", - сказав Картер. "Ми можемо покласти його на рятувальний пліт".


"Одне можна сказати напевно", - сказав Барбер. «Вони страшенно впевнені, що вони не знають, що хтось зійшов на берег. Не в цьому лайні».


"Не будь таким впевненим", - відрізав Морган.


«Він має рацію, - сказав Картер. «Давайте зберемося разом і забираємося звідси до біса».


* * *


Хансен


Він був приголомшений, але міг рухатися самостійно, коли вони сховали гумовий човен між камінням, а разом із ним і тіло Форестера.


Вони розділили спорядження і рушили на північ уздовж узбережжя, рухаючись так швидко, як тільки могли. Іноді їм доводилося йти углиб суші, як вони могли знайти прохід навколо виходів скель. В решту часу вони могли гуляти кам'янистим пляжем. На суші їм доводилося мати справу зі снігом, який часом був по стегна. На пляжі їм доводилося боротися з пронизливим вітром та хвилями, що розбиваються об скелі.


Поки вони просувалися на північ, Картер багато думав про Форестера. Ця людина ніколи не повинна була брати участь у цій місії. Але тоді ні Барбер, ні Гансен не повинні. То були пасиви. Морган з його навичками UDT та зносу був би корисним. Але решта буде на заваді.


Їм знадобилася майже година швидкого пересування крізь шторм, перш ніж вони побачили вогники на базі підводних човнів. Вони тільки-но покинули пляж і пробиралися через пагорб. Картер підняв їх на гребінь.


"Ось", - сказав він, вказуючи на світло на огорожі по периметру.


«Господи, – сказав Хансен.


Між їхньою позицією та парканом був якийсь чагарник, за яким була широка смуга нічия, обмежена лісом, намальованим Хансеном на карті. Якщо малюнок був точний, з іншого боку лісу були загони для підводних човнів.


Вони лежали на гребені пагорба, і вітер завивав довкола них, поки Картер стежив за будь-якими ознаками руху вздовж паркану – зовні чи всередині. Але нічого не було, що означало, що поради, ймовірно, покладалися на візуальні спостереження зі сторожових вишок уздовж паркану. У поєднанні з ізоляцією бази безпека по периметру не буде настільки ж жорсткою, як безпека навколо підводних загонів, і особливо навколо самого підводного човна «Петроград». Сьогодні ввечері темрява та сильний шторм закриють їхній вхід на базу.


Картер подивився на годинник. Було трохи більше дев'яти. Вони не надто відставали від графіка. Якщо все піде досить добре, все ще можливо, що вони зможуть зустрітися з Срібною рибкою опівночі.


Він відірвався від гребеня і обернувся до інших. «Ми проходимо через паркан та через відкриту смугу до лісу. Хансе, залишайся в межах дерев і стеж за парканом. Якщо пролом буде виявлений, тобі доведеться прийти по нас».


Хансен кивнув головою.


Картер повернувся до Барбера та Моргана. «Залежно від того, що ми знаходимо по той бік лісу, я хочу вирушити під воду до петроградської загони. В ідеалі я хотів би сісти на борт, взяти чіп та вийти, щоб ніхто про це не знав».


"Це малоймовірно, правда?" - сказав Барбер.


"Подивимося", - сказав Картер. «Дорогою Морган збирається закласти вибухівку в корпус «Петрограда». Якщо нам доведеться стріляти, він їх висадить у повітря. Якщо пощастить, безлад сховає нашу втечу».


Морган кивнув головою.


«Ми повернемося тим самим шляхом, яким прийшли. Якщо шторм стихне, ми можемо вибратися сьогодні ввечері».


"Давай покінчимо з цим", - сказав Хансен.


"Стрільба не буде, якщо вона не стане абсолютно необхідною... якщо тільки від цього не залежить ваше життя", - сказав Картер. "Ви розумієте?"


Усі кивнули.


"Добре. Я купую перший раунд, коли ми повернемося до Токіо», - сказав Картер.


Вони почали за пагорб, тримаючись низько, поки не досягли укриття чагарника, а потім промчали останні сотню ярдів або близько до краю розчищеної території вздовж лінії огорожі.


Вони знову зупинилися, чекали та вистежували будь-які ознаки руху. Зі сходу та заходу вздовж паркану сильні ліхтарі висвітлювали нічийну територію, і вони могли лише розрізнити обриси сторожових веж. Проте подробиць вони не побачили. Охоронці у вежах не побачать нічого внизу. У звичайний вечір вся територія була б яскраво освітлена, як удень. Ніщо не могло рухатися непомітно. Сьогодні їх вхід закриє шторм.


Картер жестом запросив Моргана йти вперед. Чоловік з UDT відповз від кущів, перетнув відкритий майданчик, витяг біля паркану свої кусачки і взявся до роботи.


Протягом дев'яноста секунд Морган зробив велику дірку в паркані і жестом запросив решту вийти вперед.


Жодних сигналів тривоги не було, що означало, що паркан не був підключений. Поки що їм супроводжував успіх.


Картер і Морган притримували отвір, поки Барбер і Гансен проповзли через нього. Наступним пішов Морган, а Картер пішов останнім, закривши дротяну сітку, щоби при випадковому огляді не виявилося, що вона була розрізана.


Тривога, як і раніше, не звучала, але Картер відчув свербіж між лопатками. Він озирнувся через паркан, звідки вони прийшли, але не побачив нічого, крім снігу, що клубився.


"Що це таке?" - спитав Барбер.


"Я не знаю", - сказав Картер. Але він мав сильне почуття, що вони більше не одні, що хтось спостерігає


"Є хтось там позаду?" - спитав Гансен.


"Я не знаю", - знову сказав Картер, вдивляючись у темряву. Він похитав головою. Він нічого не чув; він нічого не бачив. І все ж таки у нього було неприємне відчуття, що хтось був там ззаду, що хтось пішов за ними.


Він обернувся назад. «Нічого подібного, – сказав він. "У нас є робота - давайте зробимо її!"


Пригнувшись, вони поспішили через нейтральну смугу на захист лісу, де Картер знову озирнувся назад, звідки вони прийшли.


Хансен витягнув свій Mac 10 із глушником.


«Жодної стрілянини, якщо для тебе немає іншого виходу», - сказав Картер.


Хансен кивнув головою. «Просто поспішай. Я не хочу стояти тут усю ніч».


Картер взяв він ініціативу і попрямував просто північ через ліс. Це було дивно на вітрі. Вони чули це у верхівках дерев, і сніг стікав до них майже тонкий туман.


Двічі Картер зупинявся, щоби послухати. Щоразу він озирався через плече, звідки вони прийшли. Морган ставав нетерплячим, і Барбер був наляканий. Але жоден із них нічого не сказав.


Через півмилі сосновий ліс різко скінчився схилом з купи каміння і валунів, що підіймався, тягнувся на схід і захід так далеко, наскільки вони могли бачити в сніг, що клубився. Схил був не менше двадцяти футів у висоту, а його вершина була увінчана бетонною стіною.


Очевидно, басейн для повороту допоміжного загону був з іншого боку кам'яної дамби. Дамба, ймовірно, була побудована для стримування припливів та відливів.


Зверху було багато світла. Якщо у них виникнуть проблеми з безпекою, вони будуть там.


Картер жестом наказав їм відступити подалі в ліс.


«Залишайся там. Я піду нагору, щоб подивитись, що відбувається», - сказав він.


"Я піду з тобою", - сказав Барбер.


Ні. І якщо щось піде не так - я маю на увазі взагалі що завгодно - я хочу, щоб ти забирався звідси до біса на дублі. Ви розумієте?"


Барбер хотів заперечити, але Морган утримав його. "Так, так, сер", - сказав військовий з UDT.


Картер стягнув ремені валізи, витягнув свій стилет і поспішив назад до узлісся. Він мовчки рушив по крутій кам'яній греблі.


За кілька футів від вершини він зупинився на якусь мить, щоб прислухатися. Десь по той бік працювала техніка. Картеру це здалося подібним до дизельного двигуна. Великий. Можливо, судновий двигун.


Він доповз до краю і обережно підвівся, щоб побачити зверху. Дамбу було увінчано широкою бетонною дорогою шириною не менше тридцяти ярдів. Легкі стійки були розміщені приблизно через кожні п'ятнадцять ярдів уздовж залізної огорожі, яка йшла на схід та захід.


Прямо навпроти нього закінчувалася дорога. За ним не було нічого, крім невиразних ореолів світла внизу і вдалині. Зліва проїжджа частина спускалася вниз до ряду широких гострокінцевих бетонних дахів, які були набагато довшими, ніж їхня ширина. Картер зрозумів, що це загони для підводних човнів. Праворуч дамба, здавалося, вигиналася до моря.


Уздовж вершини дамби не було руху ні вліво, ні вправо, а також не було жодних слідів на снігу, що тільки-но випав, на проїжджій частині.


Картер виліз нагору і помчав через проїжджу частину до огорожі між легкими опорами. За десять футів нижче дороги виднілася поверхня вир, вода чорна і масляниста, коли вона рухалася від хвиль за хвилерізом в океані.


На сході пролягав канал, що виходить у море, а на заході та півночі – самі загони для підводних човнів, відкриті для повороту, деякі з них були освітлені, інші – темні. Ближче до північного краю западини, крізь вихровий сніг, Картер міг розгледіти кормовий кінець чогось, що виглядало як великий підводний човен. Величезний човен. Набагато більше за інших. Це був підводний човен типу "Петроград". І, наскільки міг судити, він був єдиним.


Картер поспішив назад через проїжджу частину і спустився по камінню туди, де внизу чекали Барбер і Морган.


"Як він там виглядає?" - нервово спитав Барбер.


Він широко відкритий. У нас не буде проблем із входом. Але це десятифутовий перепад поверхні води, тож нам доведеться знайти інший вихід».


"Човен там?" - Запитав Морган. "Петроград?"


"В одному з останніх загонів на дальній стороні тазу", - сказав Картер. "Це там, добре".


Морган кивнув головою. "Ми йдемо за нею?"


«Прямо зараз, – сказав Картер.


Вони швидко витягли своє водолазне спорядження, прив'язавши кисневе обладнання до грудей. Кожен блок був укладений у невеликий пакет і включав каністру з вапна, крихітний балон з киснем та регулятор. То була закрита система. Користувач вдихнув кисень. Видихи були відфільтровані від вуглекислого газу в каністрі з вапном і повернуто до системи. Бульбашки, які могли б пробити поверхню води, не утворювалися, але спорядження було безпечним лише на відстані двадцяти п'яти чи тридцяти футів.


Коли вони були готові, вони повернулися на вершину греблі. Як і раніше, нікого не було. Вже попередні треки Картеру


він мало не засипаний хуртовиною.


Разом вони схопилися, помчали через проїжджу частину, а на протилежному боці перелізли через паркан і стрибнули на десять футів униз у холодну темну воду, їхні бризки не були чутні крізь шум дизеля та вітер.


Тринадцять


Вода була теплою проти температурою повітря. Картер, Барбер і Морган спливли між парою загонів на західній стороні розворотної улоговини приблизно на півдорозі між дорогою та «Петроградською». Вони були там у тіні і спливли за сигналом Картера, щоб зорієнтуватися.


Картер виплюнув мундштук і притяг Моргана ближче. «Щойно ми завернемо за кут у загін, я хочу, щоб ви заклали вибухівку».


"Як довго ви хочете на таймері?"


«Чекай, поки ми вийдемо. Я тобі тоді скажу. Але ми можемо втекти, тож тобі доведеться працювати швидко».


"Так, так", - сказав Морган.


"Ти в порядку?" - спитав Картер у Барбера. Чоловік, здавалося, сильно дихав.


"Давайте продовжимо", - роздратовано відрізав він.


Картер сперечався сам із собою, чи слід йому відправити людину із ЦРУ чекати з Хансеном. Але було вже запізно. Для них було б набагато безпечніше піти далі, ніж розділитись і ризикнути розкритися.


Вони знову поринули у воду і продовжили рух по всій довжині поворотного басейну. Вони були всього за кілька футів від поверхні. Внизу та з боків вода була чорнильно-чорною. Але нагорі вони могли бачити дивні форми від яскравих вогнів, що сяють у багатьох окремих загонах підводних човнів.


Ближче до далекого кінця поворотного тазу вони в'їхали в загін «Петрограда» і спливли за кормою величезного човна.


Картер простяг руку і торкнувся чорного корпусу. Поверхня була м'якою, майже гумовою; це нагадало йому шкуру дельфіна. Очевидно, це була спеціальна обробка поверхні, яка допомогла поглинати імпульси радарів та гідролокаторів, як і американські літаки з можливістю малопомітності.


З хвилину Картер дивився вздовж човна, шукаючи ознак активності. Серія дуже яскравих стельових вогнів освітлювала більшу частину човна. Але горіло тільки кожне четверте світло, і на палубі не було ні робітників, ні моряків.


Він повернувся і жестом наказав Моргану зануритися у воду та розмістити вибухівку. «Ми йдемо на борт, – прошепотів він. «Щойно будеш готовий, стій тут. Якщо щось піде не так на борту, встановіть таймер на кілька хвилин і забирайтеся до біса».


Морган кивнув і мовчки зник з поля зору. Тепер він був у своїй стихії, і Картер знав, що ця людина зробить те, що йому сказали.


Радянський охоронець з автоматом, перекинутим через плече, з'явився на помості перед загоном, пройшов до кінця, повернувся і повільно пішов назад тим самим шляхом, що й прийшов, зникнувши за бойовою рубкою. Йому було нудно. Він навіть не глянув на підводний човен, коли проходив повз.


Картер потягнувся вниз, стягнув ласти, пристебнув їх до пояса і видерся на кормову палубу, використовуючи вентиляційні отвори як опори для рук.


Барбер приєднався до нього через кілька секунд, коли Картер витяг газову бомбу, що залишилася, і заглушений Mac 10. Барбер витяг пістолет.


Мовчки вони поспішили вперед до величезного вітрила, на якому була сама бойова рубка, перископи, антени та місток.


Вони причаїлись у темряві. Через кілька секунд нудний охоронець перетнув подіум, знову повернувся і пішов назад.


У той момент, коли він зник з поля зору, Картер і Барбер залізли на палубу для цигарок, а потім обійшли місток. Люк було відкрито. Знизу сяяло тьмяне біле світло, і вони могли чути, як хтось тихо говорить.


Картер жестом наказав Барберу стежити за охоронцем на подіумі, потім установив таймер на П'єра, зачекав секунду чи дві і кинув бомбу нижче.


Він ударив із металевим гуркотом. На мить унизу припинилися розмови, потім хтось вилаявся. За мить П'єр з тихою бавовною пішов.


Картер звів очі, коли охоронець на подіумі знову пройшов. Але він нічого не чув. Звуки діючого поблизу дизельного двигуна були досить гучними, щоб заглушити будь-які сторонні шуми.


Охоронець повернувся і пішов у інший бік, знову зникнувши.


Все це почало турбувати Картера. Безпека тут мала бути дуже строгою. Але огорожа по периметру не була електрифікована, і не було жодних піших патрулів у лісі чи краю загонів. На додачу до всього, охоронець тут, на самому «Петроградському» підводному човні, здавався байдужим до свого обов'язку. У цьому не було особливого сенсу.


Картер перекинув ноги через край люка і обережно спустився в човен. У повітрі пахло сумішшю мигдалю – залишку газу П'єра – та нового електронного обладнання.


На верхній палубі нікого не було. Було очевидно, що цей човен все ще будується. У стійках для обладнання були білі плями, були відсутні датчики, бовталися дроти, готові до підключення.


Барбер спустився сходами, закрив люк позаду себе і зупинився.


Картер подивився на нижній поверх. Тут запах мигдалю був сильнішим


. Він бачив щонайменше дві людини впали, одна з них впала на електронне обладнання.


Барбер глянув через плече Картера.


"Кімната ECM", - м'яко сказав він. "Чип там внизу".


Щось безперечно було не так. Де безпека?


Картер вибрався через люк до кімнати ECM. Третій чоловік, зібганий, лежав на палубі перед високою стійкою для обладнання. Електронне обладнання було забите майже у всіх доступних місцях великого відсіку.


Перукар спустився.


"Стежте за переднім люком і стежте за кормою", - сказав Картер. Він зняв футляр для перенесення, відкрив його на палубі та відкрив крихітне відділення для чіпа.


Тепер він спітнів у теплому повітрі підводного човна. Щось пішло не так. Цілком неправильно. Він відчував, як це густо в атмосфері.


Барбер зник через кормовий люк, коли Картер випростався і оглянув купе. Головний комп'ютер займав передній правий кут приблизно там, де, як припускав Форестер, міг бути. Це теж не дуже відрізнялося від його припущення.


Картер підійшов до неї, кілька хвилин вивчав панель, потім відгвинтив чотири ручки з накаткою, через які впало прозоре пластикове вікно. Усередині трикутна пластина з нержавіючої сталі фіксувалася трьома клямками. Картер розстебнув їх та обережно зняв кришку, витягаючи її з товстої гумової прокладки.


З вузької кабінки позаду вийшов потік сухого теплого повітря. Сам чіп був вставлений у довгасте гніздо розміром дві великі поштові марки. Він утримувався дома парою гвинтів з хрестоподібним шлицем.


Картер витягнув свій стилет і, працюючи повільно, щоб не зірвати головки гвинтів, вивернув їх.


Повернувся Барбер. "У човні є ще хтось", - наполегливо прошепотів він.


Картер підняв очі. "Де?"


Корма. Думаю, каюти екіпажу. Схоже, їх багато. Можливо, ціла дюжина».


"Ви можете замкнути люк зсередини?"


Барбер похитав головою. «Я можу закрити та зловити його, але немає жодного способу заблокувати люки на човні, за винятком аварійних умов занурення. І тоді кожен люк замикається з обох боків».


«Тоді стій на варті. Якщо хтось з'явиться, вбийте їх», - відрізав Картер. Він знову повернувся до чіпа. Тонка електронна схема вже втратила контроль над температурою та вологістю. Він гадки не мав, як довго пропрацює чіп поза своїм захисним коконом, але не думав, що це буде дуже довго.


Він заліз усередину і витягнув крихітний чіп із гнізда. Миттєвий контакт було перервано, панель комп'ютера відключилася, і тишу порушив клаксон.


Картер зрозумів, що комп'ютер сам себе захищає. Чіп був стривожений. Ось чому безпека на базі, здавалося, була такою слабкою.


"Давай вибиратися звідси!" - вигукнув Барбер.


"Дивись на корму", - спокійно сказав Картер. Він обережно перевернув чіп і переніс його у відкритий ящик для перенесення.


"На це зараз немає часу!" - вигукнув Барбер.


"Дивися на корму!" — гаркнув Картер, не зводячи очей. Він поклав чіп у крихітний відсік у кейсі для перенесення, потім закрив і замкнув кришку над гніздом. Три індикатори блимали зеленим на маленькій панелі управління: один вказував, що контролюється вологість, інший контролює температуру, а третій вказує на подачу крихітного струму обслуговування, що подається в чіп підтримки його пам'яті.


Картер закрив та запечатав кейс для перенесення, коли Барбер випустив чергу зі свого Mac 10. Хтось застогнав.


Плити на корму не могло бути й мови, як і про бойову рубку. Охоронці очікували, що вони вийдуть саме так.


"Собака люк!" - вигукнув Картер. Він перекинув сумку через плече і підійшов до носового люка, що веде до офіцерської зони, за якою знаходилися торпедні відсіки та ракетний пусковий комплекс.


За мить до нього приєднався Барбер. "Що ти робиш, для млинців?"


"Ми не можемо йти на корму, і вони стежитимуть за нашим виходом через рубку", - сказав Картер, входячи в радіорубку.


Увійшов Барбер і почав зачиняти люк.


«Залишіть його здебільшого відкритим, – сказав йому Картер. Він підійшов до переднього люка і відчинив його. Там нікого не було.


"Але вони йдуть!" - обурився Барбер.


"Якщо вони побачать, що люк відкритий, вони подумають, що ми пішли нагору", - сказав Картер. Він ступив у головний коридор на територію офіцерів. «Давай, Томе, - крикнув він у відповідь.


Барбер помчав через радіорубку і пірнув у люк.


"Цього ми закриваємо", - сказав Картер. Поки Барбер закривав і переслідував люк, Картер поспішив уперед повз офіцерську каюту, акумуляторну кімнату і навколо ракет у їхніх пускових трубах.


Клаксон здавався тут далеко. На даний момент пошук буде зосереджений на кормі та на самій бойовій рубці. Але їм не знадобилося багато часу, щоб зрозуміти, що сталося.


Однак найбільшою і найбільш насущною проблемою для них був Морган, який наклеїв пластик на корпус човна. До теперішнього часу, якби він виконав наказ, він би встановив таймер і був би на шляху виходу. Картер і Барбер мають дістати нас


Якщо їм потрібен хоч якийсь шанс вижити, вони мають залишити субмарину до того, як вона вибухне.


Люк торпедного відсіку було закрито. Картер тримався, поки Барбер не наздогнав його.


"Чи є спосіб дізнатися, що відбувається всередині?" - спитав Картер.


Барбер похитав головою. "Не за винятком того, щоб увійти у зв'язок із човном".


Картер відступив і підняв свій Mac 10. Відкрийте його, - сказав він.


Барбер переводив погляд із Картера на люк і назад.


«Давай, Томе. В нас тут мало часу».


Барбер, здавалося, вийшов із заціпеніння. Він повернувся до люка, повернув колесо, відчинив важкі металеві двері і відступив назад.


У торпедному відсіку було темно, за винятком одного червоного вогника нагорі посередині кімнати біля трапу люка носової палуби.


"Хтось піднявся", - прошепотів Барбер. Щоразу, коли вночі відкривався зовнішній люк, у відсіку просто під ним зазвичай гасли білі вогні.


Картер увійшов у купе і поспішив до сходів, де обережно глянув угору. Люк було відкрито. Хтось там був і підвівся при звуку будильника.


Картер відступив. Вони не могли повернутися тим самим шляхом, яким прийшли. Це був їхній єдиний вихід. І їм треба було піти зараз.


"Що трапилося?" - спитав Барбер.


«Підніміть руки, – сказав Картер.


"Яка…?"


"Підійміть руки. Тепер! І що б не сталося, не здайтеся!»


Барбер відступив і підняв руки над головою. Картер поклав свій Mac 10, витягнув стилет і зробив крок за сходи.


"Він у мене тут", - крикнув він російською через відкритий люк. "Він тут! Допоможіть мені!"


Картер не міг бачити відкритий люк, але Барбер міг, і він напружився та відступив. "Якби там було більше однієї російської, у них з Барбером були б великі проблеми", - подумав Кіллмайстер. Але вони вже мали проблеми, тому трохи більше не мало значення.


На сходах з'явилася пара ніг. Картер відступив ще далі в темряву, коли в поле зору з'явився решта радянських моряків.


"Хто він…?" - почав питати російську, коли зрозумів, що щось не так. Він почав піднімати пістолет.


Картер зробив крок з протилежного боку сходів і глянув у відкритий люк. На цей раз їм пощастило. Більше там нікого не було, хоч він чув крики сирен у всіх загонах.


Російська, відчувши, що за ним хтось іде, обернувся. Картер увійшов до нього, його ліва рука затиснула йому рота, а правою встромив гостре, як бритва, лезо Х'юго в груди людини, пронизавши його серце.


Усе скінчилося за секунди. Очі російської збожеволіли, він на мить завмер, а потім його ноги обрушилися під ним, кров залила його форму.


Картер поклав тіло на палубу, витягнув свій клинок і вклав його в піхви, не витрачаючи часу на те, щоб змити кров. Барбер з жахом відступив, тримаючи руки над головою.


Картер схопив свій Mac 10. «Ходімо», - сказав він і піднявся сходами. Він висунув голову трохи вище за край і виглянув назовні.


Вогні, здавалося, спалахували всюди навколо загонів, проте більша частина з них була зосереджена на бойовій рубці «Петрограда», залишаючи носову частину відносної тіні. На подіумах перед загоном було багато активності; Картер чув, як люди бігають і вигукують накази.


Картер подумав, що в метушні вони матиме шанс. Але їм доведеться прийняти це зараз.


Він відсахнувся і подивився на Барбера, який був трохи нижче його сходами.


«Ми йдемо нагору – перетинаємо палубу та стрибаємо у воду. Надягніть мундштук, і що б не сталося, не зупиняйтеся, не зменшуйте швидкість, не оглядайтеся - просто слідуйте за мною!


Барбер невпевнено кивнув головою.


"Тоді давай зробимо це", - сказав Картер. Він затис мундштук між зубами, подивився через край - нічого не змінилося - потім проліз залишок шляху на палубу.


Зберігаючи низький рівень. Картер рушив прямо на лівий борт. Спустившись із краю палуби у воду, він озирнувся через плече і побачив Барбера за ним. Потім вода змикалася над його головою, і він поплив униз і вліво, слідуючи вигину корпусу.


Він підвівся, щоб переконатися, що Барбер іде за ним, і разом вони поспішно підпливли до корми човна.


Щось торкнулося коліна Картера знизу, і він інстинктивно обернувся вліво і потягнувся за своїм стилетом. Але то був Морган. Чоловік із UDT з'явився перед лицьовою маскою Картера. Барбер був поруч із ними. Схоже, йому стало важко дихати. То був страх.


Картер вказав на годинник, а потім на борт човна. Морган похитав головою, показуючи, що він не встановив таймер на вибухівці.


Картер знову вказав на кіль і зробив скручуючий рух великим і вказівним пальцями правої руки.


Морган вказав на свій годинник. Картер підняв п'ять пальців. П'ять хвилин. Морган кивнув і жестом рушив на південь, щоб вони йшли.


Картер почав протестувати, але Морган


похитав головою і наполегливо вказав на південь.


Людина з UDT мала рацію. На даний момент чіп був важливішим, ніж склеювання. Картер знову підняв п'ять пальців і жестом показав Моргану на південь, коли той закінчив. Морган кивнув і пірнув уздовж корпусу до місця навпроти ядерного реактора човна. Коли він закінчить, у минуле піде як Петроград, а й вся база підводних човнів. Вся вода у загонах буде забруднена ядерними відходами, що зробить базу непридатною для використання на довгі роки.


Картер натягнув ласти, і йому довелося підштовхнути Барбера ще й. Коли вони були готові, вони вийшли з Петрограда, пропливши футів на десять під поверхнею.


Картер дивився на компас. Коли він зрозумів, що вони майже перетнули поворотний басейн, він повернув прямо на південь. Вони не зможуть повернутися тим самим шляхом, яким перетнули проїжджу частину нагорі дамби. З води туди не підвестися. Натомість вони вивели корабельний канал до кінця дамби і піднялися на скелі.


Вони були поза загоном менш як дев'яносто секунд, коли підводний вибух вдарив у них з неймовірною силою.


Здавалося, що всю вічність Картер не міг дихати, і в темній воді він не мав чіткого уявлення, де знаходиться верх. Здавалося, ніби кожна кістка у його тілі роздроблена; його вуха ревіли, а очі горіли і пульсували.


Дивне високе світло, здавалося, коливалося десь далеко від нього. Але він не міг змусити своє тіло працювати, щоб воно відповідало його потребам.


Його голова вирвалася на поверхню, і він виплюнув мундштук, задихаючись від повітря, його живіт вирував, блювота виходила з його рота та носа, кров текла з вух та очей.


У голові Картера кристалізувалась єдина думка: Морган був там.


Він повернувся так, що опинився віч-на-віч з полум'ям, що височіло над тонучими останками підводного човна «Петроград». Але це було так далеко. Картер спробував це розгадати. Він не міг бути більше п'ятдесяти ярдів від човна, коли стався вибух, і тепер він виявив, що знаходився майже на південному кінці басейну, що розвертається. Але як, якщо тільки сила вибуху не створила сильної підводної течії, яка штовхнула його в басейн.


Одне було ясно. Морган загинув внаслідок явно передчасного вибуху. Навіть якби він підійшов прямо за ними, він був би надто близько.


Що залишив Барбер.


Голова Картера почала прояснюватися, хоча на мить його слух пропав, за винятком безперервного реву - майже такого ж звуку, як у дуже великого водоспаду - і тонкий червоний серпанок, здавалося, закривав його зір. Полум'я, що доходило до нічного неба з-під пера «Петрограда», фарбувало хуртовину в червоні тони.


По той бік загонів для підводних човнів вирувала активність. Блимали вогні. Солдати були скрізь. Картерові було важко щось розрізнити в замішанні та його приголомшеному стані, але, спостерігаючи, він не міг помилитися, як солдати-зв'язки витягували з басейну майже навпроти того місця, де він погойдувався, прямо на поверхні.


Це було Тіло Барбера. Морган не міг зайти так далеко, і черепиця, яку вони витягли з води, виразно була тілом у темному рятувальному костюмі.


Картер з болем потягнувся через плече і торкнувся обнадійливої сумки для перенесення. Неможливо було сказати, чи мікросхема пережила величезну підводну ударну хвилю вибуху, але він зайшов так далеко з нею і не збирався залишати її там.


Досі через цей чіп загинуло багато людей. Крім Тіббета, там були пілот AX за межами Токіо, корейський страж воріт, радіотехнік та Арнольд Скотт на території комплексу Міто, а тепер і Форестер на кам'янистому пляжі, Морган під Петроградом та Барбер через поворотний басейн. . І щонайменше двадцять росіян.


Коли це закінчиться?


Картер кинув останній довгий погляд через таз. Російські солдати збожеволіли; вони врізалися прикладами автоматів у тіло Барбера. Залишився тільки Хансен, і в нього було їхнє єдине радіо для зв'язку з підводним човном. Але Картер мав ще одне передчуття, що Хансен теж пішов.


Він узяв мундштук у рот і повільно поринув у темну, холодну воду, його тіло було готове кинути його, тільки його воля і рішучість утримували його.


14


Великі сталеві двері біля входу на поворот зачинялися. Картер не міг чути гуркоту машин, але відчував вібрацію води і точно знав, що відбувається. Він подвоїв свої зусилля.


Той, хто проводив пошукову операцію, був різким. Він не мав можливості дізнатися, скільки чоловіків UDT увійшло в загони. Він мав тільки одне тіло. Але він не ризикував.


У звичайних умовах великі сталеві двері використовувалися для захисту загород від штормових хвиль з океану. Вони можуть


також можна використовувати для захисту від підводних човнів супротивника. Однак у цьому випадку вони використовуватимуться для стримування зловмисників.


Плаваючи, Картер витяг руки перед собою, як сліпий, що перетинає дивну кімнату. Він знав, що рухається правильним компасом курсу до вихідного каналу, але не міг знати, як далеко він ще знаходиться. І він не хотів ризикувати випливти на поверхню. Якби вони зачиняли двері, щоб утримати його всередині, вони також могли б поставити охорону на вході в канал або біля нього, щоб стежити за пірначем, що сплив.


Його ліва рука зачепила сталеву поверхню однієї з дверей, і він одразу ж повернувся праворуч, утримуючи руку в контакті зі сталлю. Двері рухалися всередину, але повільно.


Картер знову збільшив свої зусилля, його тіло закликало до відпочинку. Тепер було важко дихати; Здавалося, ніби давила на нього величезна рука, розчавлюючи його тіло, видавлюючи повітря з його легень.


Бути спійманим тут у басейні означало вірну смерть. Рано чи пізно йому доведеться вийти на повітря чи потонути. Коли він підніметься, його помітять.


Сталеві двері, здавалося, тривали вічно. Картер почав вірити, що діє у світі снів; усе це було справжнім. Ще одна частина його мозку, на інстинктивнішому рівні, чудово розуміла, що це було дуже реально, і його життя залежало від його продовження боротьби.


Край північних дверей відзначений товстим сталевим фланцем. Приплив наближався, і раптово Картер боровся з наростаючим перебігом, який посилювався отвором, що звужується.


Він обійшов край фланця, правою рукою торкнувшись південних дверей. Потім він пройшов через отвір, відштовхуючись.


В останні секунди сила струму збільшилася, знову штовхаючи його назад у отвір. З останніх сил він відштовхнувся.


Щось схопило його плавець, і він смикнув ногою, коли величезні двері зачинилися, і вихрові течії, що створюються проти них припливом, що все ще насувається, охопили його великим колом по кам'яному начерку, що піднімався до краю гребеня. земляна гребля.


Він перекидався з ніг на голову, його й без того розбите тіло вдарялося об каміння, протитеча на краях каналу штовхала його у бік моря.


Нарешті він сплив на крутому спуску, вдарившись об каміння на південній стороні каналу. Шторм посилився, вогонь і прожектори були всього за сотню ярдів від загону, ледь помітного на снігу.


З болем він виліз із води, далі на скелі, і повна лють шторму та сильний холод обрушилися на нього з дикою силою.


Арктичний костюм чи ні, він не зможе довго тут прожити. На мить або дві він відкинувся назад і дозволив очам закритися. "Було б легко, - подумав він, - просто заснути". Тут було так зручно. Навіть холод почав зникати.


Він змусив себе розплющити очі і сісти. Він десь втратив один з плавальних ласт, а Mac 10, що все ще висів у нього на плечі, вже замерзав. Як і раніше, ніякі звуки не проникали в його розбиті барабанні перетинки. Було важко рухатися або навіть думати, і йому знадобилося кілька спроб, перш ніж він зміг підвестися на ноги. Сімдесятифунтова сумка для перенесення здавалася йому нестерпною вагою. У нього виникло бажання розстебнути ремені та залишити це. Але тоді всі, хто загинув у цій кривавій місії, загинули б марно. І травми Казукі були б марними.


Зосередившись на збереженні рівноваги та просуванні вперед, Картер якимось чином зумів піднятися по крутому нагромадженню каменів та валунів, що обрамляють канал.


Нагорі повна лють вітру мало не збила його з ніг. Він переліз через гребінь і почав спускатися з іншого боку в ліс, де мав чекати Гансен.


Внизу в нього підкосилися ноги, і він сів у сніг. Його легкі горіли від втягування холодного повітря, і він змусив себе сповільнитись, щоб зробити неглибокий вдих через ніс. Він відчував, як його серце б'ється в грудях. На мить або близько того ірраціональний страх, що його серце ось-ось вибухне, виник у його розумі, як якесь темне чудовисько, майже змусивши його запанікувати.


Він стримував себе, натомість зосередившись на тому, щоб знову стати на ноги. Але це було так важко, і щоразу, коли він вставав, голова в нього паморочилася.


У лісі він тримався за дерево для підтримки, і коли в нього перехопило подих, він хитнувся на кілька футів до наступного дерева, де знову підвівся. Холод, коли він був поза вітром, здавався ще сильнішим, ніж раніше. До Японії було далеко. Це здавалося неможливою відстанню.


Пробираючись глибше до лісу, від дерева до дерева, Картер намагався змусити свій мозок працювати, намагався обміркувати свою ситуацію. Але це було складно. Все здавалося таким далеким, таким нереальним.


Хансен мав своє радіо. Картер зосередився на цій думці. Разом вони дістануться берега, де сховали гумовий пліт. Вони назвуть Срібну рибку, і вона буде


Я ввійду.


Хансену доведеться робити більшу частину веслування на підводний човен. Але як тільки вони вийдуть із прибою близько до берега, все буде не так уже й погано.


Картер знову зупинився, щоб перепочити. Якщо вони перекинуться, він знав, що не виживе. Або, якщо підводний човен не отримає їхнього сигналу, і їм доведеться переночувати і завтра тут, він знав, що не встигне.


Але він мав комп'ютерний чіп. Якщо він і Хансен зможуть залишити базу непоміченими, росіяни мають дуже хороший шанс повірити в те, що всі були вбиті в загонах.


Він наполовину впав, наполовину зісковзнув у вузьку западину, а потім поповз на другий бік. Попереду крізь сніг, що клубився, світилися яскраві вогні. Протягом багато часу його розум було встановити зв'язок; він просто тупо дивився на вогні і сніг, що рухався, не знаючи, що він бачить.


Але потім проникло. Він дістався до узлісся. Він був на нейтральній смузі з цього боку огорожі. Світло було на одній із сторожових веж.


Однак він вийшов із каналу, а не з поворотного басейну, що означало, що він, ймовірно, знаходився на схід від укриття Хансена. Але як далеко на схід? Він не мав можливості дізнатися. І протягом дуже довгих секунд чи двох він гадки не мав, де знаходиться схід.


Картер повернувся до лісу, і весь тягар його скрутного становища та його фізичний стан сильно вдарили по ньому. Йому знадобляться їжа та дах. І дуже скоро, інакше він просто не вижив би; він блукатиме тут колами, поки не замерзне до смерті, або росіяни не підберуть його.


Тримаючись за дерево, він дивився на вогні крізь сніг і намагався змусити голову працювати. Намагався це розсудити.


Хансен був праворуч. Він буде дуже близько до узлісся. Він чекатиме.


Картер спіткнувся у тому напрямі, кожен м'яз його тіла кричав про допомогу. Для відпочинку.


І знову час, здавалося, набув самостійного сенсу. Єдине, що було важливо – рухатися вперед. Будь-якою ціною. Щоразу, коли він падав, він підтягувався вгору, поки зрештою не виявив, що лежить обличчям униз на величезній ділянці кривавого снігу.


Він підвівся і перевів погляд із крові на паркан. Патрулів не було видно, та й не було схоже, що дірка, яку вони вирізали у паркані, була потривожена.


Але тут щось померло. На снігу були ознаки страшної боротьби. Він спробував розібратися, але всюди було так багато слідів… потім він був.


Картер підповз до краю лісу і подивився через нічийну територію на паркан. Два окремі криваві сліди вели прямо. Дві стежки. Гансен, а хто ще?


Незважаючи на власні травми і поранене тіло, Картер підвівся на ноги, вискочив з лісу і попрямував через нейтральну зону, сніг і вітер знову обрушилися на нього, коли він був відкритий.


У паркані отвір був запхнутий на місце, і навколо нього, і з іншого боку, була кров. На зовнішній стороні огорожі.


Він глянув через сітку на пагорб, який вів від бази. З іншого боку був скелястий берег, біля якого «Срібна рибка» чекала під водою повідомлення про рандеву… повідомлення, яке було неможливо відправити зараз, коли Хансен пішов з їх єдиним радіо, що залишилося.


Також за пагорбом знаходилося рибальське село Радянська-Сеньїв. Російська влада, безсумнівно, звинуватила мешканців села в тому, що вони допомагають стежити за узбережжям.


Хтось із села гнався за ними з моря? Він дуже відчув чужу присутність, коли вони вперше прибули туди того вечора. Хтось схопив Гансена?


Він відкрив заслінку в паркані з дротяної сітки, проліз через нього і насипав сніг навколо отвору. Коли він почав підніматися пагорбом через кущі, щось ще проникло в його обложений мозок: навіть на нейтральній смузі - на відкритому повітрі - сліди крові все ще були видно. Але віяв вітер, падав сніг. Це мало означати, що той, хто вбив або поранив Гансена, поцупив його за останні кілька хвилин; інакше сніг залишив би їхні сліди.


На гребені пагорба Картер лежав у снігу і дивився через край. Через шторм було нема на що дивитися. Тим не менш, він повернув свій Mac 10 і кілька разів зрушив жорстку засувку вперед і назад, щоб послабити механізм.


Він озирнувся через плече. За ним не було видно нічого, крім вогнів на сторожових вежах, які нечітко мерехтіли в нічному небі. Підводного човна, що горить, у загонах нічого не було видно. Тіло Моргана знову було у воді. Барбер помер там. "Гарні люди, - подумав Картер, - яким ні в якому разі не варто було виходити сюди на берег".


Зібравши останні запаси сил, він підвівся на ноги, спіткнувся об гребінь пагорба і спустився з іншого боку, вирушивши на південь униз узбережжям туди, де вони залишили тіло Лісника та гумовий пліт.


* * *


Що взяли чотири здорові, що відпочили


- хоч і мокрих і холодних - чоловіків на годину вистачило, Картеру знадобилося три. Іноді він збивався зі шляху, забуваючи об'їхати вглиб суші, і опинявся на краю урвища, яким неможливо було подолати перешкоду, і йому доводилося повертатися назад.


Спочатку він шукав нові сліди крові, але до теперішнього часу сніг фактично покрив усі сліди.


Декілька разів на своєму шляху він прокидався і виявляв, що лежить обличчям вниз у снігу або згорнувся клубком за виступом скелі. Щоразу ставало все важче підвестися, підвестися на ноги, змусити себе встати.


Якось він відступив майже на двісті ярдів, бо переконав себе, що забув сумку для перенесення. Коли він дістався до того місця, де, як він думав, залишив його, у снігу не було нічого, крім западини, де він деякий час відпочивав. У паніці він подумав, що за ним хтось іде, і підняв чемодан. Але потім він потягнувся через плече і торкнувся його. Він зрозумів, що має галюцинації. Валіза була весь час прив'язана до його спини.


Він знову почав чути звуки, але врешті-решт він майже проминув зазубрену купу каміння, що відзначала шлях, яким вони піднялися з пляжу. Він спіткнувся і впав навколішки. Цього разу він не знав, чи вистачить у нього сил знову встати, але коли він глянув угору, побачив каміння і раптово дізнався, де знаходиться. Він зробив це. Він зробив це!


Картер підвівся на ноги, переліз через пагорб і гребінь, щоб побачити океан. Довгі гребінці важко входили і розбивалися об каміння. Він міг це чути, і він міг чути вітер, але все було на відстані.


Якийсь час він дивився на море. Було важко пройти пліт через цей прибій, але не складніше, ніж пройти крізь шторм із загонів для підводних човнів. Він зайшов так далеко; він нізащо не здався б зараз.


Він спустився до високого каміння, де сховали тіло Лісника і гумовий пліт. Але їх там не було.


Картер стояв, погойдуючись на ногах, його коліна були слабкими, він відчував порожнечу в животі, дивлячись на порожнє місце за камінням.


Він відступив і озирнувся, щоб переконатися, що не помилився, що це справді те місце, де сховали тіло Лісника та пліт. Але це було правильне місце; він був у цьому впевнений. Пліт просто зник, а разом із ним і його шанси на порятунок.


Довгий час він залишався там, дивлячись на каміння, але нарешті обернувся і подумав, що, мабуть, спить.


Молода сибірська жінка з відкинутим назад капюшоном парки, з довгими чорними косами, що майоріли на вітрі, з круглими очима, з ясним оливковим кольором обличчя, стояла і дивилася на нього. Вона посміхнулася.


"Де інші твої друзі?" - крикнула вона крізь вітер переривчастою англійською.


Картер міг просто розібрати її слова; ніби вони спустилися довгим м'яким тунелем. Він підняв свій Mac 10. "Хто ти?"


"На'такт", - сказала вона. «У нас є твій гумовий човен, трупи твого друга і одне через паркан».


"Ти вбив його?"


Дівчина урочисто похитала головою. «Російські знайшли вашого друга. Вони вбили його. Ми вбили їх і забрали з собою їхні тіла. Але як щодо двох інших ваших друзів, які пішли з вами в загони підводних човнів?


Картер глянув на неї. Вона була з рибальського села неподалік узбережжя; у цьому не було сумнівів. Очевидно, саме вона та її люди йшли за ними.


"Вони мертві", - крикнув Картер крізь вітер. Його власний голос здавався далеким. Просто поговорити було справжнім зусиллям, і обличчя дівчини, здавалося, переходило, то розфокусувалося. "Ти знайшов радіо?"


«У таку погоду не можна намагатися вийти в море», - сказала дівчина.


"Я повинен."


"Ви б померли в прибою, або патрульні катери з бази стріляли б у вас. У них є гармати. Вони дуже засмучені тим, що ви зробили з їхнім човном. Однак вони не впевнені, що вас більше, але вони впевнені, що одна з ваших підводних човнів має бути там і чекати».


«Я мушу повернутися…» - почав Картер, але, нарешті, його ноги востаннє підкосилися, і він кинувся вперед, світ став м'яким і темним.


Йому наснилося, що в нього забирають валізу, але його боротьба безрезультатна. Йому також наснилося, що його одяг забрали і що він нарешті зігрівся, а потім його сни стали еротичними. Дві жінки були з ним у ліжку, зігрівали його, кохали з ним.


Картер прокинувся через дванадцяту годину. Він лежав на м'якому ліжку, його наготу було вкрите пуховою ковдрою. Він почував себе відпочившим, хоча все його тіло боліло. Лише маленька олійна лампа в кутку давала якесь освітлення. Під ковдрою було тепло, але в кімнаті не було опалення. Він бачив своє дихання.


Він почав сідати, коли двері відчинилися і ввійшли дві молоді жінки. Одна з них несла чашу бульйону, що димить, інша - банку квасу - зброженого російського напою, схожого на пиво.


"Як ти


себе почуваєш? »- Запитав один, дізнавшись її по кам'янистому березі.


"На'такт?" він запитав.


Вона широко посміхнулася, а інша хихикнула. «У тебе дуже гарна пам'ять. Ти щось ще згадав?»


"Де мій одяг і валізу?"


«Ваш одяг чиститься, а ваша валіза знаходиться в іншій кімнаті. Нічого не постраждало».


"Ти валізу не відкривав?"


«Ні», - сказав На'такт. Вона та інша дівчина підійшли до ліжка і почали годувати Картера бульйоном та напоєм. Це було дуже добре.


"Солдати прийшли вранці, але нічого не знайшли", - сказала друга дівчина. Її англійська була набагато кращою, ніж у Натукта. Вони обидва були одягнені в довгі мантії з тюленьої шкіри, їхні ноги були босоніж, а волосся спадало на плечі.


«Мій батько слухав радіо, яке було з ним у вашого друга, – сказав На'такт. «Він каже, що твій підводний човен пішов. Вони думають, що ти мертвий».


«Я повинен забиратися звідси», - сказав Картер. "Це дуже важливо."


"Ми знаємо", - сказала інша дівчина. “І ми можемо вам допомогти. Але спочатку ви маєте відновити свої сили».


Він зрозумів, що марно протестувати, і відкинувся назад. "Як вони тебе звуть?" - спитав Картер.


"Малама", - сказала дівчина.


"Це дуже сибірські назви для цієї частини Радянського Союзу", - сказав Картер. "А де ти навчився говорити англійською?"


«Все наше село сюди привезли з Охотська флот. Потрібно було вивчити англійську мову», - сказав Малама.


"Чому?"


"Щоб зупинити таких шпигунів, як ти", - сухо сказала вона.


"Тоді чому ви не передали мене владі?"


Дівчата подивилися одна на одну і посміхнулися. «У нас було хороше життя в Охотську. То був наш сімейний будинок. Однак наше життя тут було дуже складним. Наші люди населяли Сибір задовго до російської революції, і ми будемо сибіряками ще довго після зміни уряду Москві. знову руки”.


"Ми не допомагаємо вам так сильно, як не допомагаємо їм", - сказав На'такт. "Тепер час перестати говорити.


Вона та Малама відклали миски і без попередження зняли мантії. Вони обидва були оголені під ними. Їхня шкіра була сяючою і гладкою; їхні груди високі та гордовиті, їх великі та темні соски, пасмо волосся на лобку інтенсивно чорне.


"Що це?" - сміючись, спитав Картер.


Дівчатка залізли під ковдру по обидва боки від нього.


"Тобі там було дуже погано", - м'яко сказав На'такт. Вона покусувала Картера ззаду за шию, пестячи його груди.


"Ти був майже змерз, коли тебе привезли сюди", - сказав Малама. Вона поцілувала Картера в лоб, його ніс і губи, висунувши язик.


Картер відчував, що він відповідає. Малама радісно засміявся, і На'такт потягнувся і торкнувся його.


"Бачити?" - промуркотіла вона йому у вухо. "Ми дізналися ліки від тривалого перебування на зиму".


На мить Картер замислився, як він має задовольнити двох жінок одночасно. Але потім він ліг. «До біса все це», - сказав він собі. То були лікарі.


П'ятнадцять


Знову була ніч. Вітер та сніг не вщухали. Картер лежав без сну в м'якому ліжку, його слух і зір прийшли в норму, а його змучене тіло відпочивало.


Вони сказали йому, що як тільки російські патрулі зупиняться, вони переправлять його на рибальський флот. Насправді вони не змогли б потрапити до прибережних вод Японії, але вони могли б підійти досить близько, щоб Картер проїхав останні дванадцять миль на вітрильному човні, якби погода встановилася.


Він зрозумів, що це можуть бути дні, можливо, навіть тижні. У той же час існує небезпека, що росіяни можуть прийти сюди силою, щоб обшукати кожен квадратний дюйм села в пошуках комп'ютерного чіпа підводного човна типу «Петроград».


Шторми на узбережжі часто тривали п'ять-шість днів. За цей час вийшло дуже мало рибальських човнів; наважаться тільки найстійкіші або найдурніші. Однак позитивним чинником поганої погоди, що триває, було те, що росіяни не могли відправляти на пошуки літаки. Саме в ті часи вони були найбільш уразливими, хоча їхні патрульні катери залишалися у строю.


Картер підвівся з ліжка і промив холодною водою в таз у умивальника, потім одягнув комбінезон, шкарпетки та черевики, що були йому викладені. Його зброя теж була очищена і змащена. Він перевірив їх, потім пристебнув.


Коли він закінчував, Малама увійшов до його кімнати і обережно зачинив двері. Вона була явно засмучена.


"Що трапилося?" - спитав Картер.


«З бази прийшли двоє російських солдатів. Вони дивляться на всі боки», - сказала вона.


"Чи є інші, чи вони одні?"


«Вони самі. І я не думаю, що вони тут за наказом. Вони приходять сюди іноді».


"Чому?"


Малама глянув на нього в тьмяному світлі. «На базі немає дівчат, Американськи. Розумієш?


Щелепа Картера стиснулася. Він кивнув головою. «Мені доведеться сховатися. Ти хоч уявляєш, коли ми зможемо піти?


"Я не знаю", - сказала вона. "Батько каже, що ця буря може тривати ще багато днів.


доведеться почекати та подивитися. А поки що залишайся тут. Неважливо, що станеться.


Картер кивнув головою.


Малама глянув йому в очі. «Якось я теж уб'ю росіян», - сказала вона. Вона обернулася на підборах і вийшла з кімнати.


Картер зачекав кілька секунд, потім підійшов до дверей і прислухався. Він не виходив з цієї кімнати відколи приїхав, але йому сказали, що це головна будівля в селі. Тут жили старійшини зі своїми сім'ями, тут проводились сільські збори, зберігалися предмети постачання та інвентар, які були комунальними для села. Це була єдина двоповерхова будівля у селищі на 150 осіб.


Він міг чути чиюсь розмову, але це було дуже слабко та нечітко. Це прийшло десь знизу. Він прочинив двері і визирнув.


Його кімната була на другому поверсі, мабуть, у задній частині великої будівлі. Перед його дверима виходив балкон, що веде до широких сходів, що вели до центральної кімнати, де переважав величезний кам'яний камін. Атмосфера у великій кімнаті здавалася задимленою. Розмова йшла знизу.


Тримаючи в тіні, Картер покинув свою кімнату і повільно рушив до краю балкона, за велику підпору, щоб він міг бачити вниз у головну кімнату.


Внизу, крім Малами та На'тукта, було півдюжини сільських жителів. Там же були два радянські прикордонники у формі із зеленими кантами на комірах. Вони були п'яні. Обидва вони були озброєні.


"Ми мисливці за шпигунами", - сказав один з них.


Інший засміявся. "Так, і ми хочемо пити і дуже, дуже холодно". Він простяг руку і грубо намацав груди Натукта. Вона не рухалася.


"Добре", - сказав він. "Мені розповіли про тебе".


Перший невизначено махнув автоматом Калашнікова у бік дверей. «Добре, решта забирайтеся звідси. Настав час для нашої зустрічі. Наодинці».


Один із старійшин села виступив уперед. "Вибачте, сер, але ваш командир бази сказав..."


"Що ти сказав?" - гаркнув солдат. Прикордонники були підрозділом КДБ. Щелепа Картера стиснулася, м'язи стиснулися.


"Мені дуже шкода, сер..."


"Забирайся звідси!" - лютував далі солдат. «Забирайся звідси і тримай свій брудний селянський рот на замку, інакше ти більше ніколи не побачиш цих маленьких шматочків. Вони не годяться для наживки!


Чоловіки позадкували, потім повернулися, не оглядаючись, і вийшли за двері в шторм.


«Тепер, - сміючись, сказав один солдат, - спочатку трохи повеселимося, а потім, можливо, щось поїсти і випити. Нам не треба повертатися до ранку».


Картер відступив з поля зору. Якщо він виявить себе, йому доведеться вбити. Він не заперечував би зробити це, але знав, що винні звинувачуватимуть мешканці села і будуть суворо покарані.


- скрикнув Малама. Один із прикордонників голосно засміявся. Картер витягнув свій «люгер». Йому було неможливо сховатися, поки з дівчатами погано поводилися. Він просто не був таким улаштований.


Тоді він мав рішення. Вихід із його дилеми. Він усміхнувся.


"Де твоя кімната? Нагорі?" – запитав один із співробітників КДБ.


Ні. Ні, це тут, унизу», - злякано сказав Малама.


Картер поспішив коридором, тримаючись подалі від поручнів, щоб не було видно знизу. Він затримався біля широких сходів, ледве переступаючи поріг, поки не побачив На'тукта і одного з росіян, що зникали через двері збоку, тоді як інший солдат потягнув Малому до великого каміна спиною до сходів. .


У той момент, коли На'такт і єдиний стражник зникли з поля зору, Картер почав спускатися сходами, не зводячи очей з російської з Маламою.


Кімната була дуже великою. З одного боку були довгі столи та стільці для загальних зборів та обідів; на іншому - величезний камін, у каміні горів великий вогонь, на залізному гаку висів великий сталевий чайник.


Внизу Картер вагався, перш ніж рушити вперед. Російський повернувся і дивився у бік дверей, через які зник інший солдат. Варто було йому трохи повернути голову вліво, і він побачив би Картера, який стояв нерухомо.


Малама помітила Картера і тихенько зітхнула.


Російський повернувся до неї. "Скажи мені, ти сумуєш за мамою?" - сказав він, сміючись. Він ударив її, відкинувши назад.


Картер сунув Вільгельміну в кишеню, коли він мчав кімнатою на подушечках ніг, щоб не видавати жодного звуку.


В останній момент солдат, відчувши, що хтось чи щось наближається до нього, почав повертатися. Картер на повній швидкості вдарив чоловіка в спину, схопив його за голову обома руками і різко смикнув назад. Шия і спина російської тріснули з нудотним звуком. Солдат видав здавлений крик, потім звалився на підлогу мертвим, коли Картер відпустив і відступив.


"Ні, ні", - казала Малама, притиснувши руки до рота.


"Все в порядку", - сказав Картер, підходячи до неї.


«Вони дадуть відповідь на моє село».


"Вони не будуть. Я виправлю це. Повірте мені". Картер подивився на двері, через які


На такт та інший російський пішли. "Куди вона його забрала?" він прошепотів.


"Там є квартири", - сказала вона.


Де всі ваші люди? Чому їх тут немає? Картер подивився на годинник. Було майже вісім вечора. «Вони мають бути тут. Усередині».


“Нам сказали шукати шпигунів. Якщо вони зловлять нас відпочиваючими до завершення роботи, це буде дуже важко для всіх нас». Малама подивився на мертвого російського. Вона похитала головою. «Для нас уже надто пізно. Вбийте іншого, доки він не нашкодив Натукту».


«Ідіть за своїми людьми. Я маю виїхати сьогодні ввечері, незалежно від погоди», - сказав Картер. Він повернувся і поспішив через громадську кімнату. Низький вузький коридор вів назад до трьох дверей, кожен з яких був покритий тільки тканинною ковдрою. Там було дуже холодно.


Картер прослизнув у хол і прислухався до першого дверного отвору, але зсередини не долинало жодного звуку. Він почав тягнути ковдру, коли Натакт закричав у сусідній кімнаті.


"Брудна селянська повія!" - крикнула російська.


Картер обернувся, стрибнув у наступну кімнату і відкинув ковдру. На такт лежала на холодній підлозі поряд з низьким ліжком, її одяг був розірваний, у той час як великий російський стояв над нею, його пальто і туніка були зняті.


«Сукін син», - вилаявся Картер.


Російський обернувся, лезо величезного мисливського ножа в його правій руці блиснуло в тьмяному світлі. "Американський?" - Сказав він, присідаючи.


«Американський шпигун, свиня без матері», - виплюнув Картер чудовою російською мовою. "А коли я закінчу з тобою, ти більше ніколи не піднімешся, старенько!"


Росіянин розлютився від образу. Він кинувся, як і хотів Картер. Картер виставив ногу, і росіянин спіткнувся, важко звалившись.


Картер не хотів завдавати чоловікові очевидної шкоди. Принаймні зі зброєю.


Російський схопився, заревів і знову кинувся в атаку. Картер ухилився від удару великого ножа і двічі дуже вдарив росіянина кулаком у груди. Рум'янець зійшов з російської, коли він відступив.


Картер пішов за ним, щосили безжально завдаючи ударів по сонячному сплетенню і ребрам над його серцем.


Очі охоронця КДБ вилізли назовні, його рот відкрився, щоб перевести дихання, яке в нього ніколи не було, бо його серце зупинилося, і він прикусив язика, і коли він упав на підлогу, з його рота ринула кров.


На такт встала і накинула халат на свою наготу. Її очі були широко розплющені, а губи розплющені, коли вона переводила погляд з мертвого російського на Картера і назад.


"Ти вбив його... голими руками", - прошепотіла вона.


"З тобою все гаразд?"


Натакт невпевнено кивнув. «На нього не було часу. А як щодо іншого?


"Він мертвий", - сказав Картер, підходячи до дверей і дивлячись у коридор. «Я збираюся забрати його. Я хочу, щоб ви прибрали цей безлад. Якщо вони з'являться, я не хочу, щоб вони знали, що ці двоє були тут».


Вона кивнула головою. «Але коли вони не повернуться на свою базу, їхні люди шукатимуть їх. Вони думатимуть, що ми їх убили».


"Ні, не будуть", - сказав Картер. "Повір мені." Він повернувся до кімнати, поцілував її в чоло, а потім притис до себе. Коли вони розлучилися, він подивився їй у вічі. «Дякую, На'такт. За моє життя».


Вона кивнула головою.


Картер одягнув велику російську, потім підняв його тіло, намагаючись не забруднити себе кров'ю, і повернув його до головної кімнати.


Малама повернувся з кількома старійшинами. «Тоді це правда, - сказав один із людей похилого віку. Він глянув на Картера. "Якщо ми вб'ємо його, наші проблеми закінчаться".


"Ні!" - скрикнув Малама. "Він врятував нам життя".


"Від цих двох", - сказав старий. "Але інші прийдуть".


"Ось тоді", - сказала вона. "Це зараз. А за доброту ти відплатиш зрадою?


Старий роздратовано тупнув ногою. Інші дивилися на Картера.


«Знаєте, вона має рацію», - сказав один із них.


Старий глибоко зітхнув і кивнув головою. "Так я знаю. Я сподівався на просте рішення. Те, що ми могли б виконати без ризику. Але цього не має бути». Він глянув на Картера. «Отже, хлопець. Ви прийшли сюди зі своєю зброєю, з валізою, яка, як ми можемо припустити, містить деякі жахливі секрети, і тепер ви хочете повернутися додому. Але ви повинні розуміти, що ми не можемо доставити вас до вашого підводного човна. Це зник.


"А як щодо радіо?"


Старий подивився на решту. «Його також немає, як і трупів ваших друзів. Такі речі означатимуть нашу смерть. Ви повинні зрозуміти…»


«Так, – сказав Картер. «І я також дякую вам за вашу допомогу. Тепер мені потрібно дістатися до Хоккайдо».


Старий кивнув головою. «Це буде складно, але можливо. А як щодо цих двох хлопчиків?


"У них є машина попереду?"


«Половина…» – почав старий, але потім на його обличчі з'явилося розуміння. "Море", - сказав він. «Вони потраплять у жахливу аварію на цьому підступному березі. Їхня машина впаде в море. То була аварія».


"Так", - сказав Картер.


«Я надішлю вам допомогу», - сказав старий. "В цей час


ми підготуємо наші рибальські човни. Ми вийдемо цілим флотом вранці... ще до світанку. Таким чином, вони не викличуть підозри”.


* * *


Флот «Радянська-Сеньїв» складався з тринадцяти човнів, всі вони були великими, переважно відкритими суднами з байдарочними кормами, з одного борту ковзанками та лебідками для роботи з довгими мережами. На кожному човні була команда з чотирьох осіб; один з них - старійшина, що вміє керувати, один з них дуже молодий і сильний, щоб випускати і натягувати сітки, і двоє середньої сили та віку, щоб витягати рибу з сіток, одну за одною.


Вибратися з водозабору було чудово. Часом здавалося, що човни стоять дибки у величезних хвилях; в інших випадках Картер був переконаний, що величезні хвилі перекинуть їх, відправивши на дно та їхню смерть.


Однак за кількасот ярдів від берега хвилі були не такими крутими, хоча й набагато більшими, і йти було легше.


Тепер з гор дув вітер, який мав тенденцію відштовхувати їх від берега. Незабаром вони залишилися одні в неспокійному морі, і були встановлені короткі щогли, а латинські вітрильні човни були задерті для тривалого переходу через північне море Японії.


Радянські канонерські човни тричі проходили досить близько, щоб бачити їхні вогні, чути роботу двигунів та відчувати запах вихлопних газів. Поради або ніколи не бачили їх у величезних хвилях, або воліли ігнорувати те, що, на їхню думку, було не більш ніж працьовитим радянським рибальським флотом.


Того вечора речі Картера, включаючи футляр для перенесення комп'ютерного чіпа, були завантажені на борт дванадцятифутової вітрильної шлюпки.


Перш ніж відплисти, він глянув на сибірських рибалок. Він хотів сказати їм, що те, що він зробив, зробить їхнє життя кращим. Але не зміг. Якщо весь світ і все живе в ньому не будуть знищені, незалежно від того, яких успіхів досягнуто в технологіях, незалежно від того, які країни повернулися до США, а які - до Радянського Союзу, їх життя кардинально не зміниться. Для них життя було теплою зимою, прохолодною влітку, сухою на морі і нагодували цілий рік. Більше нічого не мало особливого значення.


«Дякую», - крикнув Картер російською крізь вітер.


"Бог з тобою", - крикнув старий, що стояв біля керма.


Епілог


Ферми та ліси на схід від Фудзіями світилися червоним у безмовному світанку. Небо над головою було чисте. Тільки на горизонті був якийсь серпанок, і через це схід сонця був захоплюючим.


Того ранку було холодно, коли Картер курив сигарету на веранді. Він був одягнений лише у кімоно, нічого на ногах, без зброї. І це було гаразд. Вперше за довгий час він відчув себе умиротвореним. Комп'ютерний чіп був відправлений до Вашингтона чотири дні тому, і вже в перших звітах використовувалися такі слова, як неймовірний, чудовий, чудовий. Хоук надіслав свої привітання, і навіть президент, який нарешті з'явився в Токіо, надіслав подяку через одного зі своїх співробітників.


Єдиною темною тінню була відставка Козукі. Учора ввечері вона сказала Картеру, що покінчила з ... не тільки з AX, але і з бізнесом.


"Я втратила Оуена кілька років тому, - пояснила вона, - і мало не втратила тебе".


"Це частина роботи".


"Я знаю", - сказала вона. «Мені час розсудитись, Ніколас. Народжувати дітей. Подбати про господарство. Робити покупки. Зробити чайну церемонію».


"Хтось, кого я знаю?" - спитав Картер.


Вона проігнорувала питання, і пізніше вони зайнялися любов'ю, повільніше і ніжніше, ніж будь-коли раніше.


Він відчув її присутність біля дверей з рисового паперу за ним.


"Це прекрасний світанок", - сказав він.


«Так, Ніколас, – м'яко сказала вона.


"Мої речі упаковані", - сказав він після довгої паузи.


"Я бачив."


"Ти не запросиш мене на весілля?"


"Я так не думаю. У будь-якому випадку ви, мабуть, будете на завданні».


"Хоук знову дзвонив?"


«Так. Він хоче, щоб ви повернулися до Вашингтона. Сталося щось важливе».


"Я бачу."


«Я думав про те, щоб попросити тебе відмовитися, залишитися, але потім я зрозумів, що це буде несправедливо не лише стосовно тебе, а й до мене».


Картер кивнув головою. Він глибоко затягнувся сигаретою, втягуючи дим у легені. Він знав, що його життя було дивним. Але він не міг уявити собі іншого.


Він загасив сигарету і обернувся до неї. По щоках Казукі текли сльози. "Це майор Ріширі?"


Вона кивнула головою. «Я люблю тебе, Нік… але ж тобі завжди знайдеться ще одна петроградська фішка?»


Картер кивнув головою.


Вона простягла руку і ніжно поцілувала його в губи. "Прощай моя любов."


Кров сокола


Кров сокола


Присвячується чоловікам та жінкам Секретної служби Сполучених Штатів Америки.


Перша глава


Одного спекотного ранку на початку червня «Мелина» стояла на якорі за милю від узбережжя Ізраїлю. Вантажне судно було плаваючою бомбою, керованою командою кілерів.


Перспектива зійти з корабля не втішила ветерана-терориста Бассама Абу-Бакіра. Піти можна було лише на човні, і 32-річний палестинець, народжений на суші, ненавидів усю морську справу. Під час цієї поїздки він страждав на морську хворобу. Навіть зараз він почував себе погано.


Скоро йому стане гірше. Набагато гірше.


Хасим дражнив його. «Абу-Бакір, чому такий похмурий? Великий день нарешті настав. Твоє серце має зрадіти в радості!


«Моє серце втішиться, коли воно благополучно повернеться на сушу, а не раніше. Іншаллах, - додав Абу-Бакір, - якщо того забажає Бог».


Хасім кивнув головою. «Наша доля перебуває в руках Аллаха. Якщо нам судилося померти у морі, нехай так і буде. Якщо ні, то ніщо не може зашкодити нам. У будь-якому випадку все, що написано, здійсниться».


"Яка у вас втіха". Абу-Бакір плюнув через перила в морі.


Молодий Хасім був класифікований як «фахівець зі знесення». Це означало лише те, що міг встановити просту бомбу, не вибухнувши.


"Мелина" могла вибухнути без допомоги Хасіма чи будь-кого ще. У центральному вантажному відсіку зберігалися чотири тонни пластичної вибухівки типу С-4, куплені на Кіпрі за дуже вигідною ціною. Занадто рано вона виявилася небезпечно нестабільною. З того часу більша частина екіпажу жила в страху, що якийсь легкий струсаючий удар викличе ланцюгову реакцію в вантажі, підірвавши корабель


Ситуація не турбувала Хасіма. Ліванський шиїт, він був там за наймом у своєму місцевому відділенні групи «Ісламський джихад». У порівнянні з його справами в Тирі долини Бекаа ця морська подорож була прогулянковим круїзом.


Як жартівник, Хасим любив жартувати над суворим Абу-Бакір. Він підштовхнув палестинця. "Гей, ось і твій приятель, Солано!"


Абу-Бакір наїжачився. "Що де…?"


Простеживши за поглядом Хасіма, Абу-Бакір побачив Солано, людину, яку він дуже хотів убити. Його обличчя потемніло, а похмурий погляд ще більший.


Хасім продовжив: «Яке щастя, що ви двоє в одному загоні! Ви такі добрі друзі, я знаю, що ви не можете винести розлуки».


Абу-Бакір зовсім не зрадів.


«Якщо ви й італієць боротиметеся з ворогом наполовину так само сильно, як ви боретеся один з одним, сіоністи будуть скинуті в море миттєво».


«Якби в мене був час, Хасіме, я б показав тобі, що я думаю про твій гумор».


Хасім хихикнув.


Солано і Вернекс підійшли до зони підготовки біля перил, несучи в руках своє убоге особисте спорядження.


П'єр-Мішель Вернекс колись був аспірантом і все ще виглядав належним чином. Блідий швейцарець, у нього було морквяне волосся, шкіра кольору ріпи та грушоподібне тіло. У минулому він розбирав філософські трактати з допомогою наукової логіки. Тепер він деконструював капіталістичне суспільство за допомогою інструментів терору.


Низка успішних пограбувань банків і викрадень високопосадовців НАТО зробила Джакомо Солано зіркою політичного злочинного світу, що швидко зростає. Високий ризик отримати високу заробітну плату був його формулою хорошого життя. Маючи безжально гарне обличчя і прекрасну статуру, він здавався більше плейбоєм, ніж злочинцем.


Анархіст, бомбіст, убивця – ким би він не був, було ясно, що Солано був трохи денді. Як завжди, його гладке чорне волосся було акуратно зачесане назад, а борода акуратно підстрижена. На ньому був яскравий яхтовий кашкет, темно-синя нейлонова вітровка, біла сорочка з відкритим коміром, бежеві штани чинос і туфлі без шкарпеток.


Вернекс пирхнув. "Ви схожі на буржуазного банкіра, який збирається кататися на човні".


"Те, що це банда терористів, не означає, що мені потрібно некрасиво одягатися", - сказав Солано.


Раніше в подорожі Абу-Бакір насміхався над Солано за те, що він вважав недоречним турботою про чистоту і хороший догляд, і навіть відкрито називав його «пуховиком». Його глузування тривало аж до Великої різанини дельфінів та її наслідків, після чого його зневага перетворилася на гарячу, грубу ненависть.


Ніхто не знав, яке разюче самовладання знадобилося тепер Абу-Бакіру, щоб відвернутися від новачків і свідомо ігнорувати їх.


Солано було не так легко відкласти. «Доброго ранку, Хасім».


Хасим усміхнувся і кивнув головою.


«І тобі доброго ранку, Абу-Бакір».


У відповідь палестинець рипів зубами в безсилій люті.


Солано поклав сумку, потягнувся, підійшов до поручня і зробив кілька ковтків свіжого повітря. «Ах, це добре! Яке задоволення буде нарешті вибратися з цієї смердючого трюму корабля! Я впевнений, ти згоден, Абу-Бакір. Ти сьогодні не надто балакучий, правда? У чому річ, друже мій? проковтнув свою мову? "


Солано вдав, що вивчає великий синій морський пейзаж. "Хммм, я сьогодні не бачу дельфінів ..."


Невпевнений у реакції палестинця на насмішку, Хасим, що більше не посміхається, приєднався до Вернекса і швидко рушив убік, подалі від потенційної лінії вогню.


Стриманість був характерна Абу-Бакиру.


Його обличчя пересмикнулося. Його руки тремтіли від боротьби з його жадобою до вбивства.


Тремтячи від гніву, стримуючи губи, Абу-Бакір пішов геть, Хасим пішов за ним за кілька кроків.


Вернекс видихнув, поки затримував подих. Ти живеш небезпечно, Солано.


Широка посмішка Солано блиснула сліпучо-білими зубами на засмаглому обличчі. "Наш товариш зі зброї не любить мене так сильно, га?"


"Ви дуже дурні, щоб спровокувати його".


«Я впіймав цього ублюдка, який стріляє з кулемета дельфінів, як для стрілянини по мішеням, і збив його з ніг. Що з цього?"


"Ви забрали у нього його пістолет і пригрозили використати його, якщо він зробить це знову", - нагадав Вернекс італійцеві.


«Це була обіцянка, а не загроза. Крім того, Абу-Бакір – екстреміст. Нема чого марнувати патрони», - сказав Солано. «У всякому разі, я люблю дельфінів. Такі гарні істоти! Знаєш, вбивати їх – погана прикмета».


«Найгірше злити Абу-Бакіра. Він уб'є тебе, як тільки гляне на тебе».


"То чому він не намагається?"


«Єдине, що заважає йому вистрілити у вас, - це те, що шалена куля може спричинити вибух».


"Єдине? Цікаво..."


«Коли ми покинемо корабель – будьте обережні», – попередив Вернекс.


«Я можу подбати про себе. Але я дякую вам за занепокоєння».


«Мене непокоїть усе, що може негативно вплинути на нашу місію».


Ти віддана людина, Вернекс.


«Вірно. Присвячений справі світової соціалістичної революції».


«Я відданий святій справі Солано».


«Ваш цинізм огидний», - пробурмотів Вернекс.


"Але я стріляю на найвищому рівні", - сказав Солано. "Ось чому я тут."


Потім з'явилася величезна людина-гора, відома лише як «Ілля».


«А, от і ви! Я вас шукав, хлопці».


Еліас найбільше нагадував ведмедя, який шкутильгав на задніх лапах. Слушне порівняння, оскільки один удар будь-якої з його великих незграбних рук міг понівечити чоловікові обличчя або розбити череп. Він належав до ETA-Militar, агресивної баскської сепаратистської армії. Він був далеко від свого гірського будинку в Піренеях, але одержав цих дивних товаришів. Коли його командири сказали, що його позичили їхнім товаришам з міжнародної терористичної мережі, Еліас покірно підкорився.


Еліас, Абу-Бакір, Солано, Вернекс. Чотири члени загону ракетної атаки.


«Наш човен завантажений, - сказав Еліас. "Пора йти." Він озирнувся у пошуках зниклого члена команди. "Де Абу-Бакір?"


* * *


Абу-Бакір сердито крокував шляхом надбудови корабля. Він зіткнувся з Дріссом, рабом Мохтара. Внаслідок зіткнення Дрісс розтягнувся.


"Дурень!" - гаркнув Абу-Бакір. "Чому б тобі не подивитись, куди ти йдеш!" Борючись із бажанням вдарити меншого, він пішов геть.


Шустрий Дрісс скочив з палуби, погнався за Абу-Бакіром, упіймав його і притиснув до рукава. "Він хоче вас."


"Хто?"


Дрис пирхнув. "Ви знаєте, хто."


Абу-Бакір знав, хто, добре, але він був не в настрої, щоб з ним жартували, навіть керівникові операції. «Скажи своєму господареві, що я надто зайнятий, щоб балакати. Мені потрібно підірвати сіоністське нафтове звалище».


"Ви думаєте, він цього не знає?" Дрісс відпустив рукав Абу-Бакіра. Не кажучи ні слова, він повернувся і пішов геть.


Після паузи для роздумів Абу-Бакір помчав за ним. "Почекай! Куди ти йдеш?"


"Щоб сказати Мохтару, ви відмовляєтеся від його виклику".


"Не поспішай. Звісно, я побачу його. Де він?"


«Йди за мною», - скомандував раб.


Абу-Бакір підкорився. Дрісс провів його по крутих металевих сходах у верхню частину корабля, по трапу правого борту, за кут, через темний коридор, за інший кут у сліпуче денне світло, вузьким проходом, за ще один глухий кут і в нішу. критий навісом у зеленій смужці.


Несподівано встав Мохтар. Абу-Бакір зупинився, щоб не натрапити на цю людину.


Мохтар зробив знак своєму рабові. Дрис зник.


Мохтар був лисий, широколикий, з чорними вусами і борідкою. Його вік був невизначеним. Він міг бути розсіяними сорока чи енергійними шістдесятьма. На ньому був пом'ятий коричневий діловий костюм у тонку смужку та коричневі туфлі з крилами. Сіра сорочка з довгими рукавами була застебнута до коміра. На ньому не було краватки.


У верхній частині штанів стирчав револьвер, іспанська копія Smith&Wesson.38. Він віддавав перевагу гвинтівці, з якою він був стрільцем чемпіонату, але пістолети були неминучим злом. Особливо при роботі в тісноті, наприклад, на борту Melina.


Потрібні були й ножі. Він носив метальний ніж із плоским лезом, затиснутий між лопаток, поза полем зору, але в межах легкої досяжності.


Несприйнятлива до полуденної спеки, його тіло було сухе, як пил. Так був його голос, коли він сказав: Ти пам'ятаєш нашу маленьку бесіду, Абу-Бакір?


"Так."


Абу-Бакір дуже добре це пам'ятав. Інцидент із дельфінами стався в перший день виходу з порту, перш ніж летючий вантаж поклав край іграм на борту корабля. Під час скандалу Солано придбав АК-47 Абу-Бакіра, його вірний автомат Калашнікова. Перш ніж повернути його, Солано вийняв магазин зі зброї та кинув його на палубу.


Мохтар перехопив палестинця, поки той бився щосили, щоб заряджена обойма розрядилася в Солано. «Італієць зараз потрібний. Зроби йому шкоду, і ти повинен відповісти моєму господареві».


"Я нікому не відповідаю!" - Заявив Абу-Бакір. "Мій пан - один Аллах!"


«Мій господар – Регіба».


Це засмутило Абу-Бакіра. "Регіба"?"


Мохтар дозволив собі тонку посмішку при очевидному прикрості іншого. «Ви знаєте це ім'я – Регіба? Ви чули про людину, яка носить це ім'я?»


"Я так. Я чув про нього».


«Тоді буде достатньо слова мудрим. І це слово - Регіба», - сказав Мохтар, відпускаючи його.


Абу-Бакір почув і слухався. Це була єдина причина, через яку Солано був ще живий.


Але тепер, під навісом у зелену смужку, Мохтар пішов іншим шляхом. «У нас має бути ще одна невелика розмова. Я багато думав про один предмет».


"Так?"


«Коли твоя місія буде виконана – і тільки тоді – було б добре, якби цієї людини Солано більше не було».


Абу-Бакір був обережний. "Це бажання Регіби?"


«Регіба не дбає про такі дрібниці. Він вимагає лише, щоб ваш набіг був успішним. Це моє бажання. І, безперечно, ваше заповітне бажання».


"Будь впевненим." Радісний, Абу-Бакір швидко кивнув. "Тисяча раз дякую, Мохтаре!" Йому на думку спала ідея. «А що щодо двох інших невіруючих, велетня та швейцарця?»


"Що з ним? Як ви кажете, вони лише невіруючі. Робіть, що хочете, але я нагадую вам, що одному легше уникнути мисливців, аніж трьом. Хіба це не так?


"Звісно!"


Мохтар підняв руку у ритуальному благословенні. «А тепер іди та убий, Бассам Абу-Бакір! І нехай з тобою будуть благословення пророка».


"Як накажете". Абу-Бакір зробив саламед, віддаляючись від Мохтара, і в його голові яскраво танцювали видіння вбивства.


Другий розділ


Сходи для житлових приміщень стояли біля правого борту корабля. Спеціально встановлений для місії, його яскраво-жовті металеві ліси контрастували з чорним, іржавим корпусом, як нові пожежні сходи, врізані в зруйновану будівлю. У його основі хиталася плавуча платформа-док. До причалу були пришвартовані здвоєні моторні човни з елегантно обтічно високопродуктивними роботами.


Човни здійснили подорож верхи на кораблі. Коли «Мелина» кинула якір біля Тель-Авіва, їх підняли з причалів кормової частини палуби і спустили в море, що стало важким випробуванням як для кранівника, так і для команди, враховуючи вразливість вантажу до раптових ударів.


Тепер човни були у воді, готові до роботи. Один був зарезервований для ракетного загону. Інший був катер для втечі, який планувалося використати, коли команда покинула корабель. Не треба було бути генієм, щоб побачити, що катер не здатний забрати всіх членів екіпажу корабля, але всі вважали, що це був інший хлопець, який отримав би його в шию, коли настане час.


Горгіас, перший помічник капітана, керував парою моряків, які робили всю роботу з вирівнювання човнів.


Коли квартет ракетників зібрався на причалі платформи, Горгіас бочком підійшов до них. Кинувши викривлений погляд на верхню частину корабля, він прошипів: "Чим зараз займається капітан Фармінгдейл?"


"Востаннє я його бачив, він був на мосту, зайнятий своєю справою", - відповів Солано. «Капітану начхати, щоб його асоціювали з такими, як ми».


"Це добре для тебе. Перебувати поруч із ним небезпечно».


"Чому б і ні?"


«Його невдача може позначитися на тобі. Ти добре його позбувся. Я не можу дочекатися, поки я».


Солано посміхнувся. "Все ще дотримуєшся своєї улюбленої теорії?"


Це не теорія, це факт. Я знаю!" Горгіас був темноволосим, присадкуватим, сильним чоловіком, пригніченим нав'язливим страхом. Бійтеся не вантажу, а капітана. Перший помічник виглядав хворим, з липкою сірою шкірою та чорними колами у його тривожних очах.


«Запитайте будь-якого моряка, який колись вирушав з ним, і вони скажуть вам те саме - ті, хто повернувся до порту, тобто. Капітан Фармінгдейл – прокляття. Джона!


Страхові компанії добре обізнані про феномен людей, яких називають «схильними до нещасних випадків», нещасних людей, яких не з власної вини переслідує катастрофа. Моряки називають таких людей «Іонами» на честь біблійного пророка, першого моряка-невдаху.


Член екіпажу стояв нагорі трапа і кричав униз. «Гей, Горгіасе! Капітан хоче тебе бачити!


Похмуро бурмочучи, перший помічник підняв руки у відчаї - або, можливо, смиренності - і поспішив до мосту.


Вернекс хмикнув. «Іони та прокляття – що за нісенітниця! Довір моряку проковтнути таку дурну нісенітницю! Навіть у цьому випадку поїхали. Навіщо залишатися тут довше, ніж це потрібно?


Четверо чоловіків залізли на борт одного з човнів. Перед пультом керування стояла пара стильних ковшеподібних сидінь. Солано сів за кермо, а Вернекс сів поруч. Еліас та Абу-Бакір сиділи на кормі, обличчям один до одного. Між ними на дні човна було складено надпотужну зброю, загорнуту у водонепроникні мішки.


Абу-Бакір користувався стратегічною перевагою, перебуваючи за спиною Солано. Він був радий, що його повністю заряджений АК-47 перекинутий через плече.


Але він ненавидів відмовлятися від міцності корабля заради небезпеки цього порівняно крихітного катера, що хитається у великому синьому морі. Постійно дивлячись собі в ноги і ні в який інший бік, він позбавився нудоти.


Солано завів його. Здвоєні двигуни крутилися, як сон, плавно муркотучи. Стрілки повернулися до своїх позначок на манометрах та циферблатах.


"Вона красуня!" – сказав Солано.


Удосконалений дизайн катера і криволінійний корпус типу «крило чайки» визначили його як Superbo Mark V, першокласне судно, не так побудоване, скільки з любов'ю вручну створене всесвітньо відомими генуезькими верфями родини Аньєллі. У порівнянні з цим вона могла б зробити найшвидший патрульний катер схожим на горезвісний повільний катер для прогулянки для Китаю.


Швартові троси були розв'язані. Човен відштовхнувся, повільно ухиляючись від "Мелін".


"Дивитись." Еліас вказав на самотню постать, що стоїть біля корми корабля і мовчки проводжає їх. "Мохтар".


Вернекс помахав йому. Його тремтяча рука безвольно обірвалася, коли він зрозумів, що Мохтар не мав жодного наміру відповісти прощальним салютом.


Вернекс знизав плечима і влаштувався на своєму місці. "Дивний хлопець".


Абу-Бакір не зміг утриматися від легкого передчуття зловтіхи. «Він глибокий… дуже глибокий. Глибше, ніж ви могли коли-небудь мріяти. А його господар ще глибший».


"О? І хто це може бути?" - спитав Вернекс. «Я думаю, ми всі хотіли б дізнатися про особу таємничого роботодавця, який найняв нас на цю роботу».


Невже він надто багато віддав? - подумав Абу-Бакір. Він вирішив зіграти хитрість. «Володар Мохтара? Чому, звісно, ніхто інший, як Бог. Аллах - король всіх людей».


"Глибоко", - посміхнувся Вернекс. "Це дуже глибоко".


Керуючи однією рукою, Солано постукав по ящику з човном, прикрученим до половиці. "Що всередині?"


Вернекс відкрив кришку і почав ритися в спорядженні. «Карти… компас… сигнальний пістолет… волосінь… аптечка… все, що потрібне для морського круїзу. Наш бос дуже уважний».


«Хто б він не був, – сказав Солано.


«Мій бос – люди, маси».


"Так, так, все, що скажеш".


«Супербо» вийшов із тіні корабля в сліпучу повноту полуденного сонця. Солано надів поляризовані сонцезахисні окуляри Porsche. Він відкрив дросель. Човен плив на південь.


Вернекс закричав, щоб його почули крізь рев двох бортових двигунів. "Я не проти сказати вам, я радий, що покинув корабель!"


Абу-Бакір ухопився за це. "Ви боялися".


"Вибуху корабля? Звичайно!"


«Ха! Я не боявся. Посміхаючись, Абу-Бакір відкинувся на спинку крісла з виглядом переваги, ніби у нього був Вернекс, що перевершував усіх на всі часи.


У кормі "Меліна" на півночі зменшилася. На заході відкрите море тяглося до вигнутого горизонту. На сході лежало місто Тель-Авів, що розрослося, сучасні будівлі виростали, як кристали, зі скель цієї древньої землі. Справжнє поступилося місцем минулому, коли з півдня відкрилося старе портове місто Яффо.


Менш ніж за чверть години ривком вони опинилися в межах мети.


За кілька миль на північ від Ашкелону та Ашдода берегова лінія вигиналася у бік моря, утворюючи мис. На його вершині знаходився нафтовий комплекс Шамаш, нещодавно збудована нафтобаза зі сховищами та нафтопереробними підприємствами.


Мета ракетників.


Запанувала тиша, коли Солано вимкнув мотори і зупинив човен досить далеко, щоб не привертати увагу допитливих.


Вдалині повз штучну гавань пливли численні невеликі судна. Біля причалів цього місця довжиною в чверть милі стояли два трансатлантичні супертанкери, які вивантажували свій дорогоцінний вантаж. Справді, дорогоцінно для країни, яка імпортує 100 відсотків свого палива.


Величезний головний комплекс височів над гаванню, як зачароване місто. На величезних сріблястих циліндрах та сферах було нанесено жирний біло-блакитний логотип державної компанії «Шамаш» у вигляді сонячних променів. Ці резервуари для зберігання були пронизані тонкою мережею містків, труб та опорних стійок. Це була сцена бурхливої діяльності.


Вернекс облизав губи і порушив тишу. "Відстріл качок".


«Простіше, – сказав Солано. "Качки не сидять на місці, очікуючи, що ти їх знесеш".


«Не змушуватимемо їх чекати».


"Зламайте пускові установки!" - прогарчав Еліас.


"Так звичайно". Вернекс попрямував на корму, де чекала зброя. Вони були упаковані в мішки, а не в ящики, щоб зменшити вагу та максимізувати швидкість човна.


По суті, Superbo була морською ракетною платформою. Ракетники проносилися до гавані, знищували комплекс та будь-які інші зручні цілі, такі як танкери, а потім мчали до місця зустрічі.


Вернекс, Еліас та Абу-Бакір розірвали застібки яскраво-жовтогарячих нейлонових сумок. Відкриття зброї занурило їх у споконвічне пожвавлення, свого роду сексуально напружений транс. Зараз Абу-Бакір навіть забув про свою нудоту, хоч і не про свій навмисний подвійний крос.


Крім того, що Солано прийшов першим.


"Вітання!" Солано сказав це ще двічі голосно, перш ніж решта підняла очі. Коли вони це зробили, вони побачили пістолет у його руці.


Це був потужний квадратний пістолет Токарєва ТТ-33 радянського виробництва, і він був спрямований на них.


Крім того, їхня нудота не мала нічого спільного з морською хворобою.


Тільки легка хвиля, що шльопала по корпусу, порушила напружену тишу.


Нарешті Вернекс сказав: Що це, Солано?


"Кінець операції".


Вимушена посмішка Вернекса розсипалася з обох боків. «У нас багато роботи, тож, будь ласка, не жартуйте».


Він прикидався. Він знав, що це не жарт. Його очі звузилися, коли він розраховував свої шанси. Він не міг повірити, що виявився не на тому боці пістолета.


"Зрадник!" - Вигукнув Абу-Бакір.


"Насправді шпигун", - сказав Солано. «Вечірка закінчена, хлопчики».


Солано теж скінчився. У цей момент він перестав існувати. Насправді він взагалі ніколи не існував, незважаючи на докази протилежного. Тому що «Джакомо Солано» був людиною, якої ніколи не було. Це була штучно створена особистість, «легенда» на професійному жаргоні. Це шпигунство, особливо шпигунство типу AX.


AX був надсекретним компонентом розвідувальної спільноти США. Одна з останніх справжніх таємниць відкритого, демократичного суспільства і, цілком можливо, остання оплот цього суспільства проти глобальної анархії.


Агент AX, який був "Солано", тепер зняв цю особу як костюм. Його звали, його справжнє ім'я – Нік Картер.


Під кодовим ім'ям N3, Картер був найкращим кільмайстром AXE.


Третій розділ


Еліас розлютився.


Будучи фаталістом, він знав, що колись його номер з'явиться, так як він знав, що ніколи не потрапить до в'язниці, ніколи не буде взятий живим. Коли він думав про свою смерть, йому завжди здавалося, що він вийде в сяйві слави, взявши з собою банду поліцейських, щоб скласти йому компанію в пеклі.


Хто був цей безглуздий Юда, ця підступна комаха, яка загрожує йому своєю безглуздою гарматою? Така зарозумілість була образливою, і її не можна було терпіти.


«Шпигун! Проклятий шпигун! Ця подія здалася Абу-Бакір настільки забавною, що він вибухнув істеричним сміхом.


Ревіючи, Еліас кинувся на Картера.


Кіллмайстер не став марнувати слова. Він зробив два постріли в Еліаса, обидва влучення потрапили в торс. Але коли починає рухатися таке велике тіло, його важко зупинити.


Картер спробував ухилитися від стрімкого ривка басків, але тіснота переднього купе залишала йому мало місця для маневру. Еліас врізався в нього, збивши його з ніг.


Картер важко впав, вразивши плечима човновий бокс. Його пістолет зі злим ударом ударився об корпус, але якимось чином він утримав його.


Еліас валявся на Картері, намагаючись перехопити подих. Величезні руки обшукали горло агента, знайшли його, стиснули.


Сила цієї нищівної хватки була приголомшливою. Якби Еліас не ослабнув від двох куль у живіт, він би звернув Картеру шию, якби це була курка.


"Убий його! Убий його!"


Вернекс витяг з кишені пістолет і почав стріляти. Він був швидкий, але не точний. Розірвалося три постріли: один нешкідливо потрапив у море, а два інших не потрапили до Картера, потрапивши до Еліаса.


Баск здригнувся від удару кулі. Він востаннє стиснув шию Картера, потім обм'як.


Струснувшись від істерики, Абу-Бакір зняв автомат. Лють і страх пробудили в ньому бажання вбивати.


"Ні!" Вернекс знав, що станеться, якщо Абу-Бакір вистрілить чергою з АК-47: кулі розірвуть шпигуна наскрізь, виб'ють органи управління, проб'ють днище човна.


Його вільна рука відчайдушно махнула рукою. "Не треба! Ти нас потопиш!"


Але Абу-Бакіра не можна було згадати. Він переключив селектор на автоматичну стрілянину, чого Вернекс і побоювався. Він потягся до спускового гачка, коли Вернекс вистрілив у нього.


Вистрілена в упор, куля з м'ясистим стукотом встромилася в здивованого палестинця і влучила йому в бік.


Абу-Бакір похитнувся, застогнавши. Він розмахував дулом автомата, коли Вернекс вистрілив у нього ще двічі, кричачи: «Помри, помри!»


"Ні, ти помреш!" Абу-Бакір розгорнув автомат, поки той не вказав на Вернекса.


Крик Вернекса був заглушений ревом швидкострільних снарядів. Він був знищений разом зі своїм криком, будучи розрізаним майже навпіл тривалим вибухом.


Його мертва вага вдарилася об дно човна.


За мить до нього приєднався Абу-Бакір. Зігнувшись уперед на колінах, терорист випустив зброю і притиснувся до роздроблених грудей.


Кров покрила його руки, капаючи крізь пальці. Червона піна пузирилась з його рота.


Все це сталося лише за кілька секунд.


Нік Картер був не з тих, хто дивиться в зуби дарованому коневі. Він звивався, звільняючи верхню частину тіла від Еліаса, доки сів. Його пістолет намалював намистину на схиленій голові Абу-Бакіра. Він натиснув на курок, щоб завдати удару.


Нічого не трапилося.


Токарєв, мабуть, застряг, коли витримав це сильне падіння.


Гаряче світло мерехтіло за плівкою потьмянілих очей Абу-Бакіра. Він із першого погляду оцінив ситуацію.


Картер повернув затвор, безуспішно намагаючись звільнити затвор пістолета.


"Аааа ... проблеми, шпигун?" Посміхаючись, Абу-Бакір підняв гвинтівку. Він перестав хихотіти, закашлявшись кров'ю, але продовжував усміхатися.


Навіть пістолет, що заклинив, на щось годиться. Картер кинув його в Абу-Бакіру. Він нешкідливо відскочив від плеча палестинця,


але Картер добре використав надану їм частку секунди.


Кіллмайстер відкрив кришку ящика човна, схопив сигнальний пістолет і вистрілив. Мініатюрне сонечко вирвалося зі стовбура, вибухнувши квадратом посеред усміхненого обличчя Абу-Бакіра.


Палестинець з криком схопився, його обпечене тіло закипіло. Його обличчя перетворилося на обвуглений шматок м'яса, що димить. Розмахуючи руками, бороди та волосся горіло, обличчя тануло, він відскочив від борту човна.


Він надто сильно вдарився об планшир лівого борту і перекинувся за борт. На місці, де він упав у море, було відзначено великий сплеск. Його спорядження тиснуло на нього, і він швидко зник з поля зору.


Нік Картер витяг ноги з-під Еліаса і заліз на сидіння за кермом. Він розтягнувся там, одужуючи, оцінюючи свої травми.


Його горло боліло від мертвої хватки басків. Він ледве міг ковтати. Там, де він ударився об човен, його верхня частина спини була схожа на один великий синець. Його ребра були побиті, але цілими. Він був задубілим, хитким і болючим, але нічого не зламалося.


Йому пощастило, що він так легко відбувся. Особливо після того, як накоїв таку дурість.


Йому слід було вбити всіх трьох без попередження, але він хотів побачити вираз їхніх осіб, коли вони виявили, що їхня місія провалилася. Це невелике особисте задоволення мало не коштувало Картеру життя. Він заприсягся, що не дозволить своїм емоціям заважати роботі.


Високо над головою срібний струмінь розсік крейдяно-білий інверсійний слід над далеким блакитним куполом неба. Сяяло сонце. Картер подумки представив золоті пляжі Тель-Авіва, заповнені любителями розваг цього чудового дня.


І будь-якої миті «Мелина» зробить останній пробіг, можливо, вже робить це, навіть зараз.


Час рухатися.


Картер похитав головою, борючись із запамороченням. Він відкинув волосся, що впало на його обличчя, зачухав його пальцями. Його руки були досить жорсткими.


Застогнавши, він спіткнувся на корму, пробираючись через Еліаса та Вернекса. Він не бачив жодних слідів Абу-Бакіра, ані навіть брижі чи міхура. Дуже погано. Фракції Абу Нідаля із Фронту звільнення Палестини просто довелося б обійтися без нього.


Він узяв Токарєва і похитав головою. Навіть поради відмовилися від цього на користь Макарова С.Л. Це було те, що він отримав за вихід у поле без Вільгельміни, його смертоносного Люгера. Але він знаходився під найглибшим прикриттям і не міг ризикувати, що його впізнають як грізного оперативника AX, який знищив багато головних ворожих агентів за допомогою 9-мм люгера.


Коли «Токарєв» заклинило, це був тривожний момент, але Картер мав ресурси. Якби сигнального пістолета не було під рукою, у нього все одно був би козир у рукаві – буквально. Він не залишив удома всіх своїх старих друзів.


Він кинув пістолет у море. Настав час підняти серйозну артилерію. На щастя, їх у нього був повний човен.


Він також був сповнений крові. Труп Вернекса розтягнувся на зброї. Тривалий вибух Абу-Бакіра розрубав Вернекс посередині. Коли Картер підняв мертву людину, верхня половина Вернекса відокремилася від його нижньої.


Щосили намагаючись стримати вміст свого шлунка, Картер викинув обидві половини за борт. Риби сьогодні добре нагодуються.


Еліас міг якийсь час залишатися на місці. Картер не мав ні часу, ні сил, щоб перебити цю величезну громадину.


Він витяг уперед дві досить сухі сумки зі зброєю та поклав їх на пасажирське сидіння. Відкривши один, він дістав гранатомет.


Портативний кулемет для стрільби з плеча, гладкоствольна труба для стрільби була шматком оливково-сірої пластмасової труби довжиною три фути і товщиною з людську руку. Торці були закриті захисними кожухами, а прицільний та спусковий механізми були відкинуті вниз.


Картер зняв сумку з іншого пускового встановлення, зафіксувавши обидві під рукою. Він знайшов свої сонцезахисні окуляри під пультом управління, цілими та цілими. Вдягнувши їх, він глянув на комплекс Шамаша. Він теж був цілим і цілим.


«З таким самим успіхом можна зробити це стильно, – подумав Картер. Він одягнув свій яхтовий кашкет, злегка нахиливши його.


Він розгорнув Superbo, розгорнувши її так, щоб її цибуля була направлена на північ, потім широко відкрив дросель. Катер злетів, як куля.


Далекий силует Мелін був видно, коли Картер виявив, що він не один.


Коливання ковзної тіні, бурчання, що схлипує, шепіт руху, більш відчутний, ніж чутний через пульсуючих двигунів.


Картера вдарило щось на зразок тонни цегли.


Еліас не помер. Смертельно поранений баск, якого важко вбити, грав дохлого опосума, збираючи залишки колись великої сили, щоб зробити останню спробу.


Піднявшись за Кіллмайстером, Еліас обвив руками шию Картера і щосили намагався зламати її.


Він застосував задушливе захоплення. Робота позаду давала йому переваги у вазі та важелі впливу, які лише частково компенсувалися його слабкістю. У повній силі Еліас міг легко зламати Картеру хребет.


Картер відпустив кермо. Superbo кинувся вперед на повному ходу. Картер схопився за волохатий передпліччя того, хто намагався розчавити його горло.


Він притулився підборіддям, щоб зупинити спробу.


Човен вийшов з-під контролю. Похитуючись, лякаючи рибу, вона небезпечно кренилася з боку на бік.


Голова Еліаса нависла над правим плечем Картера. Він хмикнув, ахнув, але нічого не сказав. Від його дихання пахло звіром, воно було гаряче, мерзенне, що пахло кров'ю.


Картер не зміг вирватися із захоплення до того, як Еліас зламає йому шию, тому він припинив спроби. Натомість пальці його правої руки зімкнулися на Хьюго.


Хьюго, прецизійний стилет у замшевих піхвах, прив'язаний до внутрішньої сторони правого передпліччя Кіллмайстра. Х'юго, старий і дорогий друг, був козирем у його рукаві.


Рев гудів у його вухах. Темрява затьмарила його зір, темрява, яка згущувалась з кожною секундою, дросельна заслінка перекривала кисень у його мозку. Кольорові вогні танцювали перед його витріщеними очима, виблискуючи райдужними крапками на чорному полі.


Удушення було недостатньо швидким, щоб задовольнити Еліаса. Він змусив Картера закинути голову, щоб зламати собі шию об спинку сидіння.


Посмикування м'язів руки Картера спіткнуло пружні піхви Хьюго, і рукоятка опинилася в його руці. Він завдав ударів через плече щосили, так сильно, що його рука поколювала до ліктя від сили удару.


Пролунав жахливий хрускіт, коли стилет встромився в лоб басків, пробив череп і застряг глибоко в мозку. Смерть настала миттєво.


Еліас упав, як бичок із сокирою у лобі.


Картер схопився за штурвал, повертаючи човен під контроль. Знизивши швидкість до кількох вузлів, він перевірив, чи справді Еліас цього разу мертвий.


Справді був. Але він все ще міг надати важливу послугу Майстру вбивств.


Четвертий розділ.


Капітан Фармінгдейл добре знав про свою огидну репутацію серед моряків. Цей ярлик «Іона», що висів у нього на шиї, як альбатрос, був нісенітницею, нісенітницею і до того ж страшенно несправедливою. Кожен моряк мав свою частку невдач протягом життя, проведеного в морі. Навіщо виділяти бідного старого Фармінгдейла для образи?


Так, він визнав би свою частку невдач і багато іншого, але насправді в жодному з них не було його провини. Будь-який капітан міг керувати одним із морських канонерських човнів Її Величності на піщаній мілині на річці Янцзи, що спровокувало міжнародну кризу. В інциденті з нафтовим танкером, що розбився об скелі біля Бретані, що осквернив французьке узбережжя розливом шириною в милю, він звинуватив неякісне навігаційне обладнання та злочинно неефективних підлеглих.


Зовсім недавно він командував кораблем, що переправляє паломників через Червоне море до Мекки. Уникаючи вікової традиції, коли човен затонув під час шторму, він і команда врятувалися в єдиних рятувальних шлюпках, тоді як пасажири спустилися на дно разом із кораблем. Чия то була вина? Судновласник за недостатню кількість рятувальних шлюпок? Боже, за те, що надіслав шторм?


Лихо зробило його персоною нон грата у цих водах, але мало сприятливий ефект, оскільки він привернув увагу його нинішніх роботодавців. Кожна хмара має срібну підкладку, і це дозволяло їй набивати кишені не сріблом, а золотом.


Золото вже було депоновано на його номерний банківський рахунок у Цюріху. Передоплата була його особистим страховим полісом, щоб запобігти вбивству соратників, щоб заощадити на гонорарі.


У його кишені тепер лежав маленький пістолет 32 калібру. Не те, щоб він думав про зраду. Але безглуздо залишатися без зброї серед озброєних людей.


Він спустився до кавернозного трюму корабля, щоб перевірити наявність вибухівки.


Повітря під палубою було густим, гнітючим, видимим як серпанок. Нечасті прожектори відкидають довгі стовпи світла в широке тьмяне місце.


Вибухівку було доставлено в каністрах по 50 галонів, упакованих по чотири в ящик. Ящики були складені великими кубиками, обгорнуті ланцюгами та зв'язками, щоб запобігти їх зміщенню навіть на невеликий градус. На ящиках було вигравіровано оманливу етикетку «ОЛИВКОВОЕ ОЛІЯ».


Озброєння надійшло зі старої схованки з боєприпасами, що залишилася після одного з частих спалахів греко-турецької громадянської війни на острові Кіпр. Вантаж купувався дешево, але це не було вигідною угодою.


Після витримки у вологому приміщенні пластику почала потіти. На каністрах виблискували росоподібні крапельки конденсату, концентрованої рідкої есенції С-4. Кожна летюча крапля могла зробити міні-вибух, здатний відірвати руку людини. Лише одна могла викликати ланцюгову реакцію, що вибухнула весь вантаж.


Краплі витирали – акуратно. Але вони з'являлися.


Здавалося зайвим мати Хасіма та Алі, підривників, бурових детонаторів для ключових точок спрацьовування у складених ящиках, але нестабільна вибухівка – це дивно. Ніхто не хотів ризикувати, що вибух може не відбутися вчасно.


Ліванська молодь сміялася та жартувала під час роботи. Фармінгдейл насупився. «Ці хлопці ставляться до цього досить легко, чи не так?»


«Показувати страх – це не по-чоловічому. Вони не бояться», - сказав Мохтар.


"Обережно немає нічого нелюдського. Тільки не з цим вантажем. Це порохова бочка.


Нагадаю, я не взявся б за цю роботу, якби знав про стан вантажу. Ні, якщо мені, чорт забирай, не заплатять більше”.


«Моєму директору сказали про їхню низьку якість. Голови котитимуться… але це не повинно нас турбувати».


«Я все ще відчуваю, що заслуговую на премію за цей надзвичайно небезпечний пробіг…»


«Ходімо, капітане. Вам добре заплатили, достатньо, щоб покрити будь-який ризик. Крім того, мій принципал вважає свої контракти жорсткими».


«Між іншим, старий, хто ж цей твій таємничий директор? Я в цьому так само глибоко, як і ти. Це правильно, що я маю знати, хто мене найняв».


«Якби ти знав особу мого директора, старовина, ти скоро був би дуже мертвий», - сказав Мохтар. І він усміхнувся.


"Ось це лякаюча посмішка", - подумав Фармінгдейл. Чи це було вивертом уяви чи його зуби насправді були ув'язнені?


Фармінгдейл прочистив горло. «Так. Правильно. Що ж, тоді ми більше не говоритимемо про це. Мені все одно, хто - господи!


Хасіму був потрібен детонатор. Алі кинув йому один. Хасім упіймав це і повернувся до роботи.


Детонатори теж були хитрими та леткими. Якби Хасим намацав улов і впустив його, на цьому все могло б закінчитися.


Фармінгдейл зблід. "Цей проклятий дурень міг нас усіх підірвати!"


«Так, це було досить недбало». Мохтар різко звернувся до двох шиїтів. Слабого арабського капітана було недостатньо, щоб перекласти справжні слова, але їхнє значення було цілком зрозумілим. Дурні усмішки розтанули на обличчях Алі та Хасіма. З прямими обличчями, серйозними, відкинувши всяку клоунаду, вони повернулися до роботи.


"Думаю, я побіжу назад на місток", - сказав капітан і побіг.


Засуджені Алі та Хасім швидко завершили своє завдання. Незабаром вони з Мохтаром вийшли з трюму. Після похмурої загрози яскраве сонячне світло було таким самим хвилюючим, як зупинка страти.


"Хвилинку, будь ласка", - сказав Мохтар.


Алі з тугою дивився на човен, що погойдувався за кормою. «Часу стає мало, брате. Хіба нам не втекти?»


«Ваша нерозсудливість поставила під загрозу нашу місію».


Хасим повернувся в піднесеному настрої. Аллах не побажав, щоб ми померли внизу. Хіба це не так? Інакше нас тут не було б, кажучи про це».


"Правда." Мохтар потягся, наче хотів послабити комір. "Аллах бажає, щоб ти помер тут від моєї руки".


Мохтар витяг кинджал, вкладений у піхви ззаду куртки, між лопатками. Різавши йому впоперек, він перерізав горло Хасимові з такою силою, що ливанець мало не обезголовлений.


Булькаючи від недовіри, Хасім плюхнувся на колоду.


"Ні!" З жахом Алі відступив, розвернувся і побіг.


Спритне клацання зап'ястя струсило кров з леза. Кидок Мохтара змусив його закружляти в повітрі. Він ударив Алі у широку спину.


Алі сіпнувся, зробив ще кілька кроків уперед і потягнувся за ножем. Перш ніж він опанував її, смерть оволоділа ним.


З волі нагоди капітан Фармінгдейл завернув за ріг і з'явився якраз вчасно, щоб Алі впав обличчям до його ніг. «Що… якого диявола тут діється?»


Мохтар вирвав свій клинок з трупа, витер його про сорочку Алі перед тим, як вкласти в піхви. «Хасим та Алі вважали за краще залишитися на борту».


«Хммм? Ах да. Не можу сказати, що звинувачую тебе, старий. Ці жінки сприйняли це дуже легко, на мій смак».


Мохтар і капітан швидко підійшли до рубки. Тепер, коли вибухівка озброєна, що раніше вони залишать корабель, то краще.


Поруч із Горджіасом за кермом стояв прапорщик Біная Керфуд, колишній службовець лівійського флоту. Довготелесий юнак із сумними очима зголосився на місію, щоб завдати удару по сіоністським союзникам Великого Сатани, Сполученим Штатам.


"Є неспокій?" - спитав Фармінгдейл.


"Ні", - відповів Горгіас.


«Наша історія на обкладинці діє як кривава чарівність. Ізраїльтяни досі вірять, що ми їдемо до Яффо з вантажем оливкової олії! Проклятий розумник, ваш бос - розумний і ретельний!


"Я знаю це", - сказав Мохтар. "Скоро світ дізнається про це".


Кінцевим пунктом призначення "Меліни" була золота смуга пляжу, що належить розкішним готелям Тель-Авіва, пляж, який зараз переповнений сотнями, якщо не тисячами туристів та місцевих мешканців. Керфуд пілотуватиме дрібносидячий корабель на мілководді, посадивши його на мілину.


Що станеться далі, у деяких деталях було питанням припущень, хоча жахливий результат ніколи не ставився під сумнів. Вантаж може вибухнути від удару об дно, а може й ні.


Якщо вибухне, добре. В іншому випадку Керфуд активував свій портативний радіопередавач, задавши частоту, яка б запускала спочатку детонатори, а потім тонни вибухівки.


«Мелина» була найбільшою у світі морською протипіхотною бомбою. Вибух перетворить її на бурю розпеченої добела сталі, кожен уламок якої стане смертельною ракетою. Глядачів, що юрмилися на березі, скосило б, як бур'ян під косою.


"Ти готовий?" - спитав Мохтар.


"Я готовий", - сказав Керфуд.


Мохтар обійняв його. "Ми знову зустрінемося в раю".


"Я не підведу!"


Капітан Фармінгдейл енергійно салютував лівійцю. "Продовжуй!"


Горгій потряс руку Керфуда бурмочучи: «Удачі… ее, тобто е, я маю на увазі… ну, ви розумієте, про що я».


"Давай, давай забираємося звідси до біса!" – сказав Фармінгдейл.


Капітан, перший помічник капітана та Мохтар вийшли з кермової рубки. Мохтар дозволив собі останній погляд. Все було гаразд. Керфуд зайняв героїчну позицію, усвідомлюючи свою центральну роль і сповнений рішучості влаштувати гарне шоу. Його погляд шукав за цей обрій, у світ майбутній.


Мохтар був великим прихильником систем резервного копіювання. Капітан запевнив його, що легко встановити автоматичне управління, щоб направити корабель до берега, але Мохтар не довіряв техніці. Він був задоволений, що Керфуд пілотував останній шлях.


Він не довіряв людям не менше, ніж машинам. Ось чому в нього був другий передавач, близнюк того, що мав Керфуд. Якщо у лівійця не витримає нерви, якщо він відмовиться від своєї спроби самогубства, Мохтар підірве бомбу за допомогою дистанційного керування.


І Керфуд це знав. У будь-якому разі, приречений, у нього були всі підстави померти славетним героєм та мучеником.


Мохтар залишив його там, стоячи біля керма.


Немає сенсу ледарити зараз. Мохтар поспішив пройти галереєю правого борту. Сам собі він сказав: "Так починається операція Іфрит!"


Горгіас і капітан стояли біля перил, Фармінгдейл розглядав південний обрій у бінокль.


Дивно... насправді операція мала розпочатися вже з вражаючої руйнації комплексу Шамаша. Але Мохтар не чув віддаленої луни вибухів. Прикривши очі від яскравого світла, він глянув на південь. Ніяке димне пекло не тішило його очі.


Що він дійсно бачив, то це те, що Супербо мчав до нього.


"Я кажу! Це страшенно дивно!" Здивування Фармінгдейла змінилося обуренням, коли бінокль вирвався з його рук. "Тут, зараз немає приводу для грубості!"


Мохтар дивився в окуляри.


Катер мчав, ковзав хвилями, залишаючи білий слід над водою, слідуючи по чарівній траєкторії прямо до корабля.


* * *


У Ніка Картера була компанія на його розтині. Еліас їхав разом із ним.


Безсумнівно мертвий, Басков був прив'язаний прямісінько до сидіння поруч з Картером, пристебнутий парою павутиних ременів, в руках у нього була затиснута гвинтівка.


Це була проста, відчайдушна стратегія – принада для залучення ворожого вогню. Захисники корабля не знали, що Еліас не був у цьому з Картером, навіть не знали, що він мертвий. Здалеку він виглядав досить живим. Труп-приманка подвоїв цілі, зменшивши вдвічі шанси Картера зловити кулю.


Ракетні установки були найдосконалішими з наявних. Одна Картера була заправлена, кришки були зняті, прицільний і спусковий механізми на місці. Але для правильної роботи зброя вимагала використання обох рук.


Картер вирішив проблему. Він низько згорбився, пропонуючи найменш можливу мету. Він був затиснутий у сидіння, схрестивши ноги, босі ступні давили на кермо. Підставка для гранатомета щільно прилягала до його плеча, її дула, що розширювалася, перетинала лобове скло Вентурі човна. Він відкрив Superbo і на повній швидкості рвонув уперед.


Розмах північного обрію відступив; корабель маячив перед ним. Він міг розрізняти фігури, що рухаються по доріжках, відчайдушно жестикулюючі.


Вони знали, що він іде за ними.


«Мелина» росла і росла, її чорний корпус вигинався вгору. Він затуляв усе більше морського пейзажу, заповнюючи його поле зору.


У нього стріляли. Кулі хлестали над головою, гудячи, як розлючені джмелі. Їхній цілий вулик. Один розбив лобове скло. Сонцезахисні окуляри Картера захищали очі від сміття.


Катер здригнувся від попадання в нього куль, що рвуться. Еліас смикнувся з боку в бік, коли кулі розірвали його голову та плечі.


Тим не менш, шлях Superbo продовжувався. Картер був занадто близько, щоб схибити. Якщо він підійде набагато ближче, він зможе вчасно вирватися.


* * *


Капітан Фармінгдейл заломив руки і застогнав: «Що за херня!»


Люди Мохтара вишикувалися вздовж поручнів, стріляючи з автоматів, як пожежні шланги, викачуючи потоки кулі. Їхня мета була марною, переважна більшість пострілів нешкідливо проносилися над метою або розкидали воду навколо неї.


"Він збирається нас протаранити!" - вигукнув Фармінгдейл.


Горгіас повернувся до капітана. "Проклятий Йона!"


"Ти злишся? Що ти робиш ?! Ні не потрібно…"


Ричачи, перший помічник капітана спробував задушити шкіпера.


Мохтар кричав, щоб хтось дав йому гвинтівку, але його люди були надто схвильовані, щоб звертати на нього увагу. Зрештою, він вирвав одну з рук враженого стрільця.


Налітник, що народився і виріс у пустелі - і як довго він пройшов з цієї пустелі на службі у свого господаря - Мохтар володів гвинтівкою з ранньої юності. Зброя була його інструментом; він міг грати на ній віртуозно. Він був чудовим стрільцем, який міг уразити все, що бачив.


Його долоні плескали прикладом і стовбуром, коли він вихопив гвинтівку у свого чоловіка. З плавністю та легкістю майстерності він намалював крапку на голові Картера.


І це було останнім, що Мохтар колись робив, бо Кіллмайстер вистрілив першим.


* * *


БУМ!


Пускова установка нахилилася від пострілу, з дула вилетіла ракета з ребрами.


Картер не став чекати на результати. Кинувши пускову установку, він схопився за штурвал обома руками, сильно повернувши його праворуч, і зробив поворот майже на 90 градусів.


Ракета потрапила до «Меліни» прямо на міделі, приблизно у восьми футах над ватерлінією. Вона вдарила, як молот Тора.


Сталеві переборки вибухнули від удару бронебійного снаряда, що розірвався всередині корабля. Цей вибух, яким би потужним він не був, був лише іскрою, що потрапила в порохову барило.


Через кілька секунд пролунав нескінченно сильний вибух, коли спалахнув вибухонебезпечний вантаж «Меліни».


Каністра за каністрою з C-4 миттєво випаровувалася в хвилі тепла, газу та тиску. Серія вибухів відбулася так швидко, що здавалося, ніби це одне рев, що все посилюється.


Жоден корабель було стримати розпаленої люті. Катаракти полум'я виливалися з люків та вентиляційних шахт. Палуба і верхні частини були перетворені на обпалюючу вогняну кулю. Поля полум'я розсікли корпус на частини, розтинаючи його швами. Останки Меліни утворили маленьку чорну постать біля основи величезного вогняного стовпа.


Величезна хвиля тиску, що розширюється, підкинула Superbo високо в повітря. Перш ніж Картер зміг подумати про те, щоб відскочити, він летів в один бік, а човен плив у інший.


Гігантська невидима рука жбурнула Картера в море, кидаючи його вниз, вниз, вниз.


Вода міняла колір, коли він падав у глибину, із жовто-зеленою на темно-зелену, на зеленувато-чорну. Потоки гасали з ним, тряслися, жбурляючи його туди-сюди.


Вода вібрувала з приглушеним гулом, доки точилися вибухи.


Картер був приголомшений, спантеличений. Який шлях був угору?


Срібні бульки струменіли повз нього, піднімаючись вгору. Вони виходили з його носа та рота. Він дихав водою. Він тонув!


Він стежив за бульбашками, використовуючи потужні стусани та удари. Здавалося, що холодної однорідної чорноти, що оточує його, не було кінця. Через якийсь час він став світлішим, переходячи через градієнт кольору у зворотному напрямку, від чорного до зеленого та жовто-зеленого.


Його голова нарешті вирвалася на поверхню. Він закашлявся, задихаючись. З рота і ніздрів вивергалася солонувата вода, болісна і пекуча.


День став уночі. Пелена чорного диму затуляла небо, затемняла сонце. Червоне світло вогнища осяяло хмари, закривало воду. Зверху сипалися уламки.


Те, що залишилося від корпусу «Мелін», розкололося надвоє. Феєрверки хлинули з двох половин корпусів, що швидко тонули. Нафта потекла з уламків, як чорна кров, розтікаючись каламутною водою.


Коли половинки опустилися, утворився вир. Всмоктування потягнуло Картера спочатку обережно, потім жадібно, вимогливо.


Він ударив, спливаючи від розширюваного вихору, намагаючись не проковтнути масло.


Окремі плями олії горіли, швидко зливаючись у вогняну ковдру. Жар поколював тіло Картера. Вода стала теплішою, набагато теплішою.


Палаючий перстень настав йому на п'яти, ледве не наздогнавши. Він плавав під водою.


Коли він підійшов, щоб дихати, його оточили полум'я та задушливий дим. Він важко дихав, пішов під воду і поплив, доки не подумав, що його легені ось-ось лопнуть. "Краще це, - подумав він, - ніж спалити їх олійним вогнем".


Коли він нарешті сплив, він опинився за межами полум'я і вир, що кружляє. Крокуючи по воді, він спостерігав, як останки Меліни зникають з поля зору. Шиплячі хмари пари піднялися і приєдналися до диму.


Його охопила тривога. Він схопив праву руку, з полегшенням виявивши, що заспокійлива сталь Х'юго надійно закріплена на місці. Лезо було старим другом, і йому було б неприємно його втратити.


«Кумедно, як усе склалося, – розмірковував Картер. "Меліна" зустріла свою долю недалеко від галасливого порту Яффо. Яффа - стародавнє місто, що в біблійні часи називалося Йоппією - було місцем, де оригінальний Йона вирушив у злощасне плавання, в результаті якого він потрапив у черево кита.


Капітан Фармінгдейл, можливо, оцінив би іронію. З іншого боку, він уже не міг цього зробити.


Картер це зробив.


Берег здавався далеким. Картер поплив до нього. Він не пішов надто далеко, коли ізраїльський патрульний катер виловив його в море.


П'ятий розділ.


Напередодні інциденту з Меліною Аврам Мальц, заступник помічника міністра морської торгівлі, спробував втекти.


Мальц ховався у тіні підземного гаража під елітним багатоповерховим житловим комплексом у Тель-Авіві. Чотирнадцятьма поверхами вище його дружина двадцяти одного року спала і хропла, не звертаючи уваги на те, що її чоловік пішов.


І скатертиною дорога! – подумав Мальц. Відмовитися від цієї корови Естер було єдиним виходом із цього безбожного безладу.


Він подорожував без нічого. Крім одягу на спині, у нього були лише паспорт, документи та кейс-аташе, набитий готівкою.


Він виходив із справи, поки що міг. Він, мабуть, був божевільним, щоб забратися так глибоко. Ганьба, повне руйнування було б краще. Його «соратники» займалися вбивствами так само недбало, як дорожній поліцейський роздає штрафи.


Навіть Лемняк боявся. Лемняк, з його міжнародними зв'язками та квартетом великих, сильних, добре озброєних охоронців. Це був вирішальний аргумент для Мальца. Якщо такий великий гравець, як Лемняк, намагався вивернутися і укласти приватну угоду, щоб врятувати свою шию – а він це зробив – то які шанси були у нього, Мальця?


Менше ніж нічого, але він цього ще не знав.


Пустельний гараж здавався тривожним і моторошним опівночі. Його старий служитель затишно влаштувався у підвальному приміщенні і, як завжди, спав на роботі. Мальц обігнув його раніше, коли навшпиньки спустився в гараж.


Мальц чекав на нижньому майданчику сходів, виглядаючи через трохи відчинені пожежні двері. Дивлячись на припарковані машини, він нікого не побачив. Це втішало, оскільки він був певен, що за ним стежать останні кілька днів.


Він хотів бути абсолютно впевненим, що він один, але не міг чекати вічно. Йому треба було встигнути на літак, на рейс до Нью-Йорка. Коли він благополучно прибуде до пункту призначення, він зв'яжеться з владою та повідомить їх.


Мальц зробив свою перерву. Він вискочив за двері, поспішно попрямувавши проходами до своєї машини.


Гули, мерехтіли ряди стельових люмінесцентних ламп. Десь долинав далекий звук машин. У дальньому кінці гаража був вихід, широка арка, що виходить на пандус, що піднімається до рівня вулиці. Крізь нього лилися нічні звуки неспокійного міста.


Його машина стояла посеред гаража. Мальц порався з ключами, коли пролунав свист.


Він винен почав, дивлячись вгору. Свист пролунав із вулиці, але він нікого не побачив.


Щось залетіло до гаража.


Мальц замерз, потім розтанув. Напевно, вітер здув із вулиці дитячий повітряний змій. Тільки – вітру не було. Кайту також немає.


Це був птах з крилами, що плескали, величезний птах, подібний до якого він ніколи не бачив. Летить прямо до нього, з чотирифутовим розмахом крил, золотаво-коричнево-коричневим плямистим тілом, злісно вигнутим дзьобом і витягнутими кігтями.


Хижий птах. Швидка, безпомилкова, зі смертельним наміром.


"Шу! Шу!" Мальц не хотів видавати своєї присутності криком, але боявся. В жаху. Тим більше, що великий птах наближався на зустрічних курсах.


Він підняв руки, прикривши обличчя чемоданом, потім закричав, коли гострі, як бритва, пазурі розірвали його руки.


Птах парив, полетів, опустив крило, щоб облетіти бетонний опорний стовп, потім повернувся, щоб зробити ще один прохід.


Мальц метався в неї, птах, що ширяє, легко ухилявся від його незграбних помахів. Валіза аташе вдарилася об крило автомобіля і розкрилася, розваливши стоси банкнот на підлозі.


Птах ішов йому по голові, рвав, рвав. Кожен кіготь був схожий на чотиридюймовий зазубрений рибальський гачок, що роздирав його плоть. Напівсліпий від крові, страху та болю Мальц закрив обличчя руками.


Пазурі сапсана розірвали м'яке горло Мальця.


Тримаючись за шию, намагаючись зупинити потік крові, ридаючи, булькаючи, Мальц спотикався по проходу, штовхаючи пачки грошей, тікаючи від машин, вмираючи.


Кожен удар його серця викликав нові потоки крові, що пульсували з його понівеченого горла, з його пошкоджених вен і артерій. Він заткнув рота, плюнув, упав, розтягнувся, здригнувся.


Знову пролунав пронизливий свист. Відповідаючи на заклик свого господаря, сапсан припинив атаку, розвернувшись. Кілька помахів його потужних крил, і він вислизнув через арочний вихід на вулицю і зник з поля зору.


Аврам Мальц пройшов кров'ю до того, як прибула допомога.


Ізраїльські детективи з розслідування вбивств та судово-медичні експерти, які знають способи насильницької смерті, були змушені зіткнутися з новою та новою технікою, унікальною у їхньому досвіді:


Вбивство соколом.


* * *


Опівдні наступного дня Девід Хок зайняв столик у їдальні на відкритому повітрі у приємному приморському курортному містечку Лулав. Кафе Etrog було знамените на всю країну своєю фірмовою стравою - соковитим лимонним курчам. Хоук пообідав м'якшими стравами, філе риби та салатом. Він хотів зосередитись на майбутній зустрічі, а не на їжі.


Розташований на північ від Тель-Авіва і на південь від Герцлії, Лулав був чарівним, розкішним і недорогим. Кафе знаходилося на розі перехрестя в елегантному торговому районі міста. По обидва боки вулиці розташовувалися бутіки та магазини, в яких продавалися товари: вироби зі срібла, шкіряні вироби, кераміка, ювелірні вироби, предмети старовини, безліч ручної роботи талановитих майстрів. Рух на вулиці був слабкий, пішоходів було багато.


Головний зал кафе був оздоблений білою ліпниною, оздоблений балками із темного дерева та пронизаний круглими вікнами. У внутрішньому дворику було двадцять столів, більшість із яких були зайняті. Кожен стіл був з парасолькою, яку можна було відкривати або закривати вручну; Хоукс було відкрито. Його тінь і іноді легкий морський бриз пом'якшували денну спеку.


Уважний офіціант зняв тарілку Хоука та приніс йому свіжий чай із льодом. Сивий зоркий американець ліниво крутив сигару в пальцях, оглядаючи своїх колег по обіді.


Загалом, це була типова вибірка туристів та місцевих жителів,


заспокоюють своєю залитою сонцем нормальністю.


Неподалік того місця, де він сидів, молода жінка-солдат потягувала безалкогольний напій і перегортала збірку поезій. Її знак відрізняв одягнену втому красуню як капрала запасу. «Мабуть, вона на перерві чи не на роботі, – подумав Хоук. Поруч стояла її автоматична гвинтівка «Галіл», притулена до балюстради павільйону заввишки до пояса.


В Ізраїлі швидко звикли до того, що солдати чоловічої та жіночої статі розміщуються навіть у наймирніших місцях. Безпека була над усе.


Її образ торкнувся спогадів у Хоуку, нагадавши йому про деяких жінок, яких він знав, красивих, небезпечних і хоробрих. Під час Другої світової війни, коли він був одним з бригади УСС Дикого Білла Донована, стрибаючи з парашутом у тилу ворога, щоб з'єднатися з партизанами опору, він знав даму маки, Марі... вона впала на стіну вогню гестапівців. загін у січні 1944 року.


Хоук зітхнув. Капрал, мабуть, чув його. Вона недбало глянула нагору. Він усміхнувся. Вона теж усміхнулася і повернулася до своєї книги.


Що сталося з цим сирим новобранцем так давно, безрозсудним молодим Девідом Хоуком, який думав, що цього голого нерва та швидкої зброї достатньо, щоб урятувати світ?


Тепер він був главою AX, і років сорок із гаком все ще висовував шию.


Хоук був єдиний за своїм столом, але він був не один. З ним були двоє його головних агентів. Один із них підійшов до свого столу.


Енді Стентон був міцним, красивим молодим хлопцем, колишнім морським котиком, найнятим AX і відзначився в польових умовах. Він докладав усіх зусиль, щоб досягти бажаного рейтингу Killmaster.


Він був схожий на типового американського туриста, який здійснює поїздку на Святу Землю. Проходячи проходи між столиками, він ухилився від офіціанта, навантаженого тарілками, і навмисний об'їзд привів його до Хоука.


Енді прошепотів убік: «Гріфф помітив нашу людину». Він продовжував йти, не зменшуючи кроку. Він глянув на капрала з відкритим захопленням. Її повільний косий погляд показав, що вона не заперечує уваги великого красивого чоловіка.


З іншого боку піднесеного внутрішнього дворика в балюстраді утворилася широка щілина, через яку широкі неглибокі сходи виходили на тротуар.


Цими сходами поспішив персонаж із сумнівною зовнішністю, одягнений у м'ятий білий костюм і солом'яний капелюх Борсаліно. Згорбившись уперед, зігнувшись, засунувши руки в кишені, він перетнув павільйон, ніби бажаючи якнайшвидше втекти з сонця.


Хоуку знадобилася мить, щоб уявити цю зім'яту нервову людину колись поштивим і елегантним Делосом Лемняком.


Не дивлячись ні вліво, ні вправо, ні вгору, він пробирався повз столи і відвідувачі, перебуваючи на межі зіткнення півдюжини разів, але якимось чином завжди йшов геть в останню секунду.


Принаймні, одне в Лемняка не змінилося. Він усе ще катався на ковзанах на краю прірви.


Лемняк попрямував до столу Хоука. Він важко дихав, захекавшись: «Холлоуей, радий тебе бачити».


"Делос", - визнав Хоук.


Делос Лемняк десятиліттями подорожував Левантом і східним Середземномор'ям. Він був наладчиком та торговцем, торговцем, спекулянтом, корупціонером. Інформаційна служба Усі друзі, і ніхто не друг. Його порядність була добре відома: він був неухильно вірний тому, хто пропонував найвищу ціну, незалежно від раси, віросповідання чи причини.


Він знав Хока як "Барта Холлоуея". Холлоуей був прикриттям, створеним Хоуком більш покоління назад, ще до основи AX. Як Холлоуей, Хоук налагодив багато корисних зв'язків, і він вважав за корисне час від часу воскрешать легенду.


Такі, як зараз. Лемняк «знав», що Холлоуей був із ЦРУ. Працюючи через стороннє джерело – Лемняк надіслав повідомлення з проханням про зустріч. Це було.


Якби Хоук на мить запідозрив, що Лемняк знає його справжню особистість як главу AX, рандеву не відбулося б. Сам Девід Хок був номером один у десятці списків убивць.


Незважаючи на запобіжні заходи, Хоук ризикував. Але він насолоджувався цією грою з безліччю особистостей та можливістю знову попрацювати у полі.


Крім того, Лемняк може мати щось цінне.


Вони потиснули один одному руки. Лемняк м'який, вологий, теплий. Він був схожий на варену рибу і був настільки спітнілий, що рука Хоука стала мокрою. Хоук витер її серветкою, а Лемняк сів. Він сів обличчям до вулиці.


Офіціант налетів на них. Лемняк замовив кампарі із содовою. Тільки-но він був доставлений, він проковтнув його і відразу ж замовив ще одну склянку.


"Ну, Делос, що в тебе на думці?" - сказав Хоук.


«Мені є що продати. Щось велике».


«Безперечно, з відповідною ціною».


"Це варто того."


"Слухаю."


Лемняк витер обличчя м'якою хусткою. Він уже був просочений водою, тож витирання ним обличчя служило лише відведення поту.


"Моя ціна - один мільйон золотих плюс нове ім'я в країні, яку я обрав", - сказав він.


Посмішка Хоука була крижаною. "Чому б не попросити і місяць, поки ти на ній?"


"Я не розумію".


"У Штатах, наш уряд набирає обертів


дефіцит у трильйон доларів. Дядько Семмі в боргах, і настав час затягувати паски. Не те щоб я міг заробити тобі мільйон навіть у найкращі дні”.


"Мільйон дешево для того, що в мене є", - прошипів Лемняк.


"Що в тебе є? Ти знаєш, як ведеться гра, Делосе. Ми не купуємо кота у мішку. Дай мені якесь уявлення про те, що маєш, тоді ми поговоримо».


"Добре я ..."


Лемняк люто здригнувся, коли два юнаки, що весело верещали, промчали повз стол. Сидячи за кількома столиками від них, їхня мати дала Хоуку одне з цих «що ти вмієш?»? виглядає.


Лемняк перестав трястись і взяв себе в руки. Він був у сумному стані, клубок нервів.


«Войовничий іслам», - сказав він.


Хоук зітхнув. «Якщо це ваш великий секрет, ми могли б покласти цьому кінець. Ми знаємо про войовничий іслам з того часу, як ця організація була створена в Кумі шість місяців тому. Приємно бачити вас знову, Делосе. Випивка на мені».


Лемняк опинився під тиском, і Хоук закрутив гайки, вдавши, що збирається йти.


«Не будь такою самовпевненою, Холлоуей». Лемняк був вражений і показав це. «А як щодо операції «Іфріт»? Це щось для вас означає?


Справді, так і було. Відколи велика трійка радикальних ісламських держав - Лівія, Іран і Сирія - заснувала угруповання войовничого ісламу в священному місті Кум, Близький Схід гудів від чуток про нову хвилю терористичних атак. Дія мала кодову назву Operation Ifrit.


Не випадково, в останньому повідомленні, отриманому AX від агента N3, говорилося, що він стежив за гарячим слідом щодо тієї ж операції. Це було понад шість тижнів тому. З того часу Картера ніхто не бачив і не чув. Земля наче поглинула його.


Щось на обличчі Хоука вислизнуло. Він виявив інтерес, і Лемняк помітив це, що обнадіяло, продемонструвавши тим самим, що старий шахрай не так далеко зайшов, щоб втратити будь-яке критичне судження. Саме тому Хоук і спроектував навмисне ковзання. Можливо, на судження Лемняка можна було покластися і на інші питання.


Лемняк накинувся. «Я бачу, це щось для тебе означає! Тебе зараз не було б в Ізраїлі, якби не Іфрит».


«Чому б тобі не продати ізраїльтянам усе, що маєш?».


«Не будь абсурдним! Вони не розкидають таких грошей».


"Ми теж".


Крім того, я їм не довіряю. Вони скомпрометовані».


"Скомпрометовані?"


Хоук не став приховувати свою недовіру. "Ким?"


"Ага". Лемняк докірливо махнув пальцем. «Це частина того, що я маю продати».


«Це може чогось коштувати – якщо це правда».


«Це правда, добре, і це лише частина того пакета, який я пропоную. Знаєте, Ізраїль – не єдина мета. Арабські союзники Америки також підлягають покаранню».


"Скажи мені щось, чого я не знаю".


«Що таке мізерний мільйон доларів у порівнянні з втратами життів та майном, які ви врятуєте? Ви б заплатили мільйон, щоб заблокувати прихід Хомейні до влади? Щоб урятувати Садата? Щоб ваші морські піхотинці не були підірвані у Бейруті? Звичайно, ви б сказали вам, ці поразки - дитяча гра в порівнянні з Іфритом. "


«Це повертає нас до великого питання. Що у вас є?" - спитав Хоук.


"Бос терору". Лемняк був самовдоволеним, відчуваючи перемогу в переговорах. "Стержень, натхненник всього сюжету".


"Це хто?"


«Я знаю, хто він та де він. Він недалеко звідси». Самовдоволення Лемняка перервалося тремтінням. «У вас є ще час убити його, якщо ви почнете діяти зараз. Не намагайтеся взяти його живим. Він надто небезпечний для цього. Вбийте його".


"ЩО?"


“Я вам це скажу. Без іншої інформації це не принесе вам жодної користі». Лемняк нахилився вперед. «Його звуть Р…»


Викриття було перервано стріляниною.


* * *


Петра Келлі не любила поспішати. Вони були особливо ризикованими тут, у Країні Сіону, де загальна військова служба та озброєні цивільні солдати становили основу проти успішної дії.


Але їй ще менше подобалося вмирати. Її господар проводив однакову політику щодо таких порушень, як непослух, непокора, невиконання завдання. Злочинці страчені. Брудно.


Вона була єдиною дочкою та старшою дочкою багатого дублінського торговця. Її бунт проти багатства та привілеїв привів її в крило Прово ІРА. Вона приховувала своє сімейне походження, побоюючись, що через це її не сприймуть як серйозного товариша. Після того, як вона скоїла своє перше вбивство, ніхто ніколи не казав їй знову заварювати чай.


Вона добре справлялася зі своєю вбивчою роботою. Хто б міг подумати, що така мила зеленоока колега була терористкою? Північна Ірландія виявилася надто маленьким майданчиком для одного з її талантів, тому вона вийшла на міжнародний турнір, сіючи хаос по всій Європі та Середземномор'ї.


І ось одного разу вона брала участь в операції «Іфріт», і з того часу її життя перестало належати їй. Душою та тілом вона належала своєму господареві.


Він ніколи не брав її, навіть не чіпав. Він хотів тільки, щоб вона продовжувала робити те, в чому вона така гарна: вбивати. І вбивство.


Їй подобалася робота, але вона боялася його. Абсолютно індивідуальна людина, яка наводила жах на терористів.


Петра була довгоногою і гнучкою. Її коротке руде волосся було зібране в сітку і приплющене під світлу перуку. Негабаритні сонцезахисні окуляри закривали більшу частину її ельфійського обличчя, надаючи їй невиразного вигляду, схожого на жука.


На ній була біла сукня без рукавів з V-подібним вирізом, яка підкреслювала вигини її пружних пружних грудей. На плечі у неї був перекинутий великий тканий солом'яний мішок, який можна знайти на кожному сувенірному кіоску, типовий для багатьох туристів.


Петра була не одна. До неї приєдналася Уллі Швоб, із фракції Німецької Червоної Армії. Уллі була на десять років старша за неї, на півголови вище і на п'ятдесят фунтів важча. Вона була побудована як Брунгільда у третьосортній вагнерівській оперній трупі.


Уллі теж була в легкій літній сукні і, як і в Петри, у неї була солом'яна сумка. Пара сіла за столик недалеко від Хока.


Уллі продовжувала витягати шию, вдивляючись у вулицю. Тепер її чування було винагороджено.


Таксі під'їхало до тротуару, викинувши чотирьох озброєних чоловіків. Вони виглядали стривоженими, але похмуро збиралися зайнятися своєю справою.


Майстер надав для цієї роботи багато вогневої сили.


Петра та Уллі приступили до роботи. Вони підвелися і почали стріляти.


* * *


Поки він словесно лаявся з Лемняком, очі Яструба були в постійному русі, систематично скануючи оточення у пошуках різких деталей, що означають небезпеку. Щось у Петрі та Уллі не давало спокою його шостому почуттю, і його погляд постійно повертався до них.


Можливо, це були такі ж солом'яні сумки, які носили дві невинними жінки. Не було жодних причин, з яких у товаришів могли бути різні сумки, але, звичайно ж, це було більше, ніж збіг, що вони обоє залізли всередину себе одночасно.


На вулиці та тротуарі лунала стрілянина.


Улі та Петра витягли Узі з сумок і встали. Несподівана перестрілка позаду них завадила розрахувати час.


Яструб уже був у русі.


Він не став витрачати час на попередження, що вигукуються. Навіть коли він кинувся зі стільця, він потяг Лемняка вниз і вбік.


Перші постріли смертоносної пари пройшли над головою, не потрапивши в двох чоловіків, але вразивши офіціанта. Відкритий дворик кафе перетворився на сцену миттєвого хаосу. Пандемоніум.


Столи переверталися, патрони в паніці кидалися на підлогу, крики та ридання відбивали безладні постріли з високошвидкісних автоматів.


Йога підтримувала Хока гнучкістю, але падіння на підлогу струсило його кістки. Він перекинувся через стіл, його важкий обід з оглушливим гуркотом розбив каміння.


Лемняк хникав і бурмотів одночасно.


Регулюючи лінію вогню, Петра низько опустила свій «Узі», спрямовуючи кулі у бік Лемняка. Кулі проробили сліди отворів на кам'яній підлозі.


Щось несподіване сталося з Петрою. Її застрелили. Двічі. Вона впала.


Звідки, чорт забирай, це взялося? - подумав Хоук. Краєм ока він побачив, як Енді Стентон низько присідає і робить постріли.


Хороший хлопчик. Він би став Кіллмайстером, якби всі вони пережили цю битву.


Уллі рано зняла капрала, принаймні так вона подумала. Права рука прекрасної сабри була наполовину відірвана від плеча, але якимось чином вона втягнула свій Галіл у гру.


Вона вразила Уллі залпом. Уллі підняла руки, ніби вони могли запобігти попаданню кулі в неї. Вона впала під градом куль.


Квартет бойовиків потрапив у біду, щойно вискочив із таксі. Ім'я стрільця було Гріфф. Уся стрілянина пройшла з випередженням графіка, бо чорний агент AX почав стріляти, коли вбивці вийшли на тротуар.


Лише два члени оригінальної четвірки вижили у перестрілці з Гріффом. Двоє інших лежали мертвими на тротуарі.


Грифф пірнув за дерево, обмінявшись пострілами з таксистом, який використав своє таксі для укриття.


Настало затишшя, майже безмовна пауза.


Лемняк підвівся.


"Не треба!" Хоук схопився за ногу Лемняка з лежачи, але промахнувся. Лемняк поспішив до головної будівлі.


Капрал упала зі свого місця мертвою, її зброя ковзала по плитах. Хоук підповз до нього.


Лемнякові треба було йти, лише кілька кроків, але це виявилося надто далеко.


Два останні бойовики штурмували павільйон. Вони прийшли на стрілянину.


Лемняк майже досяг безпечного місця, коли обидва бойовики відкрили вогонь одночасно. Він упав.


І вони також. Енді Стентон двічі вдарив по одному. Хоук повернув у гру «Галіл» капрала, стріляючи зі становища лежачи. У ньому все ще була половина обойми, яку він висипав убивцям.


У Гріффа закінчилися набої, і йому довелося перезарядити. Таксист скочив у свою машину та ввімкнув передачу.


Петра Келлі впала, але не вибула. Одна з куль Стентона вирвала шматок її плеча. Інший потрапив не до неї, а до її зброї, вирвавши його з руки з такою силою, що її палець був зламаний спусковою скобою. Настав шок; вона майже не відчувала своїх ран. У неї вистачило розуму зіграти опосума, поки в стрільбі не настало затишшя.


Вона схопилася, швидкими рухами, коли вона перестрибувала через стіну павільйону.


Стентон вистрілив у неї – точніше, натиснув на курок, і курок упав у порожню камеру. Збентежено він забув стежити за своїми пострілами, і тепер у нього більше не було.


Петра з криком підбігла до таксі. «Почекайте! Зачекайте! Не залишайте мене!


Вона не встигла відчинити двері. Вона просто кинулася головою вперед через відчинене вікно, доки таксі їхало. Її довгі ноги висували з правого заднього вікна, коли машина злетіла.


Шини верещали, димилися, горіла гума. Машина на двох колесах зайшла в поворот, наближаючись у далечінь.


Стентон поспішив до Хоука. "Ви гаразд, сер?"


"Так."


Він допоміг Хоуку підвестися. "У тебе кровотеча".


«Просто порізи. Я в порядку. Вони всі мертві?


«Боже, я не знаю. Почекай – це Гріфф!»


Гріфф був обережною людиною. З пістолетом у руці він обережно кружляв над двома збитими Яструбами. Вони були мертві. Уллі також.


"Схоже, все скінчено, крім розтину", - сказав Гріфф.


Невинні перехожі невпевнено піднялися на ноги, не зовсім вірячи, що через це пройшли живими.


Жінка скрикнула, різка та пронизлива. Мати, яку Хок бачив раніше. Один із її дітей був поранений.


"Чорт забирай", - прошепотів Стентон. "Який безлад!"


Лемняк був ще живий. Він був смертельно поранений, але тримався так довго, як міг.


Яструб, стоячи навколішки поряд з ним, м'яко запитав: Хто?


Руки Лемняка піднялися, схопили Хоука за сорочку і опустили голову. Його рота працювали, намагаючись сформувати слово, ім'я.


Хоук спробував знову. "ХТО?"


- Регіба, - прохрипів Лемняк. Потім він помер.


Шостий розділ.


Ізраїльська розвідка має двокамерне серце. Мосад займається закордонними операціями. Внутрішня безпека - провінція Шерут Хабітахон, відома як Шин-Бет, чи СБ.


Персонал СБ називає своє спорядження "Інститутом". Підрозділом боротьби з тероризмом Інституту керував доктор Хаїм Бар-Зохар. Бар-Зохар виглядав як інтелектуальний джазовий музикант.


"Ти дуже неслухняний хлопець, Хоук", - сказав він.


Була середина дня після кривавої бійні у кафе «Етрог». Бар-Зохар привів Хока не до штаб-квартири Інституту, а до одного з притулків свого підрозділу, підземний модуль, розташований під магазином антикварних книг. У невеликому притулку завжди знаходилася група з п'яти осіб, крім відвідувачів та спеціальних гостей.


Бар-Зоар продовжив: «Ось ми і працюємо разом над спільною дією, а потім ви вислизає від моїх людей і вбиваєте їх самостійно. Я б сказав, не дуже по-сусідськи».


«Це було не дуже добре з твого боку, коли за мною стежили, - сказав Хоук.


«У тебе не було особливих проблем із тряском хвостом. Крім того, ти знаєш, що коли вони не шпигуть за своїми ворогами, друзі шпигуть за друзями».


"Наскільки правильно."


«Це не означає, що я заперечую вашу несанкціоновану вилазку в моїй країні. Але уявіть собі наслідки, якби ви були поранені чи гірші, не дай Боже. Як би я це пояснив прем'єр-міністру? Вашому президентові?


«Він би зрозумів, – сказав Хоук. "Він любить ініціативу".


"Отже, ми помітили", - сухо сказав Бар-Зохар. «Що ж, у тебе все вийшло. А ось із Лемняком шкода. Ми дуже хотіли розпитати його про його друга Аврама Мальця».


"Хто він?" - спитав Хоук.


«У кожній організації є ключова людина, людина, яка справді виконує всю роботу. У Міністерстві морської торгівлі цією людиною був Мальц. На жаль, він працював на когось, крім департаменту.


«Він зловжив своїм впливом, щоб підробити маніфест для Меліни, дозволивши їй підійти прямо до берега. Схоже, Мальц був внутрішньою людиною в кільці, яке контрабандою ввозило до країни величезну кількість зброї та вибухових речовин».


«Зважаючи на те, як ви використовували минулий час, я вважаю, що Мальц уже в минулому, - сказав Хоук.


"Ти правий. Найдивнішим у житті було те, як він її залишив». Бар-Зохар зробив паузу, насолоджуючись очікуванням. "Його вбив хижак".


"Що?"


"Хижачок", - повторив Бар-Зохар. «Хижий птах, такий як орел, сокіл чи… яструб. Я здивований, що ви не знали цього з огляду на ваше ім'я».


«Я просто дивувався з приводу такої гротескної причини смерті».


«Це гротеск, чи не так, - сказав Бар-Зохар, трохи здригнувшись. "Дуже незвичайно. Наші фахівці все ще скорочують коло питань, але вони схильні вважати, що то був сапсан. Сокіл, навчений вбивати людей. Що ви думаєте про це?"


"Це може бути пов'язане з тим, що мені сказав Лемняк", - сказав Хоук.


«Так? Продовжуйте».


"Я скажу тобі пізніше."


«Добре, будь таємничим. Жаль, що Лемняк не прийшов до нас. Ми могли б захистити його.


"Я не впевнений", - сказав Хоук. "Це узгоджується з тим, що мені сказав Лемняк".


«Схоже, ви двоє трохи побалакали».


«Ми робили це, поки це не було перервано. Я дам вам усі подробиці…»


«Пізніше. Я впевнений, що ти маєш причини бути такими загадковими. Так сталося, що я маю для тебе власний сюрприз. Ідіть сюди, будь ласка», - наказав Бар-Зохар.


Яструб пішов за Бар-Зохаром вузьким коридором до дверей. Відкривши його, Бар-Зоар сказав:


«Це наш відділ знахідок. У нас є щось, що належить вам”.


Хоук запитливо глянув на ізраїльтянина.


"Йдіть прямо".


Бар-Зохар відступив убік, притримуючи двері, щоб Хоук міг увійти першим. Хоук переступив поріг і завмер, коли побачив людину, яка живе в кімнаті.


"Нік!"


Картер був одягнений у чистий одяг, і він їв гарячу їжу. Він був оновлений і готовий підкорити світ. Він підвівся і сказав: «Доброго дня, сер».


"Це зараз. Радий бачити тебе, Нік. Страшенно добре». Хоук потис Картерові руку.


Сяючи очі Хоука видавали його задоволення від несподіваного возз'єднання, але він згадав себе вчасно, щоб повернути маску сталевого сардонізму.


«Деякі люди ледь не вважали тебе заблудлим».


"Але не ви, сер".


«Я знав краще. Я сказав, що ви, мабуть, були на якомусь безлюдному острові з прекрасною дамою і розважалися за рахунок одягу».


"Насправді, це не так вже й далеко від істини, сер", - сказав Картер. «Я їздив до морського круїзу, але безумовно не для задоволення. І це виявилося зовсім не весело для моїх товаришів із плавання. Я розповім вам усе про це.


Хоук підняв руку. "Залиш це на потім, Нік". Він звернувся до Бар-Зохара. «Я хочу, щоб мої помічники також це чули. Крім того, у вас є безпечна конференц-зала?»


"Мій дорогий Хоук, мені подобається думати, що всі наші кімнати в безпеці", - сказав Бар-Зохар.


«Вам просто, можливо, доведеться це переосмислити. Нам потрібна кімната, яка сертифікована як вільна від усіх пристроїв спостереження та запису. Куди ви йдете, якщо хочете зробити заяву про те, що ви впевнені, що це буде не для запису?


"Це буде номер п'ять".


«Це номер п'ять, – сказав Хоук.


"Я піду все влаштую", - сказав Бар-Зохар і вийшов.


* * *


Кімната 5 була порожньою, чистою, стерильною та маленькою. У ящику з білими стінами знаходилися довгастий стіл, стільці та обладнання моніторів налагодження, які тепер засвідчували, що кімната вільна і вільна від будь-якого виду електромагнітного спостереження.


"Я просто не можу повірити в заяву Лемняка про те, що в нас проникли", - сказав Бар-Зохар.


"Хтось дістався до Мальця", - зауважив Хоук.


Так, але це Міністерство морської торгівлі, а не Шин Бет. Я не можу в це повірити. Це схоже на дезінформаційну змову з метою посіяти розбіжності та недовіру між союзниками та у нашому власному Інституті. Припустимо, він сказав вам, що в AX проникли. Ви б повірили цьому? "


«Ця бійня в кафе справді надавала історії Лемняка певної довіри, - сказав Хоук.


Бар-Зохар був незадоволений. "У будь-якому випадку, ця кімната в безпеці, і я беру на себе особисту відповідальність за своїх помічників".


«Я ручаюся за свій персонал, – сказав Хоук.


"Тоді ми можемо почати".


На зустрічі були, крім двох вождів, Картер, Гріфф, Стентон і двоє найдовіреніших помічників Бар-Зохара, Бергер і Тігдал.


Бергер був худорлявим, жовтуватим та трупним. Військове минуле лейтенанта Аві Тігдала було очевидно по гострих як ніж складках на його штанах. Він був великим, різким, крутим, ефективним.


Гріфф і Стентон були менш стримані, ніж їх бос, висловлюючи своє задоволення від повернення Картера. Гріфф посварив Картера: «Ти вибрав чудовий час, щоб перестати валяти дурня і повернутися до роботи».


Картер лише посміхнувся.


Повідомлення було доставлено Бар-Зохару, який розповів групі його суть. «Чотирьох чоловіків, які прийшли вбити Лемняка, були впізнані».


"Хто вони?"


«Його охоронці».


Хоук пирхнув. «Схоже, хтось зробив їм вигіднішу пропозицію».


Бачите, що відбувається, коли ви недоплачуєте своєму ключовому персоналу? – сказав Стентон.


"Я думаю, ми можемо обійтися без жартів, Стентон".


«Еее, мабуть. Вибачте, сер».


"Є якісь ознаки блондинки, що втекла з водієм?" - спитав Гріфф.


"Ні", - відповів Бар-Зоар. «Таксі було знайдено неподалік кафе. Вони, мабуть, перейшли на другу машину. Ми полюють на них, але поки що немає жодних слідів».


Він повернувся до Картера. "Я вважаю, у вас є дещо для нас про інцидент з "Меліною"?"


"Так."


Картер швидко накидав загалом звивистий слід, яким він йшов протягом кількох місяців.


Під виглядом Солано він працював в італійському ритмі, де колись бездіяльна Червона Бригада відродилася з подвійною силою. Проникнувши в цю невизначеність, де перетинаються кримінальний та політичний світи, він привернув увагу вищих босів італійського терору, які завербували його для особливої дії за межами цієї країни: операції «Іфрит».


У мусульманських переказах іфрит був демонічним істотою, схожим на джинів арабських ночей. Операція «Іфрит» обрушить на Сполучені Штати демона руйнування, покаравши її союзників.


Акція спонсорувалася та оплачувалася радикальним угрупуванням «Войовничий іслам». Але здійснення багатонаціонального терористичного наступу було справою рук однієї людини, примарного головного злочинця, який використав величезний арсенал смертоносних талантів.


«Я ще не зміг встановити його особистість…»


"Я можу допомогти тобі в цьому, Нік", - втрутився Хоук. "Але продовжуй".


«Але в мене є дехто майже такий же добрий, - продовжив Картер. "Велике колесо, яке особисто завербувало мене в Італії - розвідник талантів, як його можна назвати - сталося з


"відпочивати" прямо зараз на своїй віллі в Лулаві. У мене побачення з подругою в його оточенні”.


"Хто він?"


"Джані Джіротті", - сказав Картер.


"Джиротті?" – сказав Тігдал. «Цей плейбой? Я не вірю! Адже його ідея революційного акту - піти на обід без краватки!»


«Не треба вірити в це, – сказав Картер. “Я знаю, що це правда. Його дилетантська поза обдурила багатьох людей».


"Чого ми чекаємо? Давайте візьмемо його і допитаємо! – сказав Бергер.


«Він крутіший, ніж здається. Ви ніколи нічого не досягнете від нього силою», - попередив Картер.


"Чи є у вас кращий спосіб?"


«Власне, так, - сказав Картер. «План, який не тільки приведе нас до Джіротті та його приятелів, а й може привести нас до головного гравця».


"Тепер я кину свої два центи", - сказав Хоук. «Перед смертю Лемняк дав мені ім'я, таємничий містер Біг, який стоїть за операцією «Іфріт». Мені це не сподобалося, але, можливо, один із вас зможе досягти більшого».


"Спробуйте нас", - сказав Бар-Зохар.


"Регіба".


Це ім'я було зустрінуте спантеличеними потисками плечима і похитуванням головою.


"Регіба", - задумливо промовив Бар-Зохар. «Регіба, Регіба, Регіба». Він глянув угору. "Хто, чорт забирай, Регіба?"


* * *


"Мені боляче", - схлипнула Петра Келлі. "О Боже, мені боляче!"


"Заткнися!" - гаркнув таксист. Він більше не водив таксі. Його кинули за кілька кварталів від кафе, на заздалегідь обумовленому місці, де чекала друга машина для втечі. Тепер він вів цю машину, а Петра стікала кров'ю на задньому сидінні. Вони були на один короткий стрибок попереду мережі, що швидко затягувалася.


Петра притиснула ватяну червону ганчірку до рани на плечі, щоб зупинити кровотечу. Ганчірка була жовтою, перш ніж вона використовувала її. Пройшло досить шоку, і вона відчула біль, подібний до якого вона ніколи не знала.


Що пішло негаразд? Цього не могло статися з нею. Це було неможливо. Проста страта перетворилася на розгром, на бійню. Вона була обурена. Жертви не повинні були стріляти у відповідь; гра велася негаразд.


«Боже! Я спливу кров'ю!»


"Заткнися!" – знову закричав водій. Було досить важко пробиратися по портових вулицях і провулках старого Яффо без цієї ірландської сучки, що кричала своєю безглуздою головою. Жаль, що його не зірвало.


Водієм був Дітер Тен Ейк, найманець-бур, який брав участь в операції «Іфріт» у пошуках великих грошей та швидких дій. Гроші були непогані - хоча й мало для того, що він щойно пережив, - і дія була надто швидкою. Його могли збити з ніг пером, коли той чорний хлопець з'явився з нізвідки, щоб застрелити двох віроломних охоронців Лемняка. Після цього все пішло до біса.


Тен Ейк не міг більше виносити стогнання Петри. Якби вона не заткнулася, він би...


Але йому не довелося. Вони прибули у притулок, покинутий склад на набережній.


Тільки ось він не був покинутий. Тен Ейк ударив по керму долонею, видавши різкий набір коротких і довгих гудків, що становлять код розпізнавання. У привітанні, що гудить, була яскрава веселість, яку він вважав зовсім недоречною, враховуючи обставини.


Зі стоном Петра сіла. «Поспішай! Я стікаю кров'ю!


"Добре."


"Ти паршиве лайно!"


Перш ніж вона встигла вибухнути своєю тирадою образ, сегментовані сталеві двері важко відкотилися вгору, відкриваючись у тьмяний інтер'єр складу.


Тен Ейк в'їхав усередину величезної, схожої на сарай будівлі. Двері за ним відкотилися, зачинилися, замкнувши інтер'єр у напівтемряві, судорожно розбитий невеликими квадратними вікнами, розташованими високо, прямо під карнизом.


Тен Ейк і Петра були тимчасово засліплені раптовим переходом від світла до темряви. Інші всередині були не в такому стані.


Швидкі кроки мчали машиною з усіх боків. Фігури оточили машину.


Тен Ейк зісковзнув із переднього сидіння. «Радий бачити вас, хлопці! Ми натрапили на… тьху!»


Його били з пістолета по обличчю, приголомшливий удар, який, здавалося, зламав щелепу. Другий удар із хрускотом потрапив йому в голову. Він упав.


Його противник не зупинився на досягнутому, а став над Тен Ейком і вдарив його ногою в живіт. Інші руки вирвали задні двері та схопили Петру.


"Що робиш?" - заверещала вона. "Ви з глузду з'їхали? Ми на вашому боці!»


"Повія!"


Вона закричала і знову закричала, коли її витягли з машини. Її поранена рука була так сильно вирвана, що здавалося, що вона вивихнута. Вона мало не зомліла, і дуже хотіла цього. Її кинуло на тверду підлогу.


Хтось засміявся.


Хтось ще посміхнувся, і цей звук був сповнений садистського задоволення.


Чоловік, який ударив Тен Ейка ногою в живіт, відстрибнув назад, щоб уникнути струменя блювоти південноафриканця, що вивергається. "Ти свиня!"


Зверху почулися важкі крила. У насильстві настала пауза. Петра дивилася на своє коло мучителів. Вона знала їх краще, ніж їй хотілося, цих членів почету господаря.


Мансур був арабом з худим злим обличчям і жилистим гнучким тілом. Він виглядав як модна тарілка у легкому, красиво пошитому костюмі. Тонкі шкіряні рукавички закривали його руку.


яка стискала пістолет, яким він ударив Тен Ейка.


Не було таємницею, як Верблюд завоював своє ім'я. Його подібність із цим звіром була надзвичайною. Подовжений, незграбний, він носив червону феску з чорним пензликом і стискав пістолет із глушником.


Ідир був невисоким, присадкуватим, солідним, флегматичним. Робота з ножами була його спеціальністю та його задоволенням. Тепер він тримав один із них, зловісно вигнутий і блискучий кинджал, граючи з ним. Він виглядав сором'язливим, майже кокетливим.


Лотах був сенегальцем, міцним вугільно-чорним гігантом, який через дитячу хворобу став зовсім безволосим. До того, як приєднатися до майстра, він працював королівським катом для різних мавританських шейхів. Він міг відрубати будь-яку голову ударом ятагана однією рукою. Його руки були тепер порожні; самі собою вони були смертельною зброєю.


Петра схлипнула. "Я не розумію! Чому ти це робиш?"


Тен Ейк, у напівнесвідомому стані, корчився від блювоти.


У полі зору з'явилася людина, яку Ідир, Мансур, Верблюд та Лота визнали своїм верховним паном:


Регіб.


Високий і худий, з орлиними рисами обличчя та обвітреною шкірою уродженця пустелі, Регіба був одягнений у все чорне, його рухи були неквапливими та зловісними.


На ньому була туніка в стилі мілітарі з високим коміром, облямована на комірі та манжетах золотою тасьмою. Мішковаті чорні бавовняні штани були заправлені в чоботи з м'якої шкіри по коліно. На обох стегнах були спарені Colt.45.


Виїжджаючи на вулицю, він, звичайно, носив звичайнісінький одяг. Але тут, у своїй темряві, він одягався - і робив - як йому було завгодно.


«Скажи це слово, досконалий господар, і ці собаки мертві», - сказав Мансур.


"Чи були вони переслідувані?" - Запитав Регіба.


"За нами не стежили!" - Вигукнула Петра. "Клянуся, за нами не стежили!"


Вона зіщулилася, коли Мансур спробував вдарити її. Регіба зупинив його, трохи кивнувши. Його люди були дуже уважні до кожного його бажання.


Він знову спитав, чи стежать за парою. Лота похитав головою. Це задовольнило Регібу.


Тен Ейк не міг говорити. Регіба вирушив до Петра. «Не вставай. Я волію дивитись на тебе зверху вниз. Твоє вбивство Лемняка було, скажімо так, менш ніж компетентним».


"Але ми його зловили!" – запротестувала Петра.


«Але він майже втік. Я послав шістьох, щоб убити одного. Двоє повернулися».


«Мета мала бути м'якою! Ми не знали, що він захищений!


«Я скажу вам ще дещо, чого ви не знали. Людина, яку Лемняк зустрів у кафе, – американський шпигун».


Від цієї інформації Петра відчула себе ще гірше. "Як – звідки ви це знаєте?"


«Не має значення, звідки я це знаю, головне, щоб я це знав», - сказав Регіба.


«Вночі тисяча очей. У Регіби десять тисяч очей!» – оголосив Мансур. Він був великим підлабузником.


«Якби у тебе вистачило розуму вбити шпигуна разом з Лемняком, я міг би залишити тебе живим», - сказав Регіба. "Але як це..."


Він не закінчив пропозицію, та й не треба. Не всі його люди розмовляли англійською, але всі знали, коли їхній господар оголосив смерть. Всі вони посміхалися, як завсідники публічного будинку, які чекають своєї черги у вітальні.


"Чому я?" Петра схлипнула. "Це не моя вина! А як щодо решти?»


«Вони заплатили ціну невдачі. І ви також". Регіба вказав на Тен Ейка, що лежить на підлозі ножем. "Він теж".


Люди Регіби заперечували спосіб відправлення. Мансур сказав: "Чому б не застрелити їх?"


"Навіщо витрачати кулі на таких, як вони?" Лотах хотів знати. "Ці руки зламають свої бліді тонкі шиї".


"Наш шлях завжди був шляхом ножа!" Ідір стверджував. «Переріжте їм ковтки і покінчимо з цим».


«Занадто просто, – сказав Верблюд. "Занадто легко."


Регіба був схильний погоджуватися з Верблюдом. Через невдале вбивство Лемняка і безневинного знищення «Меліни» в морі він був у поганому настрої і потребував смішної розваги.


Тримаючи мотузку, Регіба зауважив: «Як тонка мотузка, яка пов'язує нас із життям!»


Він зав'язав на кінцях мотузки пару петель. Мотузку перекинули через кроквяну балку, петлі звисали на рівні один одного. Під кожну петлю поставили лави.


Петра і Тен Ейк сиділи на лавах один до одного, їхні руки були пов'язані за спиною. Петлі були з любов'ю закріплені на їхній шиї.


Ідир прив'язав до щиколоток Петри важкий цементний блок, поклавши його на лаву. Це компенсувало б більш важку вагу Ten Eyck. Для успішної гри потрібно було поступово розподілити жертв.


Верблюд зазначив, що Петра поранено, а у Тен Ейка дві здорові руки.


"Це правда." Регіба витяг пістолет і вистрілив Тен Ейку в руку. Грохотуча доповідь знесла пилюку зі крокв.


Тен Ейк був збитий з лави, що впала на підлогу. Підтримка Петри вилетіла з-під неї. Завдяки блоку, прив'язаному до її кісточок, вона і бури були більш-менш рівні за вагою. Їх повісили віч-на-віч на одній мотузці.


Регіба натяг на праву руку бойову рукавичку і свиснув. Його сокіл злетів з балок даху, приземлившись на простягнуту руку. Він погладив птаха по голові, спостерігаючи за веселощами.


Вишуканість жорстокості була оголошена


Руки жертв були звільнені від пут, вселяючи в них болісну надію, надію, що вони зможуть піднятися і якось послабити задушливий тиск петлі.


Хибна надія, але від цього не менш болісна.


Люди Регіби весело провели час, насолоджуючись смертельною боротьбою, як і їхній господар. Це була перша світла пляма у похмурий день невдач.


Багато пізніше, коли влада нарешті виявила склад, вона зіткнулася з жертвами подвійної повішення. На той час поліцейські були настільки приголомшені насильством, яке мало місце раніше, що навіть не звернули уваги на дивну кару.


Сьомий розділ


Стомлена від світу витонченість Джанні Джіротті була висічена у камені. Його численні знайомі в елітному світі кафе знали його як пересиченого нероби, чиєю найжорстокішою реакцією на скандал чи кризу була піднята брова, терпима посмішка і промовисте потиск плечима. Його товариші з міжнародної терористичної мережі знали, що він не менш незворушний.


Але коли його люди заштовхали Ніка Картера в його присутність, Джіротті виглядав так, ніби його тицьнули рогом.


Його очі витріщені. Його щелепа відвисла. Запалена сигарета впала з його роззявленого рота на коліна і пропалила дірку в його дорогих штанях, зшитих на замовлення. Він схопився зі стільця, як у відповідь на несподівану появу Картера, так і у відповідь на хворобливий опік, нанесений цигаркою.


"Солано! Що ти тут робиш?"


"Здивований мене бачити?" - сказав Картер. "Я не повинен дивуватися".


"Я думав, ти помер!"


«Я не… ні, дякую тобі і цим ідіотам, з якими ти об'єднав мене. І, говорячи про ідіотів, скажи своїй маріонетці, щоб він вийняв пістолет з моєї спини».


Була ніч, і Картер приїхав на віллу Джанні Джіротті, значну споруду, встановлену на вершині скелястого пагорба з видом на місто Лулав на березі затоки.


Вілла? Палаццо було точнішим описом. Побудований у 1920-х роках, він поєднував у собі середземноморські та турецькі мотиви у багатокімнатному, розкішному та великому особняку. Його оточували тераси, сади та аркади. На її території навіть були деякі стародавні кам'яні блоки, безмовні нагадування про те, що вілла була лише зухвалим новачком у цій легендарній країні.


На території також було безліч охоронців, деякі з яких взяли Картера в руки, коли він йшов звивистою дорогою, що вела з міста. Вони відвели його до будинку, де його передали жорсткішим і найжорстокішим охоронцям.


Один з них, Таттл, американець, притис дуло свого магнума до хребта Картера, коли його доставили до Джіротті. Підлий неонацист з Небраски, Таттл втік зі своєї батьківщини після низки жорстоких злочинів, скоєних на Середньому Заході. Він жадав виправдання, щоб когось образити, і Картер/Солано здався йому найімовірнішим кандидатом.


Джіротті відпочивав на терасі критого басейну, розташованого в окремому крилі. Басейн був трохи меншим за олімпійський розмір. Його висвітлювали різнокольорові підводні вогні. Волога, насичена хлором, згущувала повітря.


Набагато ефектнішим за басейн була блондинка, що пливла в ньому на плоту. Вона ліниво розвалилася на животі, склала ліву руку, поклавши голову на подушку, права рука ліниво волочилась у воді.


Довгонога і гладка, з сяючим засмагою, на ній були тільки рожеві плавки, що шокували, від бікіні. Тільки жінка з божественною формою наважилася б одягнути такий мінімалістичний костюм. І цій приголомшливій жінці не було чого приховувати - майже буквально.


Її форма була єдиним божественним у ній. Це була Єва Райхенбах, аморальна, жорстока, гедоністична та розпусна. Саме Єва надала Картеру вхід до найближчого оточення Джанні Джіротті у Мілані два місяці тому. Джіротті використав її як «медову пастку» для реалізації своїх численних планів.


Єва заворушилася, ліниво піднявши очі, коли почула шум, викликаний знову прибулими. Коли вона впізнала Картера в центрі сцени, її яскраво-блакитні очі розширилися, звузилися, а потім спалахнули бажанням.


"Солано!"


Її крик пролунав у гулкому залі. Вона скотилася зі свого плоту у воду і швидкими сильними ударами попливла до далекого кінця басейну.


Вона вилізла з басейну і побігла по плитці, ляскаючи босими ногами. Коротке волосся обрамляло точене нордичне обличчя, наче золоту шапку. Її засмага була однорідною, без будь-яких блідих ліній бікіні. На ній не було топу. Її повні груди були нахабно піднесені, увінчані акуратними темними сосками.


Картер посміхнувся. «Якщо хочеш знати, вона – головна причина, через яку я повернувся».


Гарчання змінилося його усмішкою, коли Таттл тицьнув його револьвером.


Таттл сказав: «Гей, а як щодо нас, хлопчика, який розмовляє англійською, щоб я міг знати, про що ви балакаєте?»


«Добре, Таттл, – сказав Джіротті. “Якщо це зробить вас щасливими. У вас, американців, немає язика».


Картер міг би посміятися з цього. Завдяки бездоганній італійській мові він кілька місяців вважався рідною. Але Таттл був не таким уже смішним. Він почав явно дратувати Кіллмайстра.


Небезпечніше, ніж клоунський небрасканець


був дует двох особистих охоронців Джіротті дует Картер подумки назвав Боб і Білл.


Біллом був Гільєрмо Лопес-Ортіс, міцний аргентинський денді, який залишив дикі пампаси, щоб зайнятися торгівлею бойовиками на континенті.


Боб був Роберто Мартінес. Білл був худорлявим і худорлявим, а Боб - величезним фізично, з похилими плечима та широкими кістками. Боб був родом з Уругваю, одним із перших тупамаро. Всі його соратники у цій справі були мертві або гнили у в'язниці, але на іншому кінці світу він все ще залишався сильним. Його темні очі, широке обличчя та високі вилиці свідчили, що в його жилах текла індіанська кров.


Незважаючи на свою грубу зовнішність, Боб був мозком пари. Він і Білл були партнерами, працюючи лише у команді. Пара небезпечних професіоналів.


Тепер вони оточували свого боса Джіротті, який ніколи не виходив із дому без них, а також не залишався вдома без них. Вони байдикували з уявною недбалістю, ніби їх не могло менше цікавити побічна гра, але вони прикрили Картера ще до того, як він увійшов до кімнати.


«Солано, ти гарний ублюдок, я знав, що ти надто міцний, щоб померти!» - сказала Єва. Відчувши напругу, вона зупинилася за кілька кроків від нього. "Що трапилося?"


На той час Джиротті частково відновив свою майстерність. «Нам треба дещо залагодити з нашим другом Солано, Єво».


Вона була ніким, крім того, хто вижив, знаючи, коли відступити.


Білл і Боб були гарні, все гаразд. Вони мали бути добрими, щоб не відволікатися на еротичну красу Єви. Їхні пильні очі ніколи не покидали Картера.


Залишаючись образ Солано, Картер послав Єві повітряний поцілунок. «Зігрій мене, дитинко. Нам треба надолужити втрачений час».


Єва мовчки посміхнулася. Вона не стала б брати на себе зобов'язання так чи інакше, доки не побачила б, у чому полягала угода.


"Заткнися!" Таттл сильно вдарив Картера. Раніше він схопив Картера за руку, щоб повести його до Джіротті. Він був такий скутий жилистими м'язами, що здавалося, ніби він хапається за гілку дерева. Таттл уже забув про це.


«Так розкажи нам, Солано, що трапилося з Меліною?»


- Протягнув Джіротті.


"Хіба ви не дивитеся телевізор?"


"Я хочу почути це від тебе".


«Вона вибухнула. Ці ідіоти на кораблі, мабуть, перетнули не ті дроти чи щось таке, і - бах!»


"Чому ти не вибухнув цим?"


"Мій загін вже пішов".


"Ви не підірвали нафтобазу", - дорікнув Джіротті.


"Після вибуху вода кишла патрульними катерами і прикривалася вертольотами", - пояснив Картер. "Я підписався на роботу, а не на самогубство".


"І - інші у вашій групі?"


"Ви знаєте Абу-Бакіра?"


«Палестинець? Я чув про нього».


"Шкода, що ви не попередили мене про нього", - сказав Картер. «Ми дісталися берега без проблем, але цьому хлопцю не сподобалося, як деякі поліцейські дивилися на нього. Він почав стріляти. Вони стріляли краще. Мені пощастило. Решті не сподобалося».


"Ви кинули товаришів під вогнем?" - ніжно спитав Джіротті.


"Із задоволенням. Ви не можете кинути мерців, і вони справді здавались мені мертвими. Я втік, украв машину та пробрався сюди».


Картер розсердився. Ти програв двадцять питань? Мені здається, що я тут поранений! Я передплатив професійну роботу з професіоналами, і що я отримаю? Поїздка в один кінець на кораблі дурнів, який майже вбивав мене не раз, але часто! Я вважаю тебе відповідальним, Джіротті! "


"Я сказав тобі розслабитися, жирна куля!" - прогарчав Таттл.


"Де ти взяв цього ковбоя з аптеки?" - спитав Картер.


"Чому ти брудний..."


"Досить, Таттл!" - гаркнув Джіротті.


"Ви купуєте цю історію?"


"Що ти порадиш?"


"Чорт, для мене це не загадка!" – сказав Таттл. «Цей хлопець жовтий, просто жовтий, і все! Він злякався і злякався на роботі, та й на своїх партнерах теж! Ви самі сказали - він проклятий дезертир із ліліями!»


«Я думаю, що ні, – сказав Джіротті.


"Ви йому довіряєте?"


"Я теж цього не говорив".


"Використовуйте свою голову", - сказав Картер. «Я міг би купити собі імунітет та солідну нагороду, здавши вас усіх. Натомість я прийшов сюди. Може, це була помилка, га?»


«Це було для тебе, друже, - прогарчав Таттл.


"Хто тут наказує, Джіротті?" - Запитав Картер. "Ти чи цей ідіот?"


"Я", - сказав Джіротті. "Прибери свій пістолет, Таттл".


"Але..."


«Я не питаю вас, я говорю вам! Покладіть пістолет і перестаньте його травити!


Таттл похмуро слухався.


«Вибач, але в цьому бізнесі не можна бути надто обережним. Жалкую і про роботу, але, е-е, такі речі трапляються. Я радий, що ти впорався», - сказав Джіротті.


"Я теж", - промуркотіла Єва.


Джіротті простяг руку. Картер знизав її. Боб і Біл ослабили розуміння своїх намірів.


"Мій бос захоче поговорити з вами", - сказав Джіротті.


«Ви знаєте, де мене знайти, – сказав Картер. "О так, ще дещо".


Права рука Кіллмастера була блискавичною плямою, коли він поставив твердий квадрат кулака на підборідді Таттла.


Пролунав твердий, що задовольняє удар кулака по плоті, клацання, коли щелепи Таттла зачинилися, і порив повітря, коли Таттл відступив, руки з


. Стіна перервала його просування. Він зісковзнув униз і звалився на підлогу, відкинувши голову і завмерши.


Картер знизав передніми кісточками пальців. "Солодких снів, приятель".


Боб і Біл обмінялися поглядами, вражені.


Картер сказав: «Якщо ви не заперечуєте, я хотів би отримати трохи хорошої їжі. Пройшло надто багато часу, відколи я їв пристойну їжу. Все, що вони колись подавали на борту корабля, було кускусом. Якщо я колись я знову побачив ще одну тарілку з помиями, мене вирве».


"Думаю, вам сподобається наш рахунок за проїзд", - сказав Джіротті з усмішкою.


«Знаючи ваші смаки гурманів, я в цьому певен. І, якщо вже я говорю про це, трохи вина теж не зашкодить».


«Винний льох великий. Почувайтесь як удома".


«Дякую, я так і зроблю», - сказав Картер.


«О, одне, Солано. Було б краще, якби ти не намагався покидати віллу».


«З гонитвою в самому розпалі, а я без паспорта? Куди мені йти?"


"Мої настрої точно".


Картер обійняв Єву за талію. Її атласна шкіра досі була вологою після басейну.


«Солано, ммммм», - вона нахилилася до нього. "Давно не бачилися."


«Ти й половини не знаєш. Я не бачив жінок більше шести тижнів».


"Ви мене бачите".


"Я зроблю набагато більше, ніж побачу", - пообіцяв він.


"Тоді чого ми чекаємо?"


«Веди, карисіма». Взявшись за руки, вони рушили до виходу. Картер зупинився під аркою, щоб зробити прощальний постріл. "У твого найманого працівника скляна щелепа, Джіротті".


Таттл все ще був холодний. Він прийшов до тями після того, як Боб і Білл кинули його в басейн.


* * *


Границя ізраїльських спецназівців оточила віллу. Скориставшись чудовим укриттям, забезпечуваним пересіченою місцевістю, вони відійшли кілька десятків ярдів від будівлі, де з нетерпінням чекали сигналу «йти». Охоронці Джіротті, які патрулюють територію, були в блаженному невіданні про замасковану бойову групу, що ховається за два кроки від них.


Це була ізраїльська операція і контингенту AX довелося відійти на другий план. Гріффа і Стентона дратувало вимушену бездіяльність.


Хоук сказав їм: «Пам'ятайте, ми тут, щоб спостерігати, от і все. Наша невелика витівка сьогодні вдень точно не зробила нас найпопулярнішими дітьми в районі. Звичайно, якщо хтось глузує з нас, ми можемо стріляти назад. "


"Це втіха", - сказав Гріфф. «Ви думаєте, цей прийом позбуде великого боса, Регібу?»


"Варто спробувати."


Стентон довго й пильно дивився на віллу. "Цікаво, як у Ніка зараз справи?"


* * *


Вечеря, яку шеф-кухар Джіротті послав у гостьову кімнату на другому поверсі, виглядала і пахнула чудово. Нік Картер не відкусив від цього шматочка. Супровідне вино було чудовим урожаєм. Картер не випив жодної краплі.


Він не підозрював, що їжа та вино були отруєні. Джіротті хотів зберегти йому життя, принаймні, доти, доки його бос не допитає єдиного, хто вижив на Меліні. Але це цілком могло бути наркотиком. Нокаутувати його було б простим способом тримати його в напрузі, доки він не знадобиться. Він навіть не міг використати Єву як мимовільного дегустатора їжі, оскільки вони були цілком здатні накачати її наркотиками разом з ним, щоб надати впевненості хитрощі.


Він не міг їсти та не міг пити. Це залишило його лише одне джерело розваги: Єва. Вона була у сусідній роздягальні, прийнявши душ після купання.


Кімната - фактично анфілада - була багато прикрашена, наповнена важкими антикварними меблями та предметами мистецтва. Кришталева люстра, овальне золочене дзеркало, велике ліжко. Ліжко, яке виглядало особливо привабливо.


Навпроти ліжка французькі двері виходили на невеликий кам'яний балкон. Картер вийшов подихати свіжим повітрям.


Охоронець, що стояв у внутрішньому дворику, підняв очі. Картер по-дружньому помахав йому рукою, але ніхто не відповів і не відповів.


Легкий рух майнув у кутку його очі. Обернувшись, щоб знайти його джерело, він побачив іншого охоронця, що стояв на балконі в двох кімнатах від нього.


Він не бачив жодних ознак ізраїльської бойової групи, яка мала бути на той час на позиції. Це було на краще. Якщо він їх не бачив, то вороги теж. Якби він міг їх побачити, у нього справді були б причини для занепокоєння.


"Я буду з тобою", - заспівала Єва.


"Добре." Зачинивши французькі двері, Картер повернувся до кімнати. Єва приєдналася до нього.


Він свиснув. "Беллісіма!"


"Тобі подобається?" - піддражнила вона.


"Мені подобається."


Було багато чого кохати. Тобто багато Єви. Він уже бачив її майже оголеною сьогодні ввечері, тому для зміни темпу вона одягла щось більш підходяще для спальні, крихітний цілісний предмет одягу з чорного шовку та мережива. Вона зав'язувалася недоуздком ззаду на шиї, напівпрозора тканина охоплювала пружні груди. Його чорний мереживний поділ ледь доходив до верху її стегон, майже нічого не роблячи, щоб приховати світлий трикутник між ними.


Гормони Картера злетіли до краю. Це було давно, дуже давно.


Чорні туфлі на шпильках додавали сантиметрів до її і без того високого зросту. Вона зробила пірует, демонструючи вигляд ззаду, щоки її пружних сідниць тільки наполовину прикривалися плюшевим ведмедиком.


Картер привітав загальний ефект. Єва здригнулася, коли підійшла до нього.


"Ой!"


"Що трапилося?"


«Я ледве можу ходити в цих клятих речах».


"Тоді навіщо їх носити?"


«Мені подобається, як вони виглядають. Крім того, - додала вона, - мені не потрібно багато ходити у ліжку».


"До речі кажучи..." - сказав Картер, обіймаючи її. Єва зробила цілий оберемок. Вона мала обличчя і фігуру моделі високої моди, якою вона колись була до того, як її пристрасть до стусанів і небезпеки привели її в погану компанію.


Її рот був гарячим, солодким, пожираючим. Картер спробував його на смак, поки його руки погладжували її спину до її високої округлої попки. Він обхопив її голі сідниці спідньою білизною, втягуючи її таз у свій. У її колінах з'явилася слабкість, коли вона вперлася стегнами у його твердість.


Не порушуючи ритму поцілунків, він розв'язав недоуздок на її шиї. Він розстебнувся, оголивши верхню частину її тіла. Вона погладила жорсткі соски по його грудях, збудження охопило її.


Раптом вона подряпала його шию ззаду, зламавши шкіру нігтями.


Страх охолодив Кіллмайстра. Він знав про прийом старого вбивці, який виділяв отруту під нігтями, а потім вводив отруту в кровотік жертви, дряпаючи її.


Булькаючий сміх Єви переконав його, що це не підступна техніка, а лише її збочена прелюдія.


«Я завдав тобі болю, Солано? Зроби мені боляче".


Він схопив її за волосся, відкинув її голову назад і притулився до її губ.


"Мммм, мені це подобається", - пробурмотіла вона, коли вони підійшли подихати повітрям.


Це підказало Картеру, як грати решту гри. Він просунув руку між її голими грудьми і штовхнув її назад на ліжко.


Вона перекинулася на ліжко, підстрибуючи на матраці, ніяково впавши так, що приземлилася, широко розставивши ноги. Вона не стала їх закривати. Вона затиснула одну руку між ніг, а іншою поманила його до себе.


Картер розстебнув сорочку попереду, але залишив її. Він став навколішки на ліжку, нависаючи над Євою.


"Хіба ти не збираєшся знімати одяг?"


"Звичайно", - прогарчав він. "Допоможи мені трохи". І вона це зробила, і потім Картер допоміг собі все, що могла запропонувати хтива Єва.


* * *


Єва оголена сиділа біля туалетного столика, її голі сідниці пригорнулися до плюшевої білої атласної подушки на лавці. Вона фарбувала обличчя і пудрила носа. Порошок утворив невеликий горбок на дзеркалі. Єва нахилилася над ним і пирхнула люлькою для коктейлю.


"Що це, кокаїн?" - спитав Картер.


"Ні, героїн".


«Важко йому потрапити до цієї країни».


«О, Джанні може отримати все. Ти його знаєш". Вона принюхалася і принюхалася.


«Так, я знаю його. Обережніше із цим».


"Я знаю, що я роблю." Вона підвела очі, біла пудра застилала їй ніздрі. "Хочу трохи?"


"Ні дякую. У моїй роботі я не можу дозволити собі нічого, що могло б мене сповільнити».


Єва знизала плечима, потім пропилососила ще кілька рядків. Коли вона закінчила, вона піднялася, трохи хитаючись. Картер тримав її за руку, підтримуючи доти, доки не пройшла хвиля запаморочення.


"Уф! Це чисто!" Її очі то попливли, то розфокусувалися. Вона трималася за нього.


«Емм, Солано, людина, яку вони не можуть вбити. Такий жорсткий, такий жорсткий… такий дуже жорсткий», - пробурмотіла вона. Її лагідні руки пробігли ним. «Таке задоволення для різноманітності бути з людиною сильною, твердою і знаючою».


Ти мені теж подобаєшся, Єво.


"Хочете переграти?" — спитала вона.


Він грав з її твердими сосками, посміюючись. «Знову? Так скоро? Ви ненаситні».


«Я себто, але я не це мав на увазі». Вона вислизнула з його обіймів. «Я покажу тобі щось миле».


Єва перетнула кімнату до стінової панелі, прикрашеної фрескою Гранд-каналу у Венеції. Її пальці намацали його нижній край, відключивши прихований перемикач. Прихована клямка відкрилася з клацанням.


Заінтригований Картер пішов на це. Волосна тріщина, раніше невидима, проходила центром фрески, поділяючи її на пару панелей, які Єва тепер розкинула назовні, відкриваючи секретну шафу.


Його було забито електронним обладнанням, центральним елементом якого був відеомонітор.


"Ну, я буду брудним ..." - почав Картер.


«Ти був, люба. І все ще є на плівці. Ось я тебе погляну».


Єва перемотала стрічку, потім увімкнула кнопку «play».


Зображення з'явилося. У сіро-білих тонах на чаші із золотою рибкою на екрані було відображено повне зростання Картера та Єви, що корчилися на ліжку у взаємному екстазі.


«Я увімкнула приховану камеру перед тим, як ми почали. Сподобалося? - сказала Єва.


Картер, вивчаючи дію, сказав: "Я непогано виглядаю там".


"Подібна обстановка є майже в кожній кімнаті на віллі".


«Я не знав, що Джіротті був вуайєристом».


Єва сердито засміялася. «Сказати правду, Джанні не годиться ні для чого, крім спостереження. Але він установив їх не для цього».


"Не кажи мені. Я здогадуюсь. Шантаж».


«Він називає це «важелем». Відколи ми приїхали, це була одна постійна вечірка. Джанні привів із собою півдюжини товаришів за іграм, гарних хлопчиків і дівчаток, які дуже люб'язні. Ми розважали вершки місцевого товариства. Політиків Кнесета, промисловців із Рамата, вчені з Реховату, інтелектуали Cafe Cassit.


"Він був дуже затребуваний. Усі хочуть отримати запрошення на одну з вечірок Джанні. Ми влаштовували великих чоловіків і їхніх нудних дружин на вечірках, де випивка не припиняється, а веселощі не припиняються. Для тих, хто хоче чогось більшого, ніж шампанського, є кокаїн, гашиш, пігулки, героїн… І багато гарних молодих людей будь-якої статі, з якими можна пограти. Тільки коли ви граєте, ви повинні платити. Не грошима, а милістю та послухом».


«Я зрозумів, – сказав Картер. "Ви забезпечуєте і вечірку, і похмілля".


«Вірно. Джанні налагодив собі невелику мережу за короткий час, що ми тут».


"Я бачу, чого мені не вистачало, поки я застряг на цьому паршивому кораблі".


Картер натиснув кнопку "стоп".


"Гей, що ти робиш?"


Він витяг касету, потім витяг кілька десятків футів стрічки, склав їх у купу, перш ніж викинути безлад у кошик для сміття. У світі Картера чим менше його картинок, тим краще.


Він пожартував з цього. "Навіщо задовольнятися імітацією, якщо у вас є справжня річ?"


Єва надула губи. "Спойлспорт".


У двері номери постукали. "Так, хто це?" - Покликала Єва.


«Це я, Джанні. Скажи Солано, щоб він одягнувся і спустився вниз. Хтось хоче з ним зустрітись».


Восьмий розділ.


Поєдинок відбувся у тому, що Єва назвала «кімнатою для оргій».


«Чекай, поки не побачиш», - захоплено сказала вона. «Це справді щось! Останнє слово у розвагах».


«Я з нетерпінням чекаю на це», - сказав Картер. «Я теж з нетерпінням чекаю на зустріч з великим босом. Що він за хлопець?


"Я не знаю. Я ніколи не зустрічав його. Він має бути дуже потайливим. Він зустрічається лише з Джанні. Тобі має бути приємно, що він прийшов зустрітися з тобою».


"Я", - сказав Картер.


Настав час переходити до мідних цвяхів. Почуття Картера були у повній бойовій готовності. Його тіло вібрувало з кожним ударом серця. У роті пересохло, долоні вологі. Він виглядав таким спокійним і байдужим, наче гуляв Віа Венето. Він зосередився у тому, щоб тримати своє тіло розслабленим. Гнучкість завжди перевершує жорсткість. Коли настане час, йому доведеться діяти швидко.


Він почував себе Данилом, що входить у лігво лева. Логове лева? Рот Лева більше був схожий на це.


Однак він був добре екіпірований. Він узяв із собою пістолет, очікуючи, що його виявлять, що й сталося. Таттл знайшов його і забрав у нього. Але його побіжний огляд Кіллмастера не зміг виявити Х'юго в рукаві Картера, не кажучи вже про П'єра, мініатюрну газову бомбу, одягнену на його стегно між ніг. Він зняв свій особистий арсенал, поки Єва була в роздягальні, але тепер усе було на місці.


Таттл також випустив з уваги пристрій зв'язку Картера, але це не дивно, оскільки воно було вбудоване в стильний наручний годинник, який він носив на лівій руці. У ньому був мікромініатюрний передавач, який можна було активувати, натиснувши на одне з пір'я для встановлення часу. Досить складне обладнання, воно навіть показувало правильний час.


Картер був підготовлений настільки, наскільки це можливо.


Єва чудово виглядала у бірюзово-білій трикотажній сукні без рукавів та босоніжках на високих підборах. "Ми тут."


"Після вас." Картер пішов за нею через двері до «кімнати для оргій».


Великий зал був майстерно поділений на систему ступінчастих терас, що утворюють ями, басейни, ніші та платформи – спокусливе середовище округлих форм та плавних вигинів без різких країв. Схема непрямого освітлення створювала зони м'якого світла, що манить, і ще більш інтимної тіні. Банки ароматних рослин горщиків і чагарників розділяли простір на лабіринт затишних куточків і закутків. Солодкий аромат ладану наповнював повітря ароматом.


Камера смерті для Killmaster.


Картер зрозумів це, як увійшов до кімнати. Були присутні Джіротті, Боб, Білл та Таттл. Ніхто інший, ніхто, хто міг бути Регібою. Але це не означало, що його там не було. У кімнаті для оргій було багато місць, де він міг би сховатися, якби захотів.


Неможливо було приховати той факт, що Джіротті та компанія розкрили секрет його маскараду. Раніше вони були підозрілі, але придбали його історію. Тепер вони знали, що він є фальшивим. Їхні знання ховалися за крихким фасадом холодної недбалості.


Як і раніше, Джіротті оточували його тілоохоронці, які стояли, поклавши руки на руки, біля пістолетів у стегнових і наплечних кобурах.


Таттл не був крутим. Потворна зловтіха позначилася на його обличчі, як і величезний пурпуровий синець від удару Картера, що нокаутує.


«Тобі слід було вбити мене, коли ти мав шанс, приятелю, - сказав Таттл.


"Я можу виправити це зараз, якщо хочеш", - парирував Картер.


«Ти той, хто видужає, розумник».


Наднирники Картера змушували його бігти чи боротися.


Таттл рушив до нього. «Я знесу тебе як зруйновану будівлю».


Джіротті підняв руку. «Боюсь, тобі доведеться відмовитись від цього задоволення, Таттл. Солано належить комусь іншому. Або, можливо, мені слід називати його справжнім ім'ям – Нік Картер».


Пістолети з'явилися в руках Боба та Білла. Вони були гарні, все гаразд. Картер майже не бачив, щоб вони малювалися, вони були такими швидкими.


Єва позадкувала від Картера. Вона знала, куди дмуть вітри, навіть якщо їй не вистачало загальної картини.


"Більше ігор?" - спитав Картер. "Припустимо, ти скажеш мені, і я теж зможу зіграти".


"Ти гарний. Дуже добре. Тобі треба бути добрим, щоб так довго мене дурити. Я, Джанні Джіротті, вітаю твої здібності, Картер».


"Мене звуть Солано".


Джіротті похитав головою. «Не треба діяти більше, Картер. Ваше прикриття розкрите. Я знаю, хто ви і що ви уявляєте. Або мені слід сказати, ким ви були. Бо з сьогоднішнього дня з вами покінчено».


Таттл задерся, не в змозі більше стримуватися. «Мені байдуже, Джиммі Картер, мені потрібно звести рахунки з цим хлопцем, і я не жартую».


Брови Джіротті насупилися. «Залиш нас, Таттл. Ти також, Єво».


Єва була добре навчена. Не кажучи ні слова, вона розвернулася на високих підборах і вийшла з кімнати.


"Чао, карісіма", - крикнув їй услід Картер.


Вона не відповіла.


«Я сказав тобі піти, Таттл, – сказав Джіротті.


"Ніхто не дає мені кайфу".


«Я не сперечатися, Таттл. Я кажу тобі, щоб ти йшов, доки ти ще можеш».


"Sheeeyit." Таттл потягся за револьвером, заткнутим за пояс.


Пролунало два постріли. Боб недбало вистрілив від стегна, його куля потрапила в верхівку Таттла в м'якому вологому вибуху крові, мозку та кісток. Білл використовував більш класичну стійку стрільця, стріляючи з витягнутою рукою. Його постріл потрапив Таттлу просто у серце.


Таттл був мертвий подвійно.


Картер утримувався від своєї гри, хоча смерть Таттла стала першою розвагою. Джіротті дуже сильно насолоджувався своєю маленькою грою в кішки-мишки, щоб перервати її, вбивши Картера. Тим не менш, ця гра в очікуванні була пеклом на нерви Killmaster.


Поглянувши на закривавлений труп Таттла, Картер сказав: «Дякую. Ви щойно позбавили мене неприємностей».


"Ти класний", - сказав Джіротті. «Подивимось, який ти крутий, коли почнеться біль».


"Я не знаю, ким ви мене вважаєте, але ви робите велику помилку ..."


«Він не змивається, містере Картер. Ви знаєте людину на ім'я Тігдал?»


"Ніколи про нього не чув".


Він знає вас. Він мій канал у верхній ешелон шинбетівського відділу СБ. У Тігдала була сестра, симпатична, але трохи розпещена і безрозсудна. Вона прийшла сюди, щоб пограти, але коли я дізнався, ким був її брат, ну я просто не міг її відпустити. Тігдал не повірив, що вона в мене, тож я відправив йому кільце, яке він подарував їй на день народження».


Джіротті зробив паузу, потім промовив кульмінацію. «Її палець все ще був прикріплений до каблучки. З того часу лейтенант був дуже чуйним».


Картер вважав Джіротті типом людей, які з радістю могли б зловтішатися всю ніч. Але прибуття його господаря зупинило гру.


Джіротті та його охоронці стояли на піднесенні, дивлячись на Картера. У стінах позаду них з'явилася тріщина, передня кромка довгастої темряви відчинилася, коли потайні двері ковзнули назад.


Регіба зробив крок через це.


Тріо подивилося в його бік, коли він увійшов. Картер скористався нагодою, щоб засунути руку в кишеню, просунувши пальці в щілинний отвір, щоб доторкнутися до П'єра. Контакт був нескінченно обнадійливим.


Регіба стояв царственно, зловісно у своїх чорних шатах, що так нагадують одяг ніндзя. Але жоден ніндзя ніколи не носив на стегнах кобуру з двома пістолетами 45 калібру.


Як йому вдалося прослизнути через кордон навколо вілли? - подумав Картер. Чи був він такий гарний чи замішаний у віроломстві?


Регіба дивився на Картера. Щось дивне в його очах… райдужна оболонка така ж темна, як зіниці, без розмежувальної лінії між ними. Вони створили лякаючу ілюзію двох чорних дірок, просвердлених у його очних яблуках, пари очей, як дуло пістолета. Регіба так холодно подивився на Картера, що в кімнаті могли утворитися бурульки.


Джіротті без потреби сказав: Це Картер.


"Я знаю", - сказав Регіба. «Він схожий на людину, яка могла б потопити мій корабель».


Він говорив прямо з Картером. «Ви коштували мені чималих турбот і витрат, борг, який ви повернете в тисячу разів».


Картер нічого не сказав. Що там сказати?


Регіба сказав Джіротті: «Твоя робота тут зроблена. Собаки наступають тобі на п'яти. Поки я говорю, мисливці затягують мережу навколо твого житла».


"Як?"


«Ти зараз підеш зі мною».


«Але я поки що не можу піти…»


"Ви повинні."


Джіротті виглядав ураженим. "Але моя робота, все, що я тут зробив ..."


«В Аль-Хобайку для вас є робота. Приходьте».


«Добре, дозволь мені дещо зібрати».


Регіба похитав головою. "Час минає. Ми повинні йти".


«Я…» Розуміючи марність суперечок із Регібою, Джіротті прийняв неминуче. Він вказав на Картера. "Що щодо нього?"


«Наведи його. Я стягну повну міру кровного обов'язку, який він мені винен».


Боб і Біл почали спускатися з помосту до того місця, де стояв Картер.


Регіба мав рацію. Час вийшов.


Кіллмайстер двічі натиснув крихітну кнопку спуску П'єра, що оберігає пристрій від випадкового включення.


Він був активований, і це було не випадково. Він зняв спеціальну стрічку, і вона скотилася по його нозі і впала на підлогу, маленьке свинцеве яйце з трисекундною запобіжною затримкою.


Картер подумки сфотографував положення четвірки, потім замружився.


Він добре підібрав своє озброєння. Цей конкретний П'єр був комбінованою димовою шашкою, корисним інструментом одного оператора серед його ворогів.


П'єр вибухнув миттєво, з гучною бавовною! Це було схоже на спрацювання гігантської лампи-спалаху, що засліплює світло. Навіть із заплющеними очима його погляд був різким і болючим.


Картер кинувся на підлогу. Пролунали постріли, жоден із них не наблизився до нього, коли він покотився боком до трупа Таттла.


З маленької бомби виривалися клуби задушливого диму.


Картер схопив пістолет 357, Таттла застряг у верхній частині штанів мерця. Це було більше пістолета, ніж він вважав за краще, але воно спрацювало і ще дещо.


Перед його очима танцювали рожеві та жовті залишкові зображення. Він міг уявити собі сліпучий ефект, який спалах повинен був зробити на тих, у кого були широко розплющені очі, коли він спрацював.


Джіротті та його охоронці спотикалися, як три сліпі миші, марно хапаючись за очі, розмахуючи руками, стріляючи далеко від Вбивці.


Регіби мали кращі рефлекси. У той момент, коли П'єр перекотився по підлозі, він кинувся назад через потаємні двері, через які увійшов.


Картер сів на одне коліно, тримаючи пістолет двома руками. Він вичавив три постріли.


Три постріли, три вбивства. Джанні Джіротті, Боб і Білл кружляли, як шарнірні мішені в тирі. Вони спустилися, щоби не повстати до Судного Дня.


Картер зробив паузу, щоб дати сигнал виходу. Він натиснув на перемикач на своєму наручному годиннику, і їх складні шари вафельних мікрочіпів передали сигнал бойовій групі.


Немов по пульту дистанційного керування, зовні вілли пролунав глухий звук гуркотливих гранат і стукіт автоматів на друкарській машинці.


Рейд продовжувався.


Картер скочив на поміст, очі його сльози від задушливого диму, що обкурює кімнату. Він пірнув у дверний отвір, переслідуючи Регібу, притиснувся до стіни, щоб уникнути засідки. Він згадав близнюків Регіби. 45; його магнум містив у кращому разі ще три постріли. Він би схопив один із пістолетів охоронця, але дим був надто густим, щоб знайти зброю.


Його не зустріли постріли. . Картер пішов за Регібою.


Він пройшов довгим вузьким вигнутим коридором, тьмяно освітленим. Секретний прохід був чимось подібним до проходу, що звивається за задніми стінами різних кімнат на першому поверсі вілли. Картер не бачив бокових виходів.


Регіба мала всього кілька секунд до старту. Його м'які черевики заглушали його кроки, але не так, щоб Картер їх не чув.


"Уф!"


Попереду пролунав крик, прохід закінчувався відчиненими дверима. За нею була вітальня. На підлозі лежав один із найманців Джиротті, великий бандит, якого Регіба збив під час шаленої втечі.


У протилежному кінці кімнати були ще одні двері. Картер прибув якраз вчасно, щоб побачити, як Регіба зачинив двері за собою.


Приголомшений головоріз сів, прочистив голову і побачив Картера. Він схопився за пістолет, що лежав на підлозі неподалік його руки.


Картер ударив його ногою спереду, вдаривши подушечкою ноги хлопцю в щелепу. Якийсь час він не вставав, якщо взагалі встав.


Картер перервав крок достатньо, щоб узяти пістолет головоріза. Тепер він відчув себе краще, маючи два пістолети.


Він підійшов до зачинених дверей збоку, а не прямо. Повернувшись до стіни, він повернув ручку дверей.


Три кулі пробили дверну панель на рівні грудей. Отвори від куль згруповані у вузьке коло, що забезпечує чудову стрілянину з патронника 45 калібру.


Картер відчинив двері, розчистивши шлях оглушливим пострілом із «357». Вогню у відповідь не було.


Він пірнув у вузьку залу довжиною не більше десяти футів. У його дальньому кінці була широка простора кімната, що гуркотіла від пострілів, і ніхто з них не прямував у його бік.


Люди Джіротті боролися із нападниками. Двоє з них причаїлися за перевернутими меблями, що забарикадувалися поряд із зяючою діркою на місці картинного вікна. Вони відкрили вогонь по командос, що увірвався до будинку.


Вони були вражені появою Регіби, що біжить по кімнаті. Перш ніж вони встигли відреагувати, він зник за рогом.


Але вони бачили Картера. Він пірнув на підлогу і вистрілив у них звідти.


Перш ніж він зміг підвестися, кулеметний вогонь ззовні увірвався до кімнати, просвистів над його головою, вибиваючи дірки у стіні вибухами білої штукатурки, що падала, як дрібний сніг.


У цій перестрілці він був такою ж метою для своїх союзників, як і для ворогів.


Він проповз на животі решту шляху з кімнати, встаючи, коли він перебував поза лінією вогню. Він знаходився в маленькій, облицьованій плиткою передпокою, що пропахла хлором.


Фігура Регіби в чорному промайнула крізь корпус крила в закритий басейн.


Картер вистрілив у нього з пістолета в лівій руці і схибив.


Регіба розвернувся і зробив постріл. Він підірвав гарно вигравірувану скляну панель за два фути праворуч від Картера.


Регіба спустився сходами і зник з поля зору.


Картер пішов за ним. Бетонні сходи з металевими сходами спускалися в затхлий склад під басейном. Повітря було настільки гнітюче, що Картер ледве міг дихати.


Сховище приглушило звуки битви. Кілька маловатних лампочок пролили напівтемряву над чимось на кшталт підземного горища. Тут валялися купи коробок, ящиків та картонних коробок, а також кілька предметів монументальної скульптури, погані імітації класичної скульптури.


Пил був густий, і це добре: він видавав маршрут, пройдений Регібою через ящики та дива.


Можливо, надто добре, щоб бути правдою. Регіба міг ховатися неподалік стежки, чекаючи Картера.


Картер продовжував.


Раптом він почув брязкіт, ніби кришка люка впала на місце. Звук був такий близький, що Картер мало не вистрибнув із його шкіри. Він продовжив свій шлях, пригнувшись, дерючись по кришках ящиків, зістрибнув на галявину серед антикварного барахла.


Навіть тьмяне світло не могло приховати обриси люка в підлозі. У його центрі була залізна каблучка, досить широка, щоб у ньому помістилася рука.


Картер відчинив важкий люк.


Крутий вузький проліт кам'яних сходів спускався до невеликої квадратної зали. Морок приховував темне тіло Регіби, за винятком блідого овалу його обличчя та рук. Він згорбився над частиною сучасного обладнання, зігнувшись, як людський знак питання, швидко, крадькома поправляючи те, що виглядало як перемикачі та важелі.


Вистріливши з патрона 45 калібру, він вистрілив у Картера. Killmaster був притиснутий до підлоги, доки стрілянина не припинилася.


Коли Картер знову глянув, Регіба вже втік.


Картер спустився сходами. Повітря, хоч і було щільним, рухалося, циркулювало. У далекому кінці шахти відкрилася паща тунелю. Він був вирізаний із живої скелі мису. Він був старим, дуже старим. Картер припустив, що вона проштовхалася крізь надра скелі до прихованого виходу.


Королі давнини, як відомо, прокладали шляхи відступу під своїми палацами та замками, і ця земля була окупована з початку записаної історії. Хто рив цей тунель? Хрестоносці? Євреї Старого Завіту? Хананеї? Чи ще давніші люди?


Не дивно, що Регіба зміг прослизнути через кордон за власним бажанням!


Той факт, що тунель не був ареною масової втечі когорт Джіротті, довів, що його існування було прихованою таємницею.


Квадратна металева скринька, прикручена до стіни поруч зі сходами, була такою ж новою, як і тунель. Він був схожий на блок запобіжників, але запобіжник у ньому був вимикачем; це було озброєння. Кабель у металевій оболонці тягнувся вертикально вгору по стіні і йшов у дірку в стелі. Якщо Картер не помилився у своїй здогадці, невидимий кінець кабелю закінчувався вантажем вибухівки.


Перемикач усередині коробки був переведений у положення ВКЛ.


Відстрочена реакція – але як довго? Другий? Десять секунд? Цілу хвилину? Картер вирішив, що це займе не більше хвилини, і він не збирався затримуватись, щоб дізнатися.


Він робив те, що міг. Він повернув вимикач назад у положення «ВИМК.», схопив кабель у металевій оболонці та порвав його. Його було надто складно зламати голими руками. Він сумнівався, що Хьюго зможе розпізнати це. Він вистрілив, відскочивши від рикошета, що підійшов небезпечно близько, залишивши кратер у кам'яній стіні неподалік нього.


Можливо, вже надто пізно зупиняти машину, але принаймні він спробував. Він промовив безмовну молитву подяки за те, що Хок і люди AX були відсунуті на задній план для цього шоу.


А Єва? Їй просто треба було ризикнути.


Картер увійшов у тунель за Регібою.


Він спускався під досить крутим кутом. Пандус не спускався прямо вниз, а кожні сорок футів повертався під прямим кутом, описуючи форму штопора, коли він спускався вниз.


Лінії електропередач із гумовою ізоляцією були протягнуті вздовж низької стелі і утримувалися металевими скобами, подаючи струм до тьмяних голих лампочок, що виходять із металевих розеток через нерівні проміжки часу. Світла було ледве видно.


Картер упав боком у стійці баскетболіста, демонструючи найменший профіль цілі. Бічна стійка сильно позначалася на м'язах стегна, але забезпечувала хорошу маневреність.


Стіни ковзали повз. Чітко вирізана квадратна ділянка тунелю закінчилася, її замінила ще старіша виїмка, грубо видовбана в скелі. Стіни вдавлювалися всередину, звужуючись, стеля падала, так що йому довелося подбати про те, щоб не розбитися мізками об ручки, що низько висять.


Вогнів було менше, і він був далеко один від одного, що змушувало його долати довгі ділянки майже в темряві. Картерові здавалося, що він пробирається крізь величезну кам'яну кишку.


Раптом цей кам'яний кишечник затремтів.


Вибухівка, увімкнена перемикачем, досягла критичного рівня. Вілла на березі бухти розвалилася, як вулкан, що підірвав свою вершину.


;


Навіть тут, з десятками футів каменю, що служили буфером, удар був значним. Картера повалило на підлогу, коли згасло світло.


Образ Єви, прекрасної Єви, знищеної вибухом, пронісся по суті Картера з болючим болем. Може, вона й заслужила на свою долю, але ...


Кількома ударами серця Картера вразила задушлива хмара пилу і уламків, що захлеснула його. Стоячи рачки з безнадійно втраченим пістолетом, він повз уперед по спуску.


«Для нього було б пекельною запискою зайти так далеко, щоб задихнутися в кам'яній могилі», - похмуро подумав він.


Він не пішов далеко, коли підлога вирівнялася і почала підніматися. Над ним грали потоки повітря. Пильні хмари продовжували насуватись, але він міг дихати.


І попереду було якесь світло, тьмяне свічення.


Картер не рухався. Якщо Регіба випустить кулю у його бік, вона пролетить над головою.


Пролунало клацання пружини і м'яка бавовна рукоятки Хьюго, що ковзає по його відкритій долоні. Довгий стилет був чарівним жезлом, яке шукає не воду, а кров.


Кров Регіби.


Тунель закінчувався розсілиною на підставі пагорба, яка різко повертала праворуч, потім ліворуч. Свіже повітря оживило його, змусивши усвідомити, як багато дрібнозернистої задушливої піщинки заповнило його легкі, пори його шкіри.


Картер пробирався через зарості щільно покладених колючих кущів і зрештою вибрався з бруду та каміння біля підніжжя пагорба.


Він знаходився на північній стіні скелі, у пустельній та пустельній місцевості. Мис стояв між ним та міськими вогнями Лулава, але він бачив досить добре. Світло багаття вілли, що горить, відкидало червоні відблиски і моторошні тіні на нижні схили.


Картерові нічого не залишалося, як дивитись на вогонь.


Регіба втік.


Шляхи Кіллмайстра перетнулися з майстром-вбивцею.


Дев'ятий розділ


Наступного дня Нік Картер був на шляху до квазінезалежного емірату Аль-Хобайк, Саудівська Аравія. Йому було про що думати під час польоту.


У бойової групи Бар-Зохара одна людина загинула, двох тяжко поранено і дещо отримали легкі поранення. Тільки жорсткий опір, запропонований чоловіками Джіротті, і як це було. Захисники вілли стримували нападників до потужного вибуху.


Механізм самознищення продемонстрував, що Регіба був людиною, яка робила все можливе. Ймовірно, він був встановлений, щоб послужити несподіваним завершенням однієї із знаменитих вечірок Джіротті, знищивши одним махом натовп важливих та впливових гостей. Імітуючи свою смерть, Джіротті міг з'явитися з новою особистістю.


Натомість Регіба використовував пекельну установку, щоб витерти шифер. Тільки двоє тих, що залишилися в живих, були витягнуті з уламків, що димилися, і вони були тим, що Єва назвала «товаришами по іграх», сексуальними приманками, простими пішаками, які не мають важливої інформації.


Вночі загинув ще один лейтенант Аві Тігдал, який вистрілив собі в голову менш як за хвилину після вибуху вілли. Серед його особистих речей було знайдено визнання - трагічну розповідь про те, як він був змушений до зради в марній надії врятувати свою сестру. Дебору Тігдал більше ніхто не бачив і вважав мертвим.


Картер пройшов інтенсивний сеанс розбору польотів, який тривав до світанку. Завдяки його опису було складено фоторобот Регіби, вперше, коли його зображення було відбито. Зробити знімок було простіше, ніж зняти людину, але тисячі копій складеного зображення були розіслані в кожну поліцію та військовий підрозділ Ізраїлю.


Регіба був об'єктом одного з наймасштабніших пошуків історії країни. Невелика армія шукачів мало не перевернула країну з ніг на голову, але вони прийшли з порожніми руками.


"Є всі підстави вважати, що він залишив країну так само легко і непоміченим, як і увійшов до неї", - сказав Бар-Зохар. «Ця людина перетинає міжнародні кордони, ніби їх не існує».


Його слідчим вдалося зібрати першу достовірну інформацію щодо Регіби. Рано-вранці сивий старий на ім'я Салахуддін Ізкору – «Салах» – був доставлений до штаб-квартири «Шин Бет», щоб розповісти свою історію. Перекладач переклав з івриту англійською для людей АХ-.


Салах був марокканським євреєм, який прожив життя, повне пригод, і більшу частину її часу служив у військовій поліції у південній пустелі неподалік мавританського кордону. Це була сувора, неприступна земля з горами та сухими, як кістки, крем'янистими рівнинами, рідко порізаними оазами та водоймами. Не менш суворими були і його люди, кочові племена, які все ще жили віковими традиціями набігів та кровної помсти.


Найбільше серед мешканців пустелі боялися племена регібатів. У їхніх неспокійних сусідів була приказка: "Регібат - це чорна хмара над сонцем". Це стосувалося не тільки племінного звичаю носити повністю чорний одяг, а й до їхньої майстерності в мистецтві


, пограбування та вбивств.


Остання посада, яку Салах обіймав перед відходом зі служби близько двадцяти років тому, була у місті Гулімін, звідки Регібат приїхав торгувати. Тут він почув цікаву історію.


Клан зарозумілого Якба Регібат вигнав молодого воїна за порушення якогось священного табу. Невідомий злочин цього безіменного юнака був настільки тяжким, що старійшини племені позбавили його мужності, і його насіння не з'явилося, щоб забруднити землю.


Понівечений юнак залишив пустелю на користь міст, де швидко зробив собі ім'я як силовик та вбивця синдикатів рабів та наркотиків. Він був відомий тільки як «Регіба» або просто «Регіба», однину в назві племені. Він був незвичайним персонажем.


Жорстокий і безстрашний, він миттю пробився на вершину марокканського злочинного світу. Про нього було мало що відомо, крім того, що його головними пристрастями були секретність, соколине полювання та вбивства.


Щодо клану, який його кастрував і вигнав, то вони припинили своє існування. Більшість чоловіків померли за одну ніч, ставши жертвами масового отруєння на гулянку. Не пощадили і жінок та дітей. Один за одним вони були викорінені і винищені безжальним переслідувачем, поки живим не залишився тільки Регіба з усього його клану.


* * *


"В Аль-Хобайку для вас є робота".


Це була одна з останніх речей, які Регіба сказав Джіротті. Це означало, що для Кіллмайстра також була робота.


Літак ВПС США міг би швидко доставити його до емірату, але привернув би надто багато уваги. Прямих комерційних рейсів із Ізраїлю до Саудівської Аравії не було. Швидкий переліт гелікоптером доставив Картера до міжнародного аеропорту Бейрута, де він упіймав літак до місця призначення на березі Перської затоки.


Він мандрував не один. З ним була 9-міліметрова протиотрута від проблеми Регіби, його вірна супутниця у незліченних місіях, Вільгельміна.


Хоук здивував Картера Люгером, провівши його в аеропорту. «Цей пакет був щойно доставлений спеціальним кур'єром, Нік. Я послав його, коли ти з'явився.


У пакеті була Вільгельміна, замкнена в кобурі з швидкознімним кріпленням. Картер не став приховувати свого задоволення, зваживши високоточний пістолет, насолоджуючись його солідною вагою та задовільним балансом.


"Дякую, сер. Щиро Дякую".


"Я впевнений, що ви знайдете йому гарне застосування".


"На це можна покластися", - сказав Картер.


Зі смердючою чорною сигарою, затиснутою в куточку рота, створюючи буквальну димову завісу, Хоук був у піднесеному настрої.


«Ще в тридцяті роки, до вашого часу, хуліган на ім'я Лепке спалахнув яскравою ідеєю спеціалізуватися на вбивствах. Він сформував зграю кілерів, які займаються виключно вбивствами для національного злочинного синдикату, організації під назвою Murder, Incorporated».


«Я чув про це, – сказав Картер.


«Регіба вигадав сучасний варіант цієї класичної теми. Він поставив тероризм на діловій основі. Назвіть це Terror, Incorporated.


Картер тонко посміхнувся. «Наскільки я пам'ятаю, у результаті Лепке смажився на електричному стільці. У мене такого немає, але Регібу я нагрію більше».


Хоук не чекав на менше. «Є велика ймовірність, що Регіба проводить в еміраті операцію в рамках операції Іфріт. Присутність Ходлера там, здається, це підтверджує».


Карл Курт Ходлер був східногерманцем, блондином-гігантом, колишнім олімпійським спортсменом, який став ліквідатором. Самотній вбивця. Ходлер працював разом із Джіротті у північній Італії, очоливши хвилю викрадень, колінних суглобів та вбивств.


"Я викурю Регібу через Ходлера", - сказав Картер.


"Вам слід мати на увазі, що нашу людину в Ель-Хобайку було вбито незабаром після того, як побачив Ходлера. Не варто недооцінювати східногерманця. Ви будете зайняті ним, навіть якщо Регіба не з'явиться."


«Я думаю, що він це зробить, сер, особливо коли він дізнається, що я на місці події. Я розбив йому носа, а Регіба не з тих, хто дозволяє забути минуле».


«Такий план, Нік. Ти наживка. Ти один із небагатьох, хто бачив обличчя Регіби та дожив до того, щоб розповісти цю історію», - сказав Хоук. «Принаймні, ти не працюватимеш повністю наодинці. Емір Бандар повністю співпрацює з нами. Очевидно, йому не надто подобається ідея, що банда головорізів задумує вкрасти його королівство.


«Ваш місцевий контакт – принц Хасан. Зважаючи на те, що я чув, він справжній персонаж Bon vivant, любитель гоночних автомобілів, дамський угодник».


«Схоже, у нас багато спільного, – сказав Картер з усмішкою.


«За винятком того, що він є членом однієї з найбагатших сімей у світі, поки ти на рахунку наших витрат», - прогарчав Хоук. "Так що постарайся, щоб витрати залишалися в межах розумного, добре?"


"Я зроблю все можливе, сер".


* * *


Спеціально розроблена та виготовлена в стилі AX валіза для аташе дозволила Картеру сісти в літак у Бейруті зі своїм менеджером з трьох Гюго, П'єра та Вільгельміни. Він одягне трійцю на себе, як тільки приземлиться. Він був нещодавно вимитий, чисто поголений, одягнений у чистий новий одяг і встиг навіть підстригтися у перукарні аеропорту.


Симпатична стюардеса подивилася в його бік своїми теплими темними очима, але Картер був надто втомлений, щоб займатися чимось більшим, ніж простий випадковий флірт. Він проспав більшу частину польоту, надолужуючи втрачене.


Він прокинувся перед останнім етапом польоту, коли літак наблизився до нього. Крихітний, багатий на нафту емірат розташований на східному узбережжі Арабського чобота, на півдорозі між Шатт-ель-Арабом та Ормузькою протокою, на кордоні з провінцією Хаса.


Нескінченні простори випаленої сонцем землі поступилися місцем прибережним болотам, а потім сріблясто-блакитній Перській затоці.


Літак здійснив посадку на одній із багатьох злітно-посадкових смуг терміналу Дхарбар, який за рахунок нафтодоларів перетворився на одне з найсучасніших і найширших об'єктів такого роду у світі. Безмежний синій простір обмежувався горизонтом, коли літак приземлився, шасі торкнулися асфальту з вибоїном і вереском.


Готуючись до висадки, Картер згадав останнє, що сказав старий Салах. Він процитував ще одне старе прислів'я про пустелю:


«Якщо ви зустрінете кобру та регібу, змилуйтеся кобру».


* * *


«Ласкаво просимо до Аль-Хобайка, містере Флетчере. Я Вутен. Грір послала мене відвезти вас до міста».


«Радій познайомитися», - сказав Картер.


Цього разу він був під легким прикриттям, видаючи себе за якогось Льюїса Флетчера і маючи при собі посвідчення особи. У його документах він був зазначений як високопоставлений співробітник ЦРУ, якому буде надано усіляку допомогу. Він перевершив Грір, яка була представником компанії в Ель-Хобайку. Тільки операційний директор ЦРУ і жменька його найдовіреніших помічників знали, що AX використовувала агентство для прикриття агентів з особливих доручень, таких як Картер.


Їм не сподобалося таке використання, але вони прийняли його як один із сумних фактів життя у нинішньому політичному кліматі. Різниця між ЦРУ та AX була подібна до різниці між поліцейським управлінням великого міста з тисячами співробітників і командою SWAT.


AX не був збирачем розвідданих, хоча це було частиною його місії. AX був силовим механізмом, який здійснював таємну діяльність, якою ЦРУ більше не могло займатися. ЦРУ було ситом, що просочувався як дірка.


Чесно кажучи, Картер часто ставив питання, з яким ентузіазмом він поставиться до виконання своїх завдань, якщо йому, як і його колегам із ЦРУ, доведеться турбуватися про те, що його дії стануть предметом слухань у Конгресі та заголовками на перших шпальтах газет у майбутньому.


Отже, він був Льюїсом Флетчером із ЦРУ доти, доки його обличчя здавалося корисним.


Картер обійшов митницю завдяки люб'язності еміра Бандара аль-Джалубі, абсолютного правителя крихітної держави, чиї сервітори влаштували так, щоб Вбивця проходив через трудомістку бюрократію, на яку страждали звичайні відвідувачі. Емір Бандар любив думати про себе як про всемогутнє, але якби він справді був ним, він би не став боятися загрози Регіби.


Це був перший візит Картера до Аль-Хобайка, хоча це було далеко не його перше знайомство з Аравійським півостровом. Технічно емірат був незалежний від Будинку Саудів, хоч і був тісно пов'язаний із ним, але в них була ідентична культура. Для жителя Заходу це була дивна країна, пуританська країна, де митники виривали фотографії красунь у бікіні в американських журналах новин, а страти через обезголовлення транслювалися в прямому ефірі на державному телебаченні. Подібно до інших культур, що зазнавали сексуального придушення, він був сповнений гарячих пристрастей, які могли перерости у спалахи жахливого насильства.


Картер зустрів Вутена під великою табличкою з написом англійською та арабською мовами: УВАГА! ВЛАСНИКИ НАРКОТИКІВ БУДУТЬ ПОКОРАНІ


Вутен був за сорок, він був великим, міцним, рудоволосим, широкоплечим. На ньому були забруднена потім сорочка кольору хакі та штани, червона хустка та черевики на товстій підошві.


Вони потиснули один одному руки. Картер назвав Вутена мачо, який випробував всіх інших чоловіків, тому він був готовий, коли Вутен спробував застосувати нищівний хват.


Вутену здалося, що він потрапив до гідравлічного пресу. Картер продовжував м'яко посміхатися, чинячи тиск, змушуючи міцного чоловіка звиватися. Минулий досвід навчив його, що найкраще від початку встановити своє панування з типом агресивного чоловіка Вутена. Коли він подумав, що урок засвоєний, він відпустив руку Вутена, тепер червону і пульсуючу.


"Ні, не турбуйтеся, я понесу свою сумку, дякую", - сказав Картер.


Вутен не пропонував; це був просто спосіб Картера дати йому попередження.


"У вас непогана хватка", - сказав Вутен. Коли Картер не дивився, він згинав онімілу руку, щоб відновити кровообіг.


З валізою в руці Картер пішов за Вутеном через простір терміналу і вийшов через парадні двері. Це було схоже на влучення в піч.


Тепер настала черга Вутена посміхнутися. «М'який день. У тіні не повинно бути більше ста градусів. Звичайно, в тіні нема про що говорити».


Картер був одягнений у легку куртку у стилі сафарі, сорочку з короткими рукавами та відкритим коміром, вільні коричневі штани, бавовняні шкарпетки та черевики для пустелі.


Коли він ступив на сонце, то це було майже як фізичний удар. Принаймні його тропічний одяг утримував піт і не давав йому занадто швидко випаровуватися. Зневоднення та тепловий удар могли легко вразити неакліматизовану людину, і навіть спекотне сонце Середземного моря не могло підготувати людину до цієї спеки.


Не говорячи вже про те, що куртка-сафарі приховувала Вільгельміну в ременях безпеки.


Це був довгий перлинно-сірий лімузин із тонованим склом. Показавши свою послугу, Вутен відчинив Картеру задні двері. «Твоя колісниця чекає».


Картер закинув валізку на заднє сидіння, потім підійшов до вхідних дверей з боку пасажира. «Я думаю, араби залишають заднє сидіння для своїх жінок. Чоловіки завжди сидять попереду».


«Вірно, друже. Але ми не араби».


«Проте я не хотів би втрачати обличчя серед місцевих жителів». Картер сів на переднє сидіння.


Вутен зачинив задні двері. «Все, що скажеш, Флетчере. Ти бос. Принаймні це те, що мені сказала Грір». Він сів за кермо, завів машину та поїхав.


Восьмисмугова супермагістраль поєднувала термінал Дхарбар із портовим містом Аль-Хобайк, столицею провінції та єдиним реальним містом. По вражаюче спроектованій смузі дороги мало руху. У невеликої частини населення були машини, але ті небагато хто справді їздили на великих дванадцяти- і шістнадцятициліндрових баках, як лімузини. Потрібен потужний двигун, щоб привести в рух важкий автомобіль, а кондиціонер працював на повну потужність.


Єдиним обмеженням швидкості було те, як швидко може їхати машина. Вутен отримував жорстоке задоволення, керуючи машиною на високих швидкостях довгими крутими поворотами дороги. Якщо він думав, що Картер настільки нервує, що просить його пригальмувати, він збожеволів. Сам Кіллмайстер поспішав.


Уздовж дороги була усіяна згорілими, зруйнованими залишками машин, що розбилися. "Хобайкіс ще не зовсім навчився безпечного водіння", - сказав Вутен і посміхнувся.


Підійшовши до міста, вони пройшли повз безформні фігури в чорному, босоногих жінок, провідних мулів і верблюдів. У країні, яка дбайливо охороняла своїх жінок, жінки були повністю приховані вуаллю.


Вони котилися порізаним гірським хребтам на захід від міста, які служили пасткою для вологи, що надходить із затоки, що й становило блідо-зелені зарості узбережжя. Між гірським хребтом і містом рівнину покривала велике скупчення нетрів, схоже на колаж, зроблений зі шматків мотлоху, що кишить відчайдушно зубожілими.


«Це потенційна проблема для еміра, – подумав Картер. Одна із багатьох.


Потім вони побачили затоку і місто, що виходить на нього, місто, яке існувало з часів торгівлі ладаном понад дві тисячі років тому.


Аль-Хобайк виглядав як ілюстрація до «Казок арабських ночей». Сліпуче скупчення білих кубів, що наїжаться гострими куполами і шпилями мінаретів. Через морський порт протікала павутина телефонних ліній та ліній електропередач.


При більш уважному підході виявилося хитромудре оформлення широких ринкових площ, ринків, ринків з незліченними наметами, що пропонують свої товари. «Якщо ти хочеш знайти лампу Аладдіна, то це місце», - подумав Картер.


Гавань була заповнена човнами всіх типів, від нафтоналивних танкерів до дау, зі своїми витонченими трикутними латинськими вітрилами, незмінними відтоді, коли Синдбад вирушив у легендарні подорожі.


Мовчазний чоловік, Вутен досить розігнувся, щоб дозволити: "Непогане видовище, а, Флетчер?"


"Цілком".


* * *


На відміну від співробітників ЦРУ у м'якшому політичному кліматі, Грір не був прикріплений до посольства США в Ель-Хобайку. З моменту початкової кризи із заручниками в Ірані до ісламських радикалів дійшла звістка про те, що надійне джерело американських шпигунів можна знайти у місцевій дипломатичній місії.


Робота Грір прикриттям була досить розпливчастою посадою з дилерським центром, що постачає дорогі споживчі товари багатим арабам, а також військовослужбовцям та комісарам, які працюють у Петро-Тауні біля нафтових родовищ.


Офіс Грира розташовувався в нещодавно побудованому діловому та урядовому районі на північ від міста, на схилі пагорба на певній відстані від набережної.


«Повітря тут набагато чистіше, – сказав Вутен. "Ви отримуєте морський бриз, але не запах міста".


Вершина пагорба була сплющена і залита бетоном. Навколо центральної площі височіли модерністські офісні будівлі, які б виглядали як будинки в будь-якому промисловому парку світу. Картер зазначив, що довкола них були стоянки, забиті машинами, деякі з яких були американського виробництва.


Конструкція була новою, але на ній було багато точкової корозії від піску, що обвівав її вітром. Вікна кабінету Грира були оброблені піскоструминним очищенням майже до непрозорості, псуючи те, що інакше було б захоплюючим видом на місто з чотирнадцятого поверху.


Офіс був стандартним. Там був той самий стіл та меблі, освітлення, нейтральні пастельні стіни та пересічний абстрактне мистецтво, які Картер бачив у безлічі аналогічних офісів по всьому світу.


Гриру було за тридцять, з рідшим каштановим волоссям, круглим рожевим обличчям з обідком пісочних вусів.


Він зустрівся з Картером, поки Вутен остигав у зовнішній приймальні.


Після ритуальної формальності обміну кодами розпізнавання Грір сказав: «Ви дуже нападаєте, містере Флетчер».


"Що змушує тебе казати це?" - спитав Картер.


«Один із людей еміра зателефонував і запитав, чи можуть вони щось зробити, щоб прискорити вашу місію. Дуже вражає! Я тут уже понад вісімнадцять місяців, і я навіть не можу попросити заступника міністра відповісти на мої телефонні дзвінки. Між іншим, він не сказав, у чому полягає ваша місія”.


"Тоді я теж не буду", - сказав Картер.


Грир не образився. «Все дуже таємно, хммм? Добре. У такому разі я не ставитиму запитань, щоб вам не довелося мені брехати. Регіональний контроль каже, що я повністю співпрацюватиму з вами. Ви маєте дати досить високу оцінку. Компанія також. Тож чим я можу вам допомогти? "


"Я хотів би поговорити з Говардом Сейлом, будь ласка", - сказав Картер.


Грир виглядав спантеличеним. "Що?"


«Говард Сейл. Він є місцевим дилером компанії Securitron. Він поставив систему безпеки для цього компонування».


"О, ти маєш на увазі Хауї!" Грір усміхнулася. «Звичайно, я знаю Хауї! Мені знадобилася лише одна хвилина, щоб зв'язати ім'я з обличчям. Хауї Сейл, звичайно! Він зелений робітник, але він мені подобається. Я не бачив його після пожежі.


"Яка пожежа?"


«Минулого тижня в його офісі сталася сильна пожежа», - сказав Грір. «З того часу я не бачив Хоуї, тому подумав, що Компанія відкликала його додому. Я не проти сказати вам, це змусило мене понервуватись. Тобто, пожежа. Сподіваюся, система, яку він тут встановив, не працює щоб закоротити та спалити це місце”.


«Я дуже хотів би зв'язатися з Говардом Сейлом. У вас є адреса його офісу?


"Звісно. Тобі також не доведеться далеко ходити. Це просто через площу».


«Мені також потрібна його домашня адреса. І імена його друзів та соратників».


"Нічого не можу вдіяти з цим", - сказала Грір. «Хоуї – це одна людина, і він обіймав цю посаду один. Щодо його друзів, це для мене загадка».


«Можливо, ти міг би питати».


"Я зроблю це. Щодо його домашньої адреси, я знаю, що в нього були холостяцькі апартаменти в Петро-Тауні. Я можу зателефонувати їм та записати його для вас, якщо хочете».


«Я хотів би, - сказав Картер.


Десята глава


Картер зупинився біля телефону-автомата у вестибюлі.


"Ви могли б зателефонувати безкоштовно з офісу Грира", - сказав Вутен.


«Я намагаюся трохи заощадити платникам податків».


«Або, можливо, ви не хотіли, щоб Грір слухав слухавку». Вутен завис у Картера за спиною, витягнувши шию, щоб подивитися, яким номером дзвонив Майстер Кілл.


Картер загарчав. - "Ви не проти, якщо я зроблю це приватний дзвінок, чи не так?"


"Цілком таємний матеріал, а?" - сказав Вутен. Знизавши плечима, він відійшов на кілька кроків. «Удачі тобі з підключенням. Телефонний зв'язок тут не такий вже й гарячий».


Вутен мав рацію. Картер набрав номер, який дав йому Хок. Через п'ять сумних хвилин, коли він був наполовину переконаний, що його пам'ять, можливо, вже не так гаряче, він зв'язався з автовідповідачем принца Хасана. Картер почав арабською, але голос на іншому кінці лінії відповів англійською.


Принца Хасана не було в місті і він тимчасово недоступний, але якщо той, хто дзвонив, залишить повідомлення, в якому зазначено, де з ним можна зв'язатися, принц зв'яжеться з ним за першої ж нагоди.


Картер назвав своє ім'я Льюїса Флетчера і сказав, що з ним можна буде зв'язатися після шостої вечора в Grand Sojourn.


З Вутеном на буксирі він перетнув площу і попрямував до будівлі, де розташовувався офіс Говарда Сейла.


Офіс Секьюрітрон був обгорілим анфасом потрошених, почорнілих від вогню кімнат. Через тиждень у повітрі все ще лунав запах обвуглених уламків. Фанерні панелі були прибиті цвяхами там, де раніше були двері, в імпровізованій спробі запечатати кімнати. Побіжного погляду через щілину в бар'єрі було достатньо, щоб визначити, що все всередині було повністю зруйновано.


Від цього Картер відчув себе трохи краще.


Короткочасний вогонь високої інтенсивності призвів до обвалу Securitron, щойно торкнувшись сусідніх офісів.


«Це дуже підозріло, якщо ви запитаєте мене, - сказав Вутен. "Це підпал".


Він мав рацію, але не в тому сенсі, в якому він мав на увазі. Ховард Сейл був оперативником AX, польовим агентом, який прикривався місцевим представником Securitron, який продає електронні пристрої безпеки. Насправді існував Securitron, що базується в Ловеллі, штат Массачусетс. Це була власна компанія AX, чий реальний бізнес виробляв камери з високою роздільною здатністю для орбітальних супутників-шпигунів. Дослідження було настільки закритим, що жодна цивільна компанія не змогла вжити необхідних заходів безпеки. Таким чином, компанія повністю належала AX. Securitron також продавала лінійку охоронних сигналізацій та детекторів диму як побічний продукт, щоб замаскувати справжню мету компанії.


Офіс був зруйнований не палієм, а машиною для підпалу – останнім механізмом самознищення, пов'язаним із складними комп'ютерними терміналами у приміщенні. Якийсь сторонній чоловік намагався отримати доступ до банків пам'яті комп'ютера без правильного пароля.


і вхідного ключа, викликаючи розпечений вогонь, що залишив в машинах так багато марного шлаку, а також спалює офіс.


«Я бачив усе, що можна тут побачити, – сказав Картер. "Поїхали."


"Куди?" - спитав Вутен.


"Петро Таун".


* * *


Штучний оазис Петро-Таун знаходився приблизно за двадцять миль на північний захід від міста. Потрапити туди не було проблемою. В еміраті була одна з найкращих систем автомагістралей, з якими коли-небудь стикався Кіллмайстер, і рух на дорогах був невеликим.


Петро-Таун виріс у межах видимості на південному краю Зубейрської западини, одного з найбільш нафтонасичених місць на планеті. Декілька насосів стояли на сторожі по периметру.


Для роботи в такій масштабній сфері потрібен допоміжний персонал - інженери та адміністратори, механіки, водії, вантажники, монтажники, фахівці з гідравліки, геологи та багато інших. Більшість технологічно досвідченого персоналу довелося привозити з-за кордону.


Петро-містечко існувало для їхнього проживання та обслуговування. Це був приголомшливий шматочок Американи у пустелі, анклав з більш ніж тридцяти п'ятисот душ. Його планування було схоже на військові пости в інших частинах світу, і він міг похвалитися всіма домашніми зручностями: школами, церквами, двома кінотеатрами та навіть боулінгом.


Тут безпека була концепцією, а чи не реальністю. Картер здригнувся від хворобливої вразливості цього місця, схематичності оточуючого його паркану, млявого гумору гарячих, втомлених, нудних охоронців, яких було небагато.


Він ненавидів думати про те, що може зробити тут терорист-смертник, або про те, яку шкоду можуть завдати кілька вдало випущених ракет. Яка головна ціль!


Охоронець біля воріт направив Картера та Вутена до резиденції Говарда Сейла. Сейл був нафтовиком, але жив у Петро-Тауні серед своїх співвітчизників.


Він жив у невеликому акуратному бунгало з плоским дахом, що виходить на квадрат випаленого лужка в секції, що належить холостякам. Урочище на іншому боці проспекту містило сімейних чоловіків із дружинами та дітьми. Після Аль-Хобайка, де кілька жінок за кордоном були закутані і вкриті традиційною чадрою, було трохи хвилююче бачити жінок і дівчат, що відкрито ходять у халатах, шортах та брюках.


Холостяцькими приміщеннями завідувала американська пара Гас та Міллі Фергюсон. Він був ремонтником, який працював на нафтових родовищах, але вже частково пішов на пенсію із цієї ремонтної роботи. Він мав сіру коротку стрижку і живіт, на якому говорилося, що це людина, яка купувала своє пиво не шістьма банками, а упаковкою. Міллі була м'ясиста, почервоніла, спітніла і дратівлива через те, що їй доводилося виходити в жаркий день, щоб впустити Картера і Вутена в апартаменти Ховарда Сейла.


«Не знаю, як мені впустити тебе», - сказала Міллі, пораючись зі зв'язкою ключів. "Я маю на увазі, що містера Сейла тут немає".


«Ось чому ми тут, місіс Фергюсон, – сказав Картер. «Ми трохи турбуємося про Ховарда. Його люди не чули від нього якийсь час. Я впевнений, що ви будете раді допомогти».


"Ну, якщо так висловитися ..."


«Я сам трохи турбувався про хлопця, – сказав Фергюсон.


"Чому це, містере Фергюсон?"


«Клич мене Гас».


"Радий", - сказав Картер. "Ви турбувалися про нього, ви сказали?"


"Так. Він завжди здавався мені порядною людиною - приємний, тихий, приходив у звичайний годинник. Ви знаєте. Але за останні кілька тижнів він змінився. Не приходив по кілька днів, приходив опівночі і відразу ж йшов. знову. Такі речі".


Міллі пирхнула. «Я не дбала про компанію, яку він складав. Був один хлопець, котрий приходив сюди кілька разів, химерний араб, якого я не хотіла бачити».


"Ви б пізнали його, якби знову побачили?" - спитав Картер.


«Заради бога, ні! Я не можу відрізнити їх одного від іншого!


"Ви не могли забути цю його шикарну машину", - сказав Фергюсон. "Великий червоний спортивний автомобіль, більше схожий на клятий космічний корабель, ніж на автомобіль".


Коли Міллі повернула дверну ручку, щоб вставити ключ у замок, двері відчинилися. «Ну, це кумедно! Він не був замкнений. Сподіваюся, ніхто нічого не взяв.


"Тут багато злодійства?" - спитав Картер.


"Тільки від білих", - сказав Фергюсон. «Араби нічого не крадуть. Покарання за крадіжку – відрубування руки».


"Це було б стримуючим фактором".


Міллі сказала: «Якщо чогось не вистачає, ми не несемо відповідальності за це. Ми не можемо перевіряти двері, щоб переконатися, що вони замкнені».


"Немає причин, з яких ви повинні нести відповідальність", - спокійно сказав Картер.


Вони ввійшли. Ховард Сейл був охайний, особливо для неодруженого. Побіжний огляд нічого важливого не виявив.


На комоді стояла фотографія у рамці. Картер дізнався Сейла за фотографіями, показаними йому Хоуком. Він був молодий і виглядав серйозним, щирим, серйозним. Картинки та особи можуть брехати; Інстинкти Картера підказали, що це не так. На знімку Сейл обіймає просту дівчину із милим обличчям.


Настінний календар залишив пронизливу записку. Він був оздоблений сценою альпійського пейзажу. Сейл зробив те, що вони звикли називати у сервісі, "календарем короткострокового таймера", відзначаючи червоним хрестиком


дні місяця. X закінчилися в середині минулого тижня саме в той час, коли Сейл повідомив AX про те, що Ходлер знаходиться в цьому районі.


Ще трохи озирнувшись, Картер сказав: «Ми подивилися тут. Дякую".


Вони вийшли, Картер і Вутен першими, Фергюсон затрималися, щоб замкнути. Картер прошепотів Вутену: "Хтось обшукав місце перед нами".


"Так, я теж це помітив", - сказав Вутен.


Гас Фергюсон промимрив клятву. «Двері не зачиняються. Вона зламана».


За рядом будинків стояли модульні блоки з розсувними стельовими дверима. "Що це?" - спитав Картер.


"Гаражі", - сказав Фергюсон. «Сонце та вітер грають погано на фініші машини. Пісок потрапляє у двигун, псує його…»


"Чи має Сейл один?"


«Звичайно, за його домом».


«Давай подивимося, – сказав Картер.


Двері гаража були опущені, замкнені. Картер відчув запах неприємностей… і ще чогось.


Після деяких пошуків Ферґюсон знайшов правильний ключ. Вдаючи, скільки зусиль це йому коштувало, він відімкнув двері і закотив її. "Якого біса…!"


Міллі затиснула носа і обмахувалась повітрям перед своїм обличчям. "Уф! Тут смердить!"


Усередині був киплячий куб коричневого м'яса. У ньому не було машини, лише єдина сюрреалістична нотка п'ятдесятигалонної олійної бочки. Його боки та підлога навколо були вкриті чорними плямами.


"Дідька лисого!" - сказав Гас. "Ви ніколи не зможете витягнути це!"


Картер знайшов на робочому столі біля стіни праску і простягнув його Вутену. "Як щодо того, щоб відкрити це?"


"Чому б і ні?"


«Бо я головний».


«Дякую, друже». Вутен підійшов до бочки, зморщивши ніс від огид. «Пахне стиглим».


"Так", - сказав Картер.


Фергюсон похитав головою. «Я думав, у цього хлопця більше розуму. Навіщо йому барель нафти? Це все одно, що продавати лід ескімосам!


"Можливо, Сейл цього не сказав", - сказав Картер. "Може, хтось інший зробив".


“А? Навіщо комусь знадобиться такий безглуздий жарт? Якийсь розіграш?»


Верх барабана закривався металевою кришкою. Вутен зробив клин шини з-під нього. «Чорт! Я щойно забруднив штани!»


«Надайте рахунок за прибирання Грір», - сказав Картер. "Відкрий це".


"Це призведе до жахливого безладу", - сказала Міллі.


«Ми будемо раді подбати про будь-які витрати, мем».


Кришка відкрилася з бавовною, коли її зняли.


Від нього виходив огидний сморід. Задихаючись, Вутен відкинув кришку, яка з брязкотом упала на підлогу.


Закривши рота і носа рукою, Вутен відсахнувся від стовбура. Картер узяв у нього металеву шину, затамував подих і покопав у бочці.


Олія була просто консервантом. Людська постать була поміщена в діжку в позі ембріона, верхівка його просоченої олією голови погойдувалася і дрейфувала.


"Свята Ханно!" Фергюсон зітхнув. "Що ... що це?!"


"Я не здивуюся, якщо це Говард Сейл", - сказав Картер.


Крик Міллі Фергюсон затих, перш ніж досяг реальної гучності. Вона зомліла на підлогу.


* * *


Визначити труп буде непросто. Швидкий огляд Картера показав, що голова без вух, носа та губ. Він майже не сумнівався, що інші частини його анатомії були вирізані аналогічним чином. І він не сумнівався, що жертвою тортур та вбивства став Говард Сейл.


Картер подумав, чи не втішився Сейл тим, що останнім сміявся над своїми муками. Він забрав секрет самозапального пристрою в могилу, не давши своїм вбивцям зламати комп'ютеризовану комунікаційну мережу AXE.


Сейл буде помщений. Це мало втішило б мертву людину, але доставило б велике задоволення Майстру вбивств.


«Але навіщо поміщати бідолаху в бочку з олією?» Грір хотів знати, коли Картер зустрівся з ним у Аль-Хобайку. «І навіщо ховати його у своєму гаражі?»


«У когось збочене почуття гумору. І його мали знайти. Назвіть це хитрощами психологічної війни. Вбити одного, налякати сотню».


Грір похитав головою. «Грубі речі. Хто б міг таке зробити?


"Це те, що я намагаюся з'ясувати", - сказав Картер. Знаючи про зраду Тігдала, Картер не довіряв Гриру. Він почував себе в більшій безпеці, граючи поодинці. "У тебе є щось для мене?"


«Я придумав дещо, що може стати вам у пригоді. Відповідно до моїх джерел. В останні кілька тижнів Сейл був регулярно у Клубі Півмісяця».


"Клуб Півмісяця? Що це?"


«Я здивований, що Вутен не згадав вам про це. Він сам доволі любить це місце. Бачите, хобайки дуже схожі на нас, американців – вони лицеміри. Вони мають закони, які забороняють практично все, що знаходиться під сонцем, але якось завжди є спосіб їх обійти.


"Нічне життя Хобайки - це протиріччя в термінах, за винятком щасливого Клубу Півмісяця. Якщо ви хочете зіграти в азартні ігри, випити або розважитися, клуб Півмісяця - єдине місце в місті. Це місце, де відбувається все, що завгодно, аби ви могли заплатити за це”.


"Звучить багатообіцяюче", - сказав Картер. "Я хотів би поглянути на це"


"Я не сумніваюся в цьому", - сказав Грір.


"Як туди потрапити?"


«Це приблизно за десять миль звідси, на південному шосе, – сказав Грір. «Вутен знає, як туди дістатися. Він може відвезти тебе туди сьогодні ввечері.


"Добре."


«Як, до речі, у тебе стосунки з Вутеном? Іноді може бути сварливим».


"О, я думаю, ми розуміємо один одного", - сказав Картер.


"Добре. Одна невелика порада - стежте за своєю ходою в клубі. У ньому часто бувають досить брутальні персонажі».


"Ви там були?"


"Але звичайно", - сказав Грір, посміхаючись. «Хобайки чи іноземець, будь-хто, хто хоче добре провести час, з'являється у клубі «Півмісяць». Як я вже сказав, це єдина гра в місті».


У досьє Карла Курта Ходлера помітно згадується його віртуальна пристрасть до тілесних насолод. Ходлер жадав вина, жінок та пісень. Візерунок почав складатися ...


"Побачимося пізніше", - сказав Картер, помахавши рукою.


* * *


Готель "Гранд Соджурн" був новим. За винятком Старого кварталу міста, все в Аль-Хобайку, здавалося, було збудовано за останні двадцять років завдяки величезним доходам від нафти.


Картер здав свій вечірній одяг персоналу готелю для прасування. Він викупався у критому басейні, вибивши коло за півмилі. Хоча це і було освіжаючим, плавання не змогло стерти образ Говарда Сейла в бочці.


Принаймні вправа трохи зняла напругу. Картер відчував себе вільним, гнучким і здатним увібрати все, що принесе вечір.


Він один обідав байдужою французькою кухнею у ресторані готелю. Повернувшись до своєї кімнати, він виявив, що прості детектори, які він залишив на місці, не були задіяні, що вказує на те, що несанкціонованого проникнення не було.


Посильний повернувся у своєму офіційному одязі. На Картері був білий смокінг, чорна краватка, чорні штани та нечестиве тріо Хьюго, Вільгельміна та П'єра.


На шляху до виходу він зупинився біля столу, щоб подивитися, чи немає повідомлень для Льюїса Флетчера. Принц Хасан ще не передзвонив.


Самолюбству Картера потішила постать, зображена на дзеркальних стінах вестибюлю. Вутен чекав на нього, притулившись до перлинно-сірого лімузина, припаркованого біля головного входу.


Він посміхнувся. "У такому вбранні ти виглядаєш як метрдотель".


Картер залишив зауваження. Він помітив шишку, що випирала, під неохайною спортивною сорочкою Вутена, що вказує на присутність пістолета.


Картеру не треба було турбуватися про те, що він надто одягнений. Прийшла ніч, і, як і в інших пустельних країнах, температура різко впала, приблизно на тридцять градусів або більше, відколи зайшло сонце. Було навіть трохи жваво.


Автомобіль виїхав із підковоподібної дороги готелю, щоб повернути на південне шосе. Праворуч здіймалися пагорби; Зліва над містом з моря піднімався роздутий помаранчевий півмісяць. Шосе являло собою гладку срібну стрічку, що котилася по похмурому місячному пейзажу.


Не минуло й п'яти хвилин, як Вутен сказав: "У нас є хвіст".


Помітивши в дзеркалі заднього виду пару відбитих фар Картер не здивувався. «Згорніть наступною дорогою, на яку ви прийдете. Давайте переконаємося, що вони справді йдуть за нами, а не просто їдуть на південь».


"Добре, бос".


"Я думав, що Грір - твій бос".


«Ти перевершив його за рангом. Якщо я правильно розіграю свої карти, може, ти зможеш виправити це, і я стану його начальником».


"Ніколи не скажеш", - сказав Картер.


Вутен повернув праворуч, виїхавши на двосмугову асфальтовану дорогу, що веде на захід і піднімається на довгий пологий пагорб. "Вони все ще йдуть".


"Прискорись".


Причіпна машина також розігналася. «Вони наздоганяють нас – швидко, – сказав Вутен. "Не хвилюйся, я втрачу їх!"


На довгому прямому ділянці Вутен зробив так званий «хід бутлегерів» на південь від лінії Мейсон-Діксон. Не зменшуючи швидкості, він натиснув на аварійне гальмо і різко повернув колесо вліво.


Шини завили, коли автомобіль здійснив неперевершений керований замет, розвернувшись на 180 градусів, спрямувавши носа в протилежному напрямку.


Картер почував себе так, ніби залишив свій живіт на сотню ярдів назад. Вутен натиснув на аварійне гальмо і натиснув на педаль газу. Машина рвонулася вперед і просто налетіла на переслідувача. Вутен сперся на кермо, додаючи плутанини.


Автомобіль переслідування різко повернув праворуч, щоб уникнути аварії. «Не дивно, що він так легко наздогнав їх, — подумав Картер. Це був швидкісний Порше з низькою посадкою.


Швидкість була його смертю. Він з'їхав з дороги, його ніс і фари погасли, поки він боровся з довгим довгим насипом. Хмара пилу відзначала його тремтячий спуск.


"Панки!" Вутен кукарекав. "Це подбає про них!"


Картер замислився. Білий Porsche - принц Хасан - "завзятий ентузіаст гоночних автомобілів", - сказав Хоук.


Вутен пішов дорогою у протилежному напрямку, знову виїхавши на південне шосе. Вони не пройшли більше милі, коли він сказав: "Ой-ой ..."


"Щось не так?" - спитав Картер.


«Не думаю, що цей химерний маневр був надто гарний для машини. Колесо смішно тягне убік. Відчуваєш?»


"Умм." Картер вдав, що не помітив каверзи


Вуттен різко натиснув педаль гальма.


"Можливо, шина спустила", - стурбовано сказав Вутен. «Я краще зупинюся і подивлюся. Ми не хотіли б вибуху».


"Добре."


Пригальмувавши, Вутен повернув з дороги на узбіччя і зупинився. Інших машин не було видно.


Вутен сказав досить весело. - «Я думаю, що доведеться її поміняти».


"Ось чому ти тут".


«Ти тверда людина, Флетчере, але ти мені подобаєшся».


Машина стояла на утрамбованій землі. Квадратні обриси та багаття невеликого поселення бачилися далеко на півдні. Картер і Вутен були єдиними живими душами на цьому просторі.


Вони вийшли із машини. Вутен повернувся з пістолетом у руці. "У мене є дещо для тебе, Фі..."


Вутен зробив подвійну спробу. Картера не було видно.


Кіллмайстер сидів навпочіпки, використовуючи машину як прикриття. Вутен упав у бойову стійку, намагаючись оглянути все одночасно.


Картер тримав "люгер" під машиною і вистрілив Вутену в кісточку.


Вутен закричав, двічі вистріливши в порожнє повітря, коли він упав. Картер підскочив, спустившись з іншого боку, де розтягнувся Вутен, проклинаючи його, болісний подих пробивався крізь стиснуті зуби.


Вутен був готовий, але перш ніж він зміг знову пустити зброю в хід, Картер з силою наступив на зап'ястя його руки, що несла зброю, і розчавив її.


Притиснувши стовбур Вільгельміни до чола Вутена, Картер вирвав пістолет із пальців і засунув його в кишеню.


"Сволота!" Вутен застогнав.


"Шшшш". Картер нічого не прийняв як належне та швидко, але ретельно обшукав Вутена. Єдине, що він знайшов як зброю, - це складаний ніж, який Картер кинув у темряву.


Нахмурившись, Картер змахнув пильні кола на колінах штанів, що залишилися після того, як він упав на коліна і зник з поля зору. "Давай поговоримо, Вутен".


Непристойний крик Вутена був перерваний ударом Картера по пораненій нозі.


«Припустимо, ви позбавите себе безлічі неприємностей і скажете мені, хто вас прислав», - сказав Картер.


"Пішов ти!"


Ти хочеш бути важким клієнтом? Добре". Уклавши свій «люгер» у кобуру – Вутен був позбавлений ножа, – Картер підійшов до передньої частини машини і натиснув кнопку, що відмикає багажник. Він пройшов через це, щоб побачити, чи зможе він знайти щось цікаве, що могло б переконати Вутена бути більш відкритими.


Сполучні кабелі - домкрат - мисливська рушниця та ящик з патронами - пляшка пива - болторіз - ящик для інструментів - банка з потужною рідиною для очищення хрому. Це зробило б це.


Картер схопив Вутена за комір і витяг його на кілька кроків від машини. Між стогонами Вутен сказав: "Гей, що ти робиш?"


Картер прочитав етикетку з рідиною для чищення при світлі багажника. "Скажіть, ви знали, що цей матеріал легко спалахує?"


«Що? Гей, що ти робиш? Не…»


Стрибаючи, кашляючи, прикриваючи обличчя руками, Вутен звивався, коли Картер вилив на нього вміст банки, вбираючи його. Препарат мав сильний запах алкоголю.


"Що ти робиш, маніяк?"


"Ви чули вираз" добре горить "?" - сказав Картер. «Що ж, бастере, якщо ти не даси відповіді, це дійсно буде для тебе».


"Ти б не став!"


«Ні? Дивись на мене". Картер витяг з кишені пачку сірників і запалив одну. Він захищав їх від вітру, маленьке жовте полум'я постійно горіло.


Картер перевернув сірник у бік Вутена.


"Святий Христос, ні!" Вутен відсахнувся від місця, де на землі горів сірник.


"Ось, візьми ще одну", - сказав Картер, ще трохи перевернувшись. Вутен кричав щоразу, коли поруч з ним тріпотів сірник. Одна промазала трохи поряд із його травмованою ногою, і коли він інстинктивно відсмикнув її, він закричав від болю.


"Не треба, заради любові до Бога!"


"Цікаво, чи говорив це Говард Сейл, коли над ним працювали?" - замислився Картер.


«Я нічого про це не знаю! Присягаюся!»


"Я теж не дуже люблю людей, які намагаються мене вбити".


"Почекайте!" Вутен важко дихав. «Почекай. Ти все неправильно зрозумів, Флетчере. Я не збирався тебе вбивати. Просто пошматувати тебе, вивести з ладу! Присягаюся!»


"Я не в настрої для казок, Вутен". Картер відклав сірники і дістав запальничку.


«Почекай! Дай хлопцеві відпочити, гаразд?»


«Ховард Сейл отримав справжню перерву». Картер відрегулював гніт на максимальну діафрагму, так що, коли він клацнув запальничкою, з нього вирвався шиплячий дванадцятидюймовий язичок жовтого полум'я. «Я не хочу підпалювати світ. Тільки ту частину, яку ти займаєш, Вутен».


Вутен зламався, перш ніж яскраве полум'я наблизилося до нього. «Я говоритиму, я говоритиму, заради бога, стій!»


Картер погасив полум'я, тримаючи запальничку напоготові на випадок, якщо Вутен не почне балакати. Вутен зробив йому досить похмуре видовище. Картер терпіти було, коли дорослий чоловік плаче, хоча у разі міг змиритися з цим.


Він розпитував Вутена, не даючи йому часу вигадати брехню. "На кого ти працюєш?"


"Тобі відомо."


"Скажи це."


"Добре, я працюю на Ходлера!"


"Тепер ми домагаємося прогресу", - сказав Картер. "Що він сказав тобі робити?"


«Позбався тебе».


Як ти позбувся Сейла? "


"Я не мав до цього жодного відношення", - сказав Вутен. Це все було роботою Ходлера. Сейл був пов'язаний з людьми еміра. Він нишпорив навколо, підходив надто близько, обнюхував клуб».


"Клуб Півмісяця?" - сказав Картер. "Що там відбувається?"


Це місце зустрічі Ходлера. У нього там погано з однією з ляльок».


"Жінка? Хто?"


«Танцівниця, вона називає себе Султана. Він божеволіє від неї».


"Ви брешете", - сказав Картер. "Ходлер не з тих, хто дозволяє жінці залізти собі під шкіру".


«Ця зробила. Гей, що ти робиш із тією запальничкою? Присягаюсь, це правда! Він без розуму від неї закоханий - не може залишатися від неї далеко. Навіть після того, як Сейл зробив його в клубі, Ходлер не став би». Не марно. Натомість він позбувся Сейла».


"Хто здав йому Сейла? Ти?"


Ні. Ні! Ходлеру не потрібно, щоб хтось говорив йому, коли його переслідують. Сейл був божевільним, щоб схопити таку тварину!


«Не божевільним. Просто робив свою роботу. Добре, - сказав Картер, - де мені тепер знайти Ходлера? В клубі?"


"Ні." Вутен похитав головою, поки в нього не заскрипіли зуби, а може, вони просто бовтав від страху. «Ходлер вирушив у подорож пустелею. Він мав зустрітися з великим босом».


"Хто це?"


"Я не знаю. Чорт, ти думаєш, він мені щось каже? Я для нього просто маріонетка, от і все».


"Я можу в це повірити", - сказав Картер. "Що планує Ходлер?"


"Гадки не маю."


«Шкода. У тебе теж було так добре й досі». Жовтомовне полум'я вирвалося із запальнички.


Це сколихнуло пам'ять Вутена. «Шиїти! Він працює із шиїтськими радикалами! Вони збираються уникнути еміра і захопити нафтові родовища!»


Це мало сенс у світлі того, що Картер знав про Аль-Хобайка. Емір Бандар аль-Джалубі та його королівська родина, як і його кузени саудити, були членами бедуїнської секти мусульманських ваххабітів. Але маси міста були шиїтами, тією самою сектою, що й їхні радикальні іранські кузени з іншого боку Перської затоки.


"А як щодо Грира?" - спитав Картер. "Де він вписується?"


«Цей засранець? Він не знає, який кінець. Ось чому Ходлер не хотів, щоб ви впізнали. Він боявся, що Компанія нарешті надішле когось, хто знав, що він робив».


«Я хочу побачити Ходлера. Де він?"


"Я не знаю, клянуся!" - вигукнув Вутен. «Я не знаю, коли він повернеться після зустрічі із великим босом. У них є злітно-посадкова смуга десь у пустелі. Це все, що я знаю. Навіть якщо ви спалите мене, я не зможу більше сказати».


"Добре, я зроблю це", - сказав Картер. Він зробив кілька близьких проходів із полум'ям, тоді як Вутен корчився, ридав, катаючись по землі.


Якщо він не говорив правди, то давав подання на премію Оскар.


Вогні зустрічного автомобіля були видні здалеку у цьому широкому плоскому просторі. Картер мав достатньо часу, щоб відвести Вутена до далекого краю машини, поза полем зору з дороги.


"Якщо це твої приятелі, Вутен, перша куля належить тобі", - прогарчав Картер. "І щоб ти не помер надто швидко, ти отримаєш це в живіт".


Зустрічний автомобіль сповільнився, коли його вогні висвітлили лімузин. Картер стояв, ховаючи за спиною Вільгельміну.


Перед ним зупинився міцний «лендровер», керований членами ополчення Аль-Хобайк, бедуїнського загону, ймовірно лояльного трону.


З машини вискочили двоє солдатів з гвинтівками напоготові, а третій з командирським виглядом відчинив пасажирські двері для юнака років тридцяти з невеликим.


Він був кремезним, з глузливим ротом, наполовину прихованим висячими вусами. Його гутра була шовковою, дорога тканина головного убору підкреслювала його королівський статус і контрастувала із пошитим на замовлення європейським костюмом.


Картер дізнався його за фотографіями, зробленими Хоуком на заключному брифінгу у Бейруті. Він сунув пістолет назад у кобуру.


"Принц Хасан, я вважаю?"


«Справді, так! І ви, мабуть, невловимий містер Флетчер. Або, скоріше, містер Картер. Мені приносить велике задоволення нарешті познайомитися з вами. Зізнаюся, коли ваш водій збив нас з дороги, я боявся, що ми востаннє бачив вас. Я вже складав свою ноту жалю вашому уряду”.


Принц Хасан побачив нещасну постать Вутена, від якого пахло рідиною, що чистить, брудного, страждаючого, що доглядає за розбитою кулею кісточкою, коли він похмуро звалився на лімузин.


Принц Хасан посміхнувся. "Я бачу, що ви тримаєте ситуацію в руках".


Одинадцятий розділ


У кожній країні є своя частка архітектурних безумств, і Аль-Хобайк був винятком. Чверть століття тому ексцентричний член королівської родини Джалубі побудував палац високо на пагорбі з видом на вкриті чагарником східні рівнини та перші горбисті дюни західної пустелі. Ексцентрик закінчив свої дні як божевільний, вигукуючи у м'якій камері. Пройшовши через безліч власників, його білий слон із палацу тепер перетворився на Клуб Півмісяця.


Ходили чутки, що палац все ще належав королівській сім'ї, яка жадала насолод, які він пропонував, не менше, ніж будь-хто з їхніх підданих. Здавши його в оренду синдикату посередників, вони збирали його доходи та насолоджувалися його насолодами щоб тримати руки у чистоті.


Звісно, його власники мали вплив. Нова дорога відгалужувалась від прибережного шосе, йдучи на багато миль углиб країни, щоб з'єднатися з гірським палацом. Crescent Club зробив чудовий бізнес. На під'їзній дорозі Картер побачив більше автомобільного руху, ніж будь-де ще в Ель-Хобайку.


Кіллмайстра до клубу доставив Фавваз, молодший брат принца Хасана. Зв'язки Хасана з еміром були надто добре відомі; громадський діяч, відомий як глава таємної поліції, поява Хасана могла відлякати Ходлера від появи клубу.


Хасан був радий отримати Вутена. «Отже, негідник, який розбив мою гарну машину!»


"Подбайте про нього", - сказав Картер. "Якщо мій план не спрацює, можливо, ми зможемо використовувати його як приманку, щоб виманити Ходлера з того місця, де він ховався".


"Не хвилюйтеся, я дуже добре про нього подбаю", - пообіцяв принц. "У мене є місце для цього поганого хлопця".


Машина князя була розбита, але з його двосторонній радіозв'язок. Хасан відправив повідомлення на дорожній пост 58, який відправив на лендровері підрозділ, щоб забрати його. Потім загін здійснив круїз шосе, поки не наткнувся на Картера і Вутена.


Обговоривши план дій з Кіллмайстером, Хасан та його люди відвезли Вутена на дорожній пост 58, а Фавваз відвіз Картера до клубу на сірому лімузині.


Палац на вершині пагорба оточувала бетонна стіна восьми футів заввишки, головні ворота якої були широко відчинені, щоб не пропустити безперервний потік довгих розкішних автомобілів, які доставляють до клубу заможних, добре підготовлених відвідувачів.


Вартові, що стояли біля воріт, були людьми лютого вигляду, озброєними гвинтівками та кинджали, що застрягли за поясами. Але заходи безпеки були мінімальними, і машину Картера увігнали до центрального двору.


Кругова їзда дозволила транспортним засобам скидати пасажирів біля головного входу до клубу. Багато машин були припарковані осторонь, їхні водії ледаряли і курили, чекаючи на повернення господарів.


Отже, Нік Картер прийшов до позолоченого палацу гріха Аль-Хобайка.


Головна будівля була химерною сумішшю мавританських мотивів з перехресним запиленням і вінтажним блиском Лас-Вегаса, яскраво оформлених з литого бетону, скла та напруженої сталі. Фантастичний витвір був побудований важким шляхом, на гроші, вичавлені з збіднілої землі до відкриття нафтового бані Зубейра.


По обидва боки від центральної будівлі відходили довгі прямокутні двоповерхові крила. Їхні перші поверхи були порожніми, без вікон. Арочні вікна верхніх поверхів закривалися декоративними ґратами з кованого заліза, крізь які зрідка можна було розглянути нечіткі фігури мешканців кімнат.


У цих флігелях розташовувалися звані сади задоволень, населені рабами чоловічої та жіночої статі. Рабство заборонено законом людини, але з Кораном. Цей старовинний звичай, офіційно оголошений поза законом в еміраті, ще живий і процвітає.


Англійський Фавваза був не такий гарний, як арабський Картера, але він зумів побажати Кіллмайстерові удачі. Картер потис йому руку, попрощався, виліз із машини і дивився, як сірий лімузин об'їжджає проїжджу частину і виїжджає з території.


Нетерплячі відвідувачі попрямували через площу під портик до палацу. Картер приєднався до них.


Усередині його ніздрі вловлювали безліч запахів: смажену баранину, олію, спеції, тютюн, ладан, парфуми, піт. Шум розносився по стінах. Спека закипіла.


Клієнтура була змішаною, досить порівну розділеною між елітою Хобайки та заможними іноземцями. Клуб Півмісяця процвітав, незважаючи на зневагу ісламським та цивільним правом, бо владна структура хотіла цього. Виглядало так, ніби сьогодні тут їх було чимало.


Картер неспокійно тинявся, вбудовуючись у сцену, вловлюючи її. Як він завжди робив при першому вході в якесь місце, він шукав і запам'ятовував розташування виходів, холів та сходів. Якщо трапиться біда - коли щось зламається - не буде часу витрачати час на пошуки виходу.


Прокладаючи собі шлях крізь натовп у великому передньому холі, він попрямував до головної зали, що клуб.


Деякі звичаї є універсальними. Не замінивши чергового, відповідального за розсадку жменьки суперників, Картер купив стіл, який, хоч і був не в кращому місці, був так само добрий, як будь-який, виділений для однієї людини, на відміну від вечірки з великими витратами.


Картер досліджував суміш шукачів задоволень із Близького Сходу та Заходу. Були урядовці, нафтовики, дилери та торговці, покупці та продавці. Тут сиділи троє єгиптян, одягнених у консервативні ділові костюми, їхні голови були увінчані червоними фесками. Там сиділи сивобороді шейхи, що зсередини охоронялися похмурими одноплемінниками пустелі.


Жінки були нечисленними та рідкісними. Аравія була перш за все чоловічим світом. Те, що було небагато жінок, було європейськими чи американськими, гладко-дорогими іграшками, котрі займалися своїм віковим ремеслом в еміраті як іграшки могутніх володарів. Картер ставив питання, скільки з них завершать своє перебування в Хобайках,


будучи проданим у рабство і відправленим у гарем якогось шейха у великій пустелі. "Більше ніж кілька", - вирішив він.


Багато відвідувачів пили з порцелянових чашок, але рев натовпу наводив на думку, що вони харчувалися чимось високооктановим, ніж чай.


Підвищивши голос, щоб почув офіціант, Картер запитав, чи можна випити.


Справді, це можливо. Його віскі подавали йому в чашці, зовні дотримуючись пристойності. Воно було розбавленим, слабким і дорогим, але досить автентичним.


Інтенсивний огляд околиць не виявив жодних ознак Ходлера. Високий східнонімецький виділявся б у будь-якому натовпі.


Картер повернувся віч-на-віч, щоб подивитися на шоу. У великі стовпчики звучав гучний європейський диско-поп, популярний десять років тому. Але відсутність інтересу до музики з лишком компенсувалася живими виступами.


На пагорбі тріо дівчат корчилися, як полум'я на сильному вітрі. Вони були надзвичайно хтивими, оскільки їхні мізерні костюми з розшитих блискітками бюстгальтерів, стрінгів і тонких шарфів відкривалися до задоволення всіх зацікавлених сторін. Їхні спітнілі тіла блищали золотим блиском у світлі прожекторів.


Повертаючись індивідуально, тріо спліталося один з одним у хитромудрому менуеті танцю живота. Незважаючи на те, що вони були майже голі, їхні обличчя були приховані під очима. Їхні лагідні рухи, коли вони слизько перепліталися, говорили про те, що ці милі дівчата більш ніж платонічно кохали одне одного.


Спека, дим та шум заповнили простір. Танцюристи грали перед вдячною публікою, яка аплодувала, тупала і схвально ревела.


У міру того, як музика досягла крещендо, дія зростала. У цих танцюристів була під контролем кожна частина своєї анатомії, з динними грудьми, округлим животом, підтягнутими стегнами та стиглими сідницями, які оберталися в такт іншому барабанщику одночасно.


Це не було стриптизом, хоча до піку номера вони скинули свої блискучі недоуздки і всі вуали, крім тієї, що приховувала їхні обличчя. Груди, що здіймаються, змушували темні соски закручуватися в протилежних напрямках, сідниці стискалися і розтискалися, важкі стегна штовхалися і штовхалися, імітуючи наполегливі рухи сексу.


Коли музика досягла піку, три грації здригнулися, кожна злетіла високо своєю власною орбітою, випаровуючись оргазмічним тремтінням, коли звук раптово припинився, і сцена відключилася.


Після приголомшеної паузи миттєво стіни затремтіли, коли глядачі закричали в один багатоголосий голос.


Піт на обличчі Картера не мав нічого спільного з температурою. Це була вистава!


Коли на сцені знову спалахнуло світло, танцюристів уже не було. Картер зазначив, що вони не були настільки захоплені симульованою пристрастю, щоб забути зібрати вуалі та одяг, який вони скидали у танці.


Офіціанти ходили, приймали та розподіляли замовлення. Картер зупинив одного з молодих людей, що швидко рухалися, жменею ріалів.


Кіллмайстер здивував офіціанта, заговоривши з ним арабською. "Коли танцює Султана?"


Офіціант виглядав засмученим. «На жаль, Султана більше не танцює. Але є багато інших прекрасних виконавців, які б із задоволенням влаштували приватну виставку своєї майстерності для щедрого джентльмена».


"Без сумніву, але моє серце було прив'язане до Султані".


"Нажаль це неможливо".


Картер передав йому ще ріали, які швидко зникли. "Все можливо за розумною ціною".


Офіціант похитав головою. «Хазяїн султани – дуже ревнива людина».


"Ким може бути цей щасливчик?"


«Іноземний диявол невіруючого - перепрошую, сер. Але він зла людина, сивий велетень».


"Де він зберігає цю безцінну перлину?"


"Там."


Вздовж обох довгих стін зали, що обрамляють сцену, були балкони, розділені на ряди приватних ящиків, хитромудрі ширми та розсувні двері яких можна було відчиняти, щоб подивитися на сцену, або закривати для більш інтимних занять.


Вказівний палець офіціанта вказав на коробку на сцені ліворуч.


"Султана тут?" - спитав Картер.


"Будь ласка, прийміть цей маленький знак моєї вдячності". Картер засунув складені ріали в нагрудну кишеню офіціанта. Його задоволення від чайових було компенсовано його тривогою з приводу нерозсудливості Картера. «Обережно, незнайомцю! Її господар відсутня, але він наказав своїм собакам охороняти свою власність!


"Собаки можуть бути розсіяні кількома вдалими ударами ногами".


«Але це ж злі люди – вбивці!»


"Ще раз спасибі, ви дуже допомогли". Картер прослизнув повз офіціанта, який сумно похитав головою від такої необачності.


У галерею піднімався крутий проліт вузьких дерев'яних сходів. Картер заліз на них.


Охоронець у тюрбані стояв за ширмою зі схрещеними на грудях мускулистими руками, блокуючи вхід у ложу, в якій знаходилася Султана та два її сторожові пси. Він був на півголови вище Картера. Його злісне обличчя призначалося для похмурого погляду, тоді як його м'язова статура була створена для насильства.


"У мене є повідомлення для Султани", - сказав Картер.


"Я подивлюся, що вона отримає".


«Повідомлення призначене лише для її вух».


"Геть, собака".


Картер спочатку спробував легкий шлях. "Я тобі теж скажу,


- Він простягнув жменю ріалів.


Взявши хабар, охоронець зім'яв купюри і кинув їх на підлогу. «Іди, маленька людина».


Картер зробив хибний випад, ніби намагаючись прослизнути повз нього. Охоронець схопив Картера за перед сорочки та розірвав її.


Картер поклав праву руку на охоронця, наче поплескав по ній. Натомість він застосував захоплення кігтем, яке схрестило пальці стражника так, що нерви виявилися затиснуті між кістками. Болісне підпорядкування.


Охоронець був твердим. Він не кричав, тільки видав стогін, що задихався. Але він виявив, що не може чинити опір каральній хватці Кіллмайстра, оскільки його рука була скручена вниз.


Закочені очі охоронця округлилися, коли він упав навколішки. Це поставило його в позицію для удару Картера вперед, який потрапив йому прямо у живіт. Твердий, напружений живіт він пом'якшився цим ударом.


Картер закінчив його різким ударом по нервовому з'єднанню за кутом його щелепи. Удар відкинув стражника у прірву сну.


Картер навіть не важко дихав, хоч трохи спітнів, відтягуючи знепритомнілий охоронець убік, підпираючи його стіною.


Зробивши паузу, щоб поправити краватку-метелика і заправити сорочку, він відсунув зсувну панель і ввійшов у ящик, зачинивши за собою двері.


Султана напівлежала на дивані арабською. Навіть темний плащ з капюшоном, що закутав її, не міг приховати чарівність її статної статури. Під вуаллю її очі були мигдалеподібної форми, виразні, в кільцевій оправі. Вона виглядала страшенно нудьгуючою, поки її млосний погляд не зупинився на фігурі Кілмастера.


Реакція її сторожових псів була жвавішою.


Абдулла був великим, мускулистим, з сивою борідкою. Місаб був довгим, кістлявим та бородатим. Обидва сиділи та пили за восьмикутним столом.


Абдулла був начальником або, можливо, єдиним із пари, хто розмовляв англійською. Його похмурий вигляд через те, що його перервали, перетворився на похмурий погляд на цього зухвалого американця з його жахливою усмішкою.


"Що ти тут робиш?" - Запитав відповіді Абдулла.


"У мене є повідомлення для леді".


Султана виглядала розгубленою, принаймні, її очима - все, що Картер міг бачити на її обличчі. Йому сподобалося те, що побачив. Він вирішив, що хотів би бачити її більше, набагато більше.


Але спочатку треба було подбати про її опікунів.


Абдулла був явно розсерджений. "Як ви пройшли охорону?" Підвищивши голос, щоб вийти за межі коробки, він крикнув: Кізаре! Кізаре! Де цей дурень?


"Боюсь, ваша людина спить на роботі", - сказав Картер.


Абдулла був босом, зрозуміло. Він кинув на Місаб похмурий, владний погляд, але Міссаб уже відсовував стілець, щоб підвестися.


Картер ударив Міссаба сильним ударом кулака, який залив носом половину його обличчя. Удар збив би його зі стільця, якби Картер не спіймав його за волосся і смикнув головою вперед, ударившись обличчям об край столу.


Пляшка на столі покотилася на краю. Картер відпустив Місаба. Його рука була розмитим рухом, коли вона вилетіла, поправляючи пляшку.


Міссаб, його розбите обличчя перетворилося на маску крові, зісковзнув із стільця і впав під стіл.


Абдулла підвівся, його волохата рука метнулася до кишені піджака і потяглася за пістолетом. Його розіграш так і не розпочався. Його рука все ще була в кишені, коли Картер завдав переднього удару ногою в пах, перетворивши яєчка Абдулли на желе.


Абдулла став пурпуровим. Він витяг руку з кишені, схопився обома руками за промежину і склав. Він став на коліна на підлогу, відкривши рота, як риба в мережі, спрагла повітря.


Картер нахилився, поліз до кишені Абдулли і дістав маленький пістолет із перлиною рукояттю. Він зберіг його, не бажаючи цього, але тільки для того, щоб потім позбутися його. Він використав куртку Абдулли, щоб витерти з руки олію для волосся Міссаба.


Темні очі Султани були майже круглі. Вона перестала ледарити і сіла. Її вуаль м'яко здригнулася, коли вона сказала з неабияким захопленням: Ти ненормальний!


Він розмовляв з нею власною мовою. «У нас у країні є приказка: слабке серце ніколи не скорило прекрасної леді».


Картерові здалося, що він побачив усмішку під вуаллю. - Виходить, ти думаєш виграти мене? вона сказала.


"Ще ні, але я працюю над цим".


«Хто б ви не були, ви як мінімум кумедні. І хто ви?


"Друг."


В її очах закралася настороженість. "Усі чоловіки хочуть бути друзями Султани".


Картер вказав на Абдуллу та Міссаба. "Ці двоє були не дуже доброзичливі".


"Вони мені не друзі". Похмура підозра затьмарила її обличчя, ніби вона відчула запах чогось гнилого. «Отже, це прийом? Він послав тебе перевірити мене?


"Хто?"


«Мій захисник», - виплюнула вона це слово, наче це була мерзенна клятва.


"Ні." Картер посміхнувся. «Я сказав, що маю повідомлення для вас. Ось воно. Я чув, що ви дуже гарні. Я прийшов, щоб переконатись у цьому сам. Не те, щоб я сумнівався в розповідях про вашу красу. Але я хочу побачити це сам. "


Він кинув на Султану палаючий погляд, який не залишав сумнівів у його намірах.


Вона сказала. - Ти дійсно можеш бути божевільним, незнайомець, але твій вигляд зовсім не неприємний. Я почав побоюватися, що всі мої шанувальники злякалися. Але попереджаю тебе, ти став перед могутнім та небезпечним противником».


Картер знизав плечима. Яке це має значення, якщо ти в мене в друзях?


«Те, що маєш, незнайомець». Султана підвелася. «Іди за мною, о безрозсудний. Я знаю відокремлене місце, де може розквітнути наша новонабута дружба».


Міссаба був непритомний. Абдулла залишився там, де Картер залишив його, присів на підлозі, схопившись за промежину, згорбившись так далеко вперед, що його чоло торкнулося килима.


Султана підняла витончену ногу, притиснула підошву своєї прикрашеної коштовностями туфельки до плеча Абдулли і штовхнула. Він перекинувся на бік, але в іншому залишився нерухомим. Все, що він міг зробити, це задихатися.


Султана глузувала зневажливо. Картер узяв її за руку і провів. Біля порога кімнати він зупинився, щоб передати своє останнє послання Абдуллі.


"Скажи своєму босу, що я забираю його жінку".


Дванадцятий розділ.


Статус султани у палаці гріха був неоднозначним. Вона була рабинею, хоча Ходлер, очевидно, думав інакше. Вона була вільною і нікому не відповідала. Коли Картер слідував за нею через заплутані звивини мармурових залів та темних аркад, вони іноді зустрічали охоронців. Ніхто з них не зупиняв і навіть не кидав їй виклик, а натомість шанобливо підкорявся їй. Картер здогадався, що це домашні охоронці, а чи не команда Ходлера. Він не знав, що вони зробили з ним. Може, вони теж думали, що він один із команди Ходлера. Або, можливо, вони не хотіли брати участь у чужій битві. Було ясно, що його зрівняння з Абдуллою, Міссабом та Кізаром не викликало жодної хвилі опору.


Картерові було важко утримувати свій внутрішній компас серед лабіринту коридорів і поворотів, на темних верхніх поверхах, далеко від гучних веселощів клубу. Його відволікала сама Султана, її близькість. Від неї виходив п'янкий аромат, що складається з парфумів, спецій та її власного мускусу.


Складки темної чадри приховували, але не приховували її жіноче тіло. Султана була наділена округлою фігурою у вигляді пісочного годинника, що не дає спокою модним дизайнерам, але запалює чоловіків.


Вони пройшли під склепінним порталом вежі, Султана повела їх вгору кам'яними гвинтовими сходами, через другу арку і вниз по L-подібному короткому коридору. Зупинившись перед дверима, вона полізла в складки свого одягу, витягла довгий латунний ключ, відімкнула двері і поманила Картера всередину.


Вони були у передпокої. Неймовірно стародавня жінка спала, згорнувшись калачиком на килимку, закута і закута в чорний одяг.


Можливо, вона не спала, а просто відпочивала, бо сіла, щойно увійшла до кімнати. Вона була така стара і зморшкувата, що здавалася живою мумією. Її балаканина була жвавою, а потім і деякою, з її беззубого рота вивергався потік того, що звучало як образа, коли вона побачила Картера. Її діалект був незрозумілий і такий швидкий, що Картер не міг зрозуміти, що вона говорила. Здавалося, це було про нього і він сумнівався, що це було компліментарним.


Султана змусила її замовкнути кількома короткими пропозиціями, також сказаними на цьому діалекті з дивним акцентом. Її слова змусили стару глянути на Картера новими очима - нелегке завдання, оскільки її кулі були занурені в м'ясисті мішечки та відзняті від віку. Але в її пильному погляді був бентежний розум.


"Вона Фаранья, моя рабиня", - сказала Султана. «Вона неприємна, але вона була зі мною так довго, що я не знав би, що мені робити без неї».


Вона лукаво подивилася на Кіллмайстра. «Я сказав їй, що ти прийшов урятувати мене від мого злого викрадача».


"Здається, вона не надто вражена", - сказав Картер.


«Фаранія сказала, що було б чудово, якби ви, невірні, вбили одне одного. Вона дуже побожна».


Султана прогнала рабиню. Жаль завивши, стара вилетіла за двері, хитаючи головою і заламуючи руки.


Султана зачинила і замкнула зовнішні двері. Вона провела Картера у свої особисті покої за завісою з бісеру, що закриває арку.


Внутрішня вітальня була розкішною в арабському стилі. Складний перський килим тягнувся від стіни до стіни. На довгих низьких диванах лежали подушки та подушки з парчі. Майстерно вирізані ширми та панелі із сандалового дерева радували очі та наповнювали повітря ароматом. Багаті гобеленові гобелени прикрашали стіни буянням кольорових арабесок.


"Як вас звати?" - спитала Султана.


"Нік."


"Нік".


"Досить близько", - сказав Картер з посмішкою. "Скажи мені, як тебе назвали Султаною?"


"Це ви скоро відкриєте для себе".


Її руки були зайняті застібками чадри. Він розстебнувся, зісковзнувши з її вигинів і впавши до її ніг. Картера вразила пишність її одягу, і ще більше - пишність її тіла.


Вона була чудова. Її дико стигле тіло було прикрашене коштовностями. Прикрашені коштовностями обручки блищали на її пальцях.


Намиста, усипані дорогоцінним камінням і перлами, падали на її важкі груди. На ній був топ із червоними блискітками та стрінги, розшиті кристалами. За мить Картер зрозумів, що те, що він прийняв за червоні блискітки, насправді були рубінами, а стрінги були прикрашені діамантами.


Ви так само сильні на полі кохання, як і на полі битви? - піддражнила Султана.


Картер обійняв її. Вона зробила цілий оберемок. Від її плоті виходив ароматний жар, гладкіший, ніж найтонша шовкова вуаль.


Він хотів її терміново, але не поспішав. Повільно… повільно… дуже повільно. Це було найкраще.


«Пора підняти завісу», - хрипко сказав він.


Він зняв з неї маску для обличчя. Вона була досконалістю, її надуті губи – запрошення. У міру того як її ласки росли в її бажанні, вона пахла ще солодше.


Він знайшов пастку на її недоуздці - до безумства хитру застібку. Його розстебнули, і її важкі груди вивільнилися, а соски нагадували сердолік. Він полірував їхньою мовою. Зі стоном вона погладила його по волоссю, шиї, плечах.


Вона вислизнула з його обіймів, скинувши свої шовки, намисто та дрібнички в танці, який був старий, коли Соломія була молодою.


Вона відійшла від нього, поки він роздягався, але не надто далеко. Гола і гладка, з жовтувато-коричневою шкірою, що сяє у світлі лампи, вона розтяглася на шезлонгу, звісивши ноги з боків, схрестивши руки за головою. Картер ніколи не бачив такого еротичного зображення.


Дивлячись на його сильне збуджене тіло, що стоїть наприкінці шезлонгу, вона посміхнулася і пробурмотіла: "Візьми мене".


Він пірнув між її розсунутих стегон, і в нього перехопило подих.


Вона мала рацію. Картер зовсім скоро дізналася, як вона заслужила своє ім'я. Це був гарем із однієї жінки, який змушував чоловіка почуватися королем. Або в даному випадку султаном.


* * *


Фаранья постукала у вхідні двері. Картер стояв на відкритому балконі, дивлячись у двір. Було ще темно, але світанок був не такий далекий, той час, коли добрий мусульманин може відрізнити білу нитку від чорної і тому знає, що настав час для ранкового заклику до молитви.


Біля головних воріт панувала якась метушня.


Картер був майже одягнений. Він поправив ремені на плечовому ремені та вклав Вільгельміну в кобуру. Тепер він був повністю одягнений.


Султана накинула мантію і відчинила двері. Фарання розмовляла з нею. Султана заплющила очі, потім глибоко зітхнула, щоб заспокоїтись. "Він тут", - сказала вона.


«Я знаю, – сказав Картер.


Ліворуч від нього була Вільгельміна, з його промежини - П'єр, але в правій руці - Гюго. Він був готовий влаштувати веселе пекло. "Ходімо", - сказав він Султані.


Вона йшла з ним. Він не збирався залишати готову жертву заради помсти Регіби.


Султана взяла шкіряний мішечок, наповнений її коштовностями, єдиний предмет, який вона брала із собою. Виникла невелика проблема. Вона теж хотіла взяти з собою Фаранню.


«Я не можу залишити її, – сказала вона.


Але Фаранья не хотіла йти. Вона похитала головою, відбиваючи її долонями, голосячи про свій сильний негатив.


Султана була стурбована і розсерджена. «Вона не хоче йти. Вона не виходила за стіни будівлі понад десять років».


"Ви двоє вирішите це", - сказав Картер. «Я піду і привітаю нашого гостя». Він попрямував до дверей.


Вона зупинила його, м'яко взявши за руку. "Нік".


"Так?"


Вона поцілувала його в щоку. "Аллах з тобою".


"Дякую. Будьте готові до роботи, як тільки стрілянина припиниться».


Картер вийшов із номера. Фаранія і Султана все ще сперечалися про те, чи буде рабиня супроводжувати їх. У гулких залах палацу запанувала темна тиша. Його мешканці чекатимуть на це зіткнення за замкненими дверима. Султана сказала йому, що охоронці не втручатимуться. Їхня єдина відданість була палацу гріха.


Він пішов на зустріч із Ходлером.


* * *


Карл Курт Ходлер був вундеркіндом зі Східної Німеччини. Держава була його батьком і матір'ю, і вона перетворила його на науково розроблений інструмент, спочатку для спортивних змагань, а потім для руйнування.


Ходлер поїхав до Мюнхена 1972 року, щоб поборотися за олімпійське золото. Він привіз додому бронзову медаль, виграну у виснажливому п'ятиборстві. Сьогодні він не виграє ні золото, ні бронзу, а свинець, що виходить із дула 9-мм люгера. Він би зробив це, якби Кіллмайстру пощастило у цій справі. І Картеру знадобиться цей успіх, оскільки Ходлер вважався стрільцем світового класу з пістолетом.


Ходлер привіз більше, ніж бронзу у 72. Він бачив роботу палестинської команди «Чорний вересень», яка вбила одинадцять ізраїльських спортсменів в Олімпійському селі. Це було відкриття для Ходлера. Він нарешті виявив команду, до якої хотів приєднатись, а саме лігу міжнародного тероризму світового рівня. З того часу він сто разів вигравав свої медалі у саботажі та вбивствах.


Технічно він все ще був прикріплений до східнонімецької шпигунської команди, що спеціалізується на мокрій роботі, але насправді він був більш менш вільним агентом, здатним пересуватися, як йому заманеться, доти, поки його робота збігалася з цілями радянського блоку. Він не був удома більше десяти років.


Операція "Іфрит" не була радянською. Войовничий іслам не потребував вказівок з боку Рад, хоча вони були раді прийняти всю російську зброю та допомогу, які могли отримати, доки не було жодних обмежень. Оскільки цілі Іфриту були такими ж, як і у Рад – дестабілізація ворожих режимів в ісламському світі, – російський ведмідь був більш ніж щасливий простягнути руку допомоги.


Ходлер був головним організатором та експедитором. Коли ти вбивця, то легко мотивувати людей. Два місяці тому він прибув до Ель-Хобайка за вказівкою Регіби, щоб взяти на себе пересування та переконання.


Ходлер багато працював та багато грав. Першої ночі його перебування в еміраті господарі відвели його до клубу «Півмісяць», вирішивши показати гостеві, як можна добре провести час.


Тієї ночі з Ходлером трапилося щось унікальне з його досвіду. Він уважно подивився на чудову Султану і потрапив на її гачок, волосінь і грузило.


Крижана східнонімецька машина смерті шалено закохалася в куртизанку Хобайки. Він був залежним. Він мав повністю володіти нею. Жоден інший чоловік не міг отримати її, доторкнутися до неї, навіть поглянути на неї.


Спочатку деякі шанувальники Султани були схильні заперечувати цей момент. Один був знайдений застреленим, у іншого було вирвано горло з горла вбивцею, який зламав спини двом охоронцям, щоб дістатися до нього. Після цього загальне ставлення було таким, що якщо Ходлер так сильно її хотів, він був радий їй.


Бажання Султани не мали значення. Ходлер не погано з нею поводився, навіть пальцем не зачепив у гніві. І він часто сердився на її холоднокровність. Вона підкорялася тілом, але з розумом. Його щедрі дари не вразили її; його заняття любов'ю залишили її байдужою.


Незалежно від того. Ходлер був упевнений, що згодом вона навчиться любити його. Тим більше, що він стежив за тим, щоб до неї не наближався жодний інший чоловік.


Коли він був далеко від неї в часті поїздки, він залишив трьох своїх людей охороняти її. Але вчора пізно ввечері, коли він повернувся з пустелі, привіз Регібу з компанією, Ходлер зіткнувся з трьома зруйнованими останками кораблів на ім'я Абдулла, Кізар і Міссаб. Дізнавшись, що невідомий янкі впорався з трьома стражниками і рушив на Султану, Карл Курт Ходлер збожеволів від ревнощів.


Його, як оцет на відкритій рані, обпалював образ Султани, його жінки, що звивається в екстазі, якого вона ніколи не показувала йому, пропонуючи всю красу свого ідеального тіла незнайомцю.


Його гучні кроки заважали птахам, що гніздяться під палацовими карнизами. Вони видали питальне воркування.


Ходлер вибіг сходами під портик.


Голос покликав його на ім'я: Ходлер!


Через колону вийшов чоловік. Ходлер не міг повірити своїм очам, коли побачив, хто це був.


"Солано?"


Він ненадовго зустрівся з Солано в Турині на одному з організаційних зборів Джанні Джіротті. Італієць здався йому нахабним, зухвалим, але цілком здібним.


А вчора ввечері Регіба сказав йому, що Солано насправді був убивцею AX на ім'я Нік Картер. Про це американському агенту Ходлер чув багато років. І коли він дізнався, що саме Картер зірвав дії в Ізраїлі, він розлютився.


Але він ніколи у своїх найсміливіших мріях не підозрював, що незнайомець-янкі, який викрав його жінку, був сам Нік Картер. До теперішнього часу. Тепер він усвідомив усі аспекти великої картини, і Карл Курт Ходлер мало не збожеволів. Його люті не було меж.


Всі ці думки закружляли в його хиткому мозку, коли він побачив Картера. І це було надто багато роздумів. Тому що, поки він намагався розібратися у всьому, щоб зрозуміти їх, Кіллмайстер діяв.


І вистрілив у руки Ходлера.


Удар зламав Ходлерову руку, навіть коли пістолет полетів. Ходлер майже не помітив. Він зовсім збожеволів. Беззбройний він кинувся на пістолет Картера.


Картер не збирався битися його з колишнім чемпіоном з боксу і важкоатлетом на зріст шість футів шість дюймів. Він вистрілив Ходлеру в ліву ногу.


Ходлер хитнувся вперед, майже одразу ж скочивши на ноги, нахилившись уперед на одній здоровій нозі, його величезні руки були витягнуті, щоб рвати і рвати. Біла піна пузирилась з його рота.


Картер знову вистрілив йому в праву колінну філіжанку.


Ходлер знову впав.


"Це люб'язно надане Говардом Сейлом", - виплюнув Картер.


Ходлер усе ще гойдався, борючись за те, щоб волочити мертве тіло по камінню, щоб дістатися Картера. Прогрес був повільний, як черепаха, але він був мисливцем.


Картер похитав головою, мимоволі вражений. Фізична майстерність східнонімецького гіганта була приголомшливою. Ходлер був схожий на одного з тих невразливих персонажів у поганому фільмі про переслідування. Куля просто між очима зупинить його, але це останнє, чого хотів Картер. Ходлер довелося взяти живим.


Ходлер завмер. Озирнувшись через плече, Картер зрозумів причину. Султана вийшла з палацу з Фаранією на буксирі.


Вперше Ходлер показав біль, тугу.


«Султана – чому?» вигукнув він.


"Султана - не раб", - сказала вона.


Вона почала спускатися вниз сходами.


"Тримайся подалі від нього", - попередив Картер, але вона проігнорувала його.


Вона стояла над ним, поза його досяжністю.


"Але я люблю тебе!" Ходлер застогнав.


"Ненавиджу тебе." Звідкись із складок мантії вона витягла кинджал і високо підняла його для смертельного удару. Ходлер виглядав так, наче йому це сподобалося. Але цього не сталося.


Східна дуга ножа була спрямована в широку спину східногерманця, що здіймається, але так і не досягла своєї мети. Пролунав звук бавовни, коли зап'ястя Султани вдарилося по відкритій руці Картера, запобігаючи удару.


"Що робиш?" - Закричала вона. "Дозвольте мені вбити його!"


"Ні." Якомога обережніше Картер вирвала кинджал із її пальців. У той же час на його нозі стулялася ведмежа пастка.


Ходлер схопив Картера за кісточку, намагаючись вивести його з рівноваги. Вільна нога Картера вдарила Ходлера по лобі приголомшливим ударом п'ятою. Ходлер відпустив, але він все ще був у свідомості.


Новий квартал відволікав гостей від гортанного бурчання, що долинало з боку головних воріт.


Чоловік, а не один із охоронців, штовхнув важкі дерев'яні двері, дозволивши неймовірній машині в'їхати на подвір'я, навколо фонтану та до головного входу.


Це був автомобіль «космічний корабель», який бачив Гас Фергюсон, коли принц Хасан приїхав до Петро-Тауна, щоб порадитися з Говардом Сейлом. Це був Rotwang Plus-X, екзотичний повнопривідний концептуальний автомобіль із середнім розташуванням двигуна, з турбонаддувом та системою упорскування палива. Назва червоного автомобіля з чотирма пасажирами та аеродинамічно обтічно формами перекладається як «Red Wing», але з його довгою мордою і агресивним заднім спойлером він більше ні про що не нагадував Картеру, як червону акулу.


За ціною чверть мільйона доларів на сьогоднішній день у світі збереглося близько дюжини Red Wings. Ось один із них.


Принц Хасан вискочив. Насолода згладила зморшки втоми на його обличчі, коли він побачив Ходлера. "Гарна робота, Нік!"


"Дякую", - сказав Картер. "Ти якраз вчасно".


Обличчя Хасана висловило ще більше задоволення, коли побачив Султану. "А хто ваш милий та чарівний супутник сьогодні вранці?"


"Султана, познайомся з принцом Хасаном", - сказав Картер.


"Радий познайомитися. Радий!" принц засяяв.


Картер нахилився над Ходлером, що знаходився в напівнесвідомому стані, і підрізав його за вухо стволом Люгера, змусивши замерзнути. Стоячи навколішки поряд, Картер розтиснув ліхтарні щелепи Ходлера.


Засунувши два пальці до рота Ходлера, Картер обмацав його задні зуби. Звичайно, один із його задніх корінних зубів вискочив. Картер витяг його.


"Що ти робиш ?" - спитав принц Хасан.


Картер підняв зуб. «Це отруєна пігулка. Все, що йому потрібно було зробити, - це сильно вкусити її, щоб отримати гарний ковток ціаніду».


«Ми цього не хотіли б! Персонал мого дядька, е-е, слідчих, з нетерпінням чекає на довгі і продуктивні зустрічі з товаришем Ходлером!»


"Тримаю парі." Картер знав, що під «слідчими» принц мав на увазі катів еміра. Сесія питань та відповідей Khobaiqi зазвичай починалася з гарячих брендів, а потім ставала неприємною.


Картер витер пальці на сорочку Ходлера і відкинув зуб.


Хасан запитав Султану: "Я згадував, що мій дядько - Емір Бандар, мій дорогий?"


"Ви можете сказати їй в машині", - сказав Картер. "Вона йде з нами".


"Чудово!"


"Фарання передумала", - сказала Султана. "Вона теж йде".


Це не лишало для Hodler багато місця. Картер і Хасан підняли східнонімецького і запхали його в багажник. Навіть коли вони обидва несли, Ходлер був важким тягарем. Їм довелося позбутися зайвого запасного, щоб він помістився всередині, і навіть тоді був тісним.


Картер насолоджувався іронією. Ліквідатор зі Східної Німеччини здійснить свою останню подорож на суперкарі західнонімецького виробництва. І це буде його остання подорож. Як тільки він був доставлений до в'язниці еміра, Ходлер залишить її тільки для того, щоб бути присутньою на своїй карі. За звичаєм Хобайки, він ішов до ката. Хоча у випадку з Ходлером йому, мабуть, довелося б пересуватися на інвалідному візку.


З першого погляду було очевидно, що потрапляння до «Червоного крила» п'ятьох: Хасана, Картера, Султани та її рабині, а також молодшого брата Хасана Фавваза, який стояв на варті біля воріт і оглядав долину внизу, буде важко.


«Ми завжди можемо вкрасти більшу машину», - припустив Картер.


«Ви могли б вкрасти більшу машину, мій друже, але не більш швидку», - сказав Хасан.


Четвірка сіла в машину, жінки ззаду, Хасан за кермом, Картер поряд. Встановлена на панель приладів двостороння радіостанція потріскувала від статичної електрики.


"Я зв'язався по рації з Road Post Fifty-8, щоб надіслати нам резервну машину", - сказав Хасан. «Дивно… вони вже мали бути тут».


Фавваз вистрілив у повітря, щоб привернути їхню увагу. Він замахав руками.


Коли Червоне Крило зупинилося біля воріт, щоб дозволити Фаввазу залізти ззаду, вони побачили, що його так схвилювало. Тріо вугільно-чорних лімузинів злетіло вгору гірською дорогою, вже на третині шляху.


Хасан сказав: "Вони не мої".


«Вони належать Ходлеру, – сказав Картер. "Давай вибиратися звідси!"


Фавваз не заперечував сісти


в такій безпосередній близькості від Султани, але він був приголомшений потоком ненормативної лексики, спрямованої йому беззубою Фараною, яка образила його за те, що він випадково тицьнув її прикладом своєї автоматичної гвинтівки.


Хасан спіткнувся про клямку під панеллю приладів, відкривши потайний відсік зі зброєю і боєприпасами.


"Це варіант", - пожартував Картер, вибираючи шведський пістолет-кулемет Carl Gustav M-45, вставивши в нього вдосконалену ромбоподібну обойму на тридцять шість патронів. Під рукою було багато запасних обойм, а також гранати та обріз «Ремінгтон».


Три чорні лімузини були більш ніж на півдорозі до гори, коли «Червоне крило» вийшло на дорогу з іншого боку, спускаючись крутим південним схилом.


Хасан керував автомобілем як професіонал у цій дикій поїздці на американських гірках, перемикаючись назад через серію волосся, що піднімається.


Картер озирнувся. Султана різко випросталась, широко розплющивши очі. Фаранія заплющила очі руками і застогнала. Фавваз широко посміхнувся. Він чудово проводив час.


Останній поворот закінчився, спустившись через передгір'я, щоб одразу потрапити на рівнину.


Справжній автомобільний фанатик, Хасан крикнув: "Тепер я покажу тобі, на що справді здатна ця машина, Нік!"


Різке прискорення штовхнуло Картера глибоко в сидіння, коли «Червоне крило» розвернулося і вишикувалося вперед. Горизонт стрибнув уперед, а переслідувачі відступили в далечінь.


У цей момент зійшло сонце. Його сердитий червоний шар сяяв довгими рубіновими променями над пустельним ландшафтом, торкаючись його вогнем. Зубчасті скельні вершини та шпилі відкидали подовжені тіні на рівнину.


Далеко-далеко троє переслідувачів повзли, як три чорні жуки, смугастою дорогою.


Хасан засміявся. «Вони ніколи нас не зловлять! Ми будемо на посту за десять хвилин!»


Картера турбувала занепокоєння. "Хіба ви не говорили, що вони відправляють якісь підрозділи?"


"Чому так. Ми вже мали зустрітися з ними. Я їх не бачу, а ви? Я краще зателефоную ще раз».


Увімкнувши свій портативний мікрофон, Хасан спробував підняти заставу, але не зміг. Нарешті, він встановив контакт. Короткий контакт.


Радист застави кричав. «Ми атаковані великими силами добре озброєних партизанів! Повторюю, ми атаковані! Ми не зможемо стримувати їх довго! Повертайся, принце Хасан. Повторюю, повертайся!»


От і все. Після цього повідомлення застава припинила передачу, не відповідаючи на термінові радіодзвінки Хасана.


«Регіба в дорозі, - сказав Картер.


«Нам доведеться повернути на схід на наступному перехресті та виїхати на прибережне шосе! Але в тривозі немає потреби». Хасан усміхнувся. «Ніщо на дорозі нас не наздожене!»


На дорозі нічого нема.


На перехресті не було засідок та всього іншого, крім шосе та землі. Red Wing сповільнився до 70 миль на годину, щоб повернути ліворуч, його підвіска плаваюча не показувала ніяких симптомів стресу. Впевнено взявши курс на схід до берега, машина знову збільшила швидкість.


Неприємності виникли з півночі, спочатку проявивши себе як сліпуче сяйво в небі.


Близькість дозволила вертушці потрапити в ротори вертольота, який мчав до них швидкою, вірною траєкторією, яка мала перехопити їх за лічені хвилини.


Його тінь пролетіла над рівниною, наздоганяючи Червоне Крило. "Жоден з наших", - сумно сказав принц Хасан.


Вертоліт був легким чотиримісним літаком, білий фюзеляж якого був оброблений зеленими смугами. Це не військова модель, за яку Картер був глибоко вдячний, гелікоптер був улюбленим типом геологів, які проводили аерофотозйомку тощо. Він не мав великокаліберних кулеметів, і це був прорив. Але в нього справді були артилеристи, які стріляли з автоматичних гвинтівок з ілюмінаторів і бічного люка, що зяяв, відкинутого назад, щоб стрілки могли висіти на півдорозі з нього для кращої вогневої позиції.


Повітряний вакуум струсонув «Червоне крило», коли вертоліт пролетів над ним. Його посадкові санки не торкалися даху автомобіля трохи більш ніж на шість футів.


Зробивши різкий поворот, гелікоптер зробив ще один прохід. Крик вертольота, що кричав, був протиставлений переривчастому вогню з автоматів.


Red Wing упіймав кінець вибуху, здригнувшись від ударів відбійного молотка. Султана скрикнула, коли заднє скло вибухнуло, і в салон ринуло безпечне скло. Вона і Фаранья стояли так низько, як могли. У стовбурі були пробиті отвори. Якби бензобак був підбитий, все було б одразу ж, але, на щастя, жодна з кулею не помітила його.


Принц Хасан вів машину ухильно, безладно переходячи зі смуги на смугу, сповільнюючись і прискорюючись, щоб спантеличити артилеристів.


Картер висунув верхню частину тіла у вікно. Потік повітря рвався на нього, намагаючись вирвати М-45 з його рук. Він сів нагорі двері, міцно зчепивши ноги, щоб не впасти.


Фавваз приєднався до групи, висунувши дуло гвинтівки у вікно і спрямувавши стовбур угору.


Вертоліт пролетів над дорогою, слідуючи за ними. Стегна Картера вже хворіли від напруги, коли він вклинювався у підвіконня.


, але для точної стрілянини йому знадобилися обидві руки - принаймні, точніше, ніж пістолет-кулемет.


Подвійні вогняні спиці сходилися в задній частині машини.


Тактика ухилення Хасана не дозволила Картеру прицілитися, але Кіллмайстер навряд чи міг очікувати, що він перестане ухилятися. Йому залишалося тільки чекати на свій шанс, і коли він представився, він відкрив вогонь з М-45, видавлюючи короткі різкі черги. Він націлився не на вертоліт, а на артилеристів, що звисають з борту.


Він потрапив до одного. Стрілець упустив зброю і впав уперед, рятуючись, утримуючись за посадковий майданчик.


Тимчасове затишшя. Воно не могло протриматися більше кількох секунд. Його приятель потягнувся до нього, намагаючись затягнути назад усередину, коли поранений втратив хватку і впав з вертольота.


Він летів восьму милі, перш ніж його подертий труп зупинився.


Полегшення, яке вбивство придбало для Червоного Крила, було недовго. Гелікоптер зіткнувся з ними, низько наближаючись до дороги, наближаючись до курсу, схожого на зустрічний.


Повітряний бій перетворився на курячу гру. Втрата людини, мабуть, нервувала іншого стрільця, жоден із пострілів якого не було завдано в цей прохід.


Кулі Картера розірвали днище гелікоптера. Він налив його, йдучи за бензобаком літака. Посадкові санки підійшли так близько, що йому довелося пригнути голову, щоб вона не зірвалася. Фавваз теж стріляв.


Рев вертольота переривався нерегулярним кашлем.


Ворог не так сильно рвався до нової атаки. Вони мали проблеми. Вузли диму виривалися з вузла коптера, згущуючи за секунду в товстих чорних змій, що обвиваються навколо корабля.


Де дим, там вогонь. Щойно почалося горіння, воно швидко вийшло з-під контролю.


Пролунав свист, хрускіт, потім перший вибух - невеликий. Блідо-жовте полум'я оточувало тіло бабки машини. Двигун забурчав, вертоліт нишпорив, гойдався, здригався.


Стрілець спробував врятуватися стрибком. Якби він був зроблений із гуми, він міг би пережити падіння. Як це було…


Вертоліт вибухнув, злетівши на новий рівень, порівняно з яким бліде сонце пустелі стало блідим. Маса киплячого полум'я з чорний силует вертольота в центрі.


Літаючий похоронний багаття недовго залишався в повітрі. Нахилившись боком, він врізався в землю, зробивши ще більш вражаючий вибух.


Кінець вертольота.


Картер знову забрався на своє місце, його нерви розпочали довгий, довгий процес розслаблення.


Фавваз у захваті випустив залишок своєї обойми в порожнє повітря, щоб показати своє тріумфування.


"Все в порядку?" - спитав Картер.


Ніхто не постраждав, за винятком кількох дрібних подряпин та синців, отриманих Султаною та Фараною. Заднє скло зникло. Лінія товстих чорних дірок утворювала задню частину машини. Права сторона лобового скла була покрита павутинням від ударів.


Принц Хасан щиро сказав: "Слава Аллаху!" при їх вдалій втечі.


Red Wing без подій дістався Ель-Хобайка.


* * *


Бойові загони бедуїнського ополчення еміра були мобілізовані на повну бойову готовність. У штаб-квартирі секретної поліції було посилено безпеку, де принц Хасан зупинив «Червоне крило».


Ці кульові отвори у стволі не сподобалися Карлу Курту Ходлеру. Замок заклинило, і міцному охоронцеві довелося брухтом відкрити кришку багажника.


Ходлер згорнувся калачиком у позі ембріона, занурений у калюжу своєї яскраво-червоної крові. Пізніше було виявлено, що він отримав три кулі, кожна з яких могла вбити його.


Султана, обіймаючи себе, запитала: "Він мертвий?"


"Неймовірно мертві", - сказав Картер.


Зрештою Карл Курт Ходлер сміявся останнім. Він обдурив і Сокиру(АХ), і сокиру ката. Важка перерва, але Картер не виглядав так засмученим, як очікував принц.


Після поспішної консультації із схвильованим помічником Хасан похмурнів. «Ще погані новини. Дорожній пост П'ятдесят вісім було вбито, знищено до останньої людини. Це включає Вутен, котрий я залишив там для зберігання. Він був застрелений у своїй камері».


Князь був кислим. «Яка втрата! Уся ця робота, і ми втратили обох наших свідків, Вутена та Ходлера. Нам доведеться почати все спочатку, і… але ти посміхаєшся, мій друже. Що ти можеш знайти в цьому кумедного? невдача? "


«У нас є джерело, яке краще, ніж Вутен, і краще, ніж у Ходлера», - сказав Картер.


"Хто?"


"Султана. Клуб Півмісяця надав Ходлеру ідеальне прикриття. Він використав його для зустрічі з провідними підривними елементами в AI Khobaiq. Прикидаючись не більше ніж шукачами задоволень, радикали зустрілися в задніх кімнатах клубу, щоб обговорити революцію з Ходлером."


"Ходлер мертвий, Нік".


«Султан дуже живий. Ходлер був шалено ревнивим і власним».


"Я розумію, чому", - сказав Хасан, дивлячись на Султану.


"Він ніколи не випускав її з поля зору", - сказав Картер. "Тримав її з собою весь час, коли він був у клубі, навіть коли він був зайнятий плануванням змови зі своїми радикальними друзями. Султана знає їх усіх і пізнає їх. Як тільки ви покладете на них руку,


Б'юся об заклад, що незабаром один з них підкаже нам, де ховається Регіба. "


"Я бачу." Хасан кивнув, посміхаючись. Його посмішка стала ширшою, ніж до нас. Коли його вразив повний ефект вигинів Султани, він майже сяяв. "Це добре. Дуже добре!"


Картер посміхнувся у відповідь. «Я отримав деяку історію від неї минулої ночі, але я впевнений, що ви хотіли б поговорити з нею самі».


"Справді, я б! Ви вибачте мене, будь ласка!"


Принц Хасан кинувся до Султана, і миттю їх дві голови опинилися разом. Картер почув, як Султана запитує його: "Скажи мені, ти справді принц?"


Я принц? Ну звичайно! Емір Бандар – брат мого батька! Емір регулярно радиться зі мною з питань безпеки!


Хасан узяв її за руку. «Але це не місце для такої красуні, як ти, тут, у пилюці та на сонці! Давай знайдемо місце більш підходяще. Ми можемо випити м'ятний чай і краще пізнати одне одного».


"Було б непогано", - сказала Султана.


Вони пішли. Картер знав, що Султана у надійних руках. Чи князь був у надійних руках?


Зловивши погляд Кіллмайстра, Фаранья кивнула йому, підморгнула й усміхнулася. Потім вона поспішила за господаркою.


Тринадцятий розділ.


Картер тримав Регібу саме там, де він хотів, прямо в центрі прицілу його рушниці з оптичним прицілом. Це було більше схоже на розстріл, аніж на військову операцію.


Кілмайстер був не один. З ним було 50 членів Зеленого Легіону еміра, еліти бедуїнського ополчення. Кожен член цього першокласного командос був озброєний такою ж рушницею, як у Картера, і мав кваліфікацію стрільця.


Вони були вістрям, авангардом цієї нічної атаки. Неподалік, чекаючи свого часу, поза увагою, зібралися шість рот піхоти Ополчення, чия вогнева міць помножена на кулеметні джипи та бронетранспортери.


Це було прибирання.


Картер мав рацію, коли сказав, що не займе багато часу, щоб дізнатися про місцезнаходження Регіби. Султана прибула до штабу таємної поліції у середині ранку. До полудня спеціальні загони нишпорили Аль-Хобайком, заарештовуючи змовників, яких вона назвала. Щоб отримати інформацію від змовників, не потрібно багато зусиль, особливо в країні, де розпечена праска і вішалка були стандартною процедурою поліції. До полудня підозрювані не могли стримати свого бажання зізнатися у всьому, що знали.


За повідомленнями, Емір Бандар був шокований масштабами змови, до якої були залучені деякі з провідних сімей міста. Він не повинен був це бути. Його королівська родина, Джалубі, була спадковою аристократією, що зберігала мертвою хваткою всі владні центри емірату. Багато змовників керувалися не революційним прагненням, а бажанням отримати частину дії.


Але Кіллмайстра це не хвилювало. У феодальному контексті арабської політики емір був не кращим і не гіршим за абсолютні монархи дюжини інших королівств. Картера не було там, щоб розпочати рух за реформи.


У чому б не полягали його недоліки, емір не міг бути таким поганим, як те, що Регіба планував для Аль-Хобайка.


Упадина Зубейр була неглибокою чашею завдовжки близько двадцяти миль. Під ним знаходиться одне з найбільших нафтових родовищ у світі. Після того, як купол був розкритий і свердловини увійшли у воду, Аль-Хобайк був затоплений морем нафти та грошей.


На акрах землі виріс ліс бурових вишок. Район, позначений як Поле 89, був ареною таємних, шалених дій, коли хобайський компонент операції Іфріт набирав обертів. Епіцентром заворушень став огороджений комплекс завширшки з футбольне поле.


Домінував над простором навіс для обладнання завбільшки з ангар дирижабля. Тут був автопарк і склад для вантажівок, землерийних машин, трубоукладачів, кранів, вилочних навантажувачів і т. д. Він також мав стан на контрабандній зброї та вибухових речовинах, які тепер якнайшвидше передавались організаторам повстання.


Гігантський масштаб затьмарює мурашині потоки вантажників та вантажників, що переміщують зброю. Постійний потік дизельних вантажівок в'їжджав на територію, під'їжджаючи до доків, набиваючись зброєю. Техніка призначалася для бойових осередків шиїтських революціонерів із рядових нафтовиків.


Введення воєнного стану в Ель-Хобайку призвело до того, що термін доставки був прискорений, але недостатньо швидко. Час вийшов. Нульова година була близькою.


Ополчення було готове придушити бойовиків. Вони були готові витримати втрату поля, щоб зберегти всі інші поля. Вони згрупувалися за межами зони світла, оточили територію, готові різко рушити, як тільки буде дано сигнал. Цей момент був позначений як нульова година.


Але Емір Бандар був особливо стурбований тим, щоб знищити ватажків. З цією метою в бій був відправлений спеціальний загін Зеленого Легіону, який проник і стратив.


Картер був на вечірці. Його присутність була життєво важливою, оскільки він був одним із небагатьох живих людей, які могли ідентифікувати Регібу. плус,


Плюс він не хотів би сидіти тут без діла. Війська Регіби багато стріляли в нього, і було б великим задоволенням відповісти на його прохання.


Як і члени Зеленого Легіону, Картер був одягнений у бойову форму з малюнком камуфляжу, чорні спортивні черевики і чорний берет. Як і в них, його обличчя було чорне для додаткового прикриття.


Двома годинами раніше підрозділ почав проникнення на територію противника, щосили намагаючись уникнути виявлення. Складне механічне середовище вишок, насосів, труб та резервуарів для зберігання забезпечувало відмінне укриття.


Вартові та пікети знищувалися за допомогою ножа, арбалета та зашморгу.


Коммандос, немов примарні тіні, переходили з одного укриття до іншого, наближаючись до території. Насоси та рециркулятори з пихтінням заглушили звук їхнього наближення. У комплексі було шумно: вантажівки стояли на холостому ходу, підйомники були завантажені, а ящики зі зброєю завантажувалися в метушні.


Подвійні, схожі на плити двері сараю з обладнанням були відчинені навстіж, а його внутрішнє оздоблення палало світлом, що ллється на територію. Це було дзижче серце цього осиного гнізда.


Залізниця обгинала його справжню стіну, огинаючи її та решту території. Вантажні доки виходили на гусениці. На бетонних платформах стояли довгі склади із плоскими дахами. Вони утворили високу стіну, що проходить по всій довжині північного периметру комплексу.


На позиції, витягнувшись ниць на прямокутному даху складу, стояли двадцять п'ять стрільців Зеленого Легіону. Картер довів рахунок до двадцяти шести.


Високий дах забезпечував чисте поле вогню, що охопило весь комплекс і більшу частину величезного інтер'єру ангару. У стрільців метою були диверсанти у смертоносному тирі.


Інша половина загону командос дислокувалась на протилежній, південній стороні. Цей район був нагромадження резервуарів і веж, що надають безліч точок огляду для снайперів.


Картер підрахував, що на території було близько двохсот диверсантів. Коли почнеться нульова година, вони потраплять під кривавий перехресний вогонь.


Там, унизу, вилочні навантажувачі доставляли ящики до кузовів вантажівок, куди їх складали багато спітнілих чоловіків. Зухвалі озброєні люди ходили, виставляючи напоказ свою зброю, зневажаючи ручну працю.


Коли будуть виявлені мертві вартові?


Коли почнеться нульова година?


Картер вдивлявся у високосортний нічний приціл; його лінза високої інтенсивності, що збирала світло, перетворювала ніч на сірі фосфорні сутінки.


Був Регіба!


Його не можна було сплутати. Картер міг помітити його навіть без спеціального прицілу. Його характерний повністю чорний одяг, високий зріст і зарозуміла хода були безпомилковими.


Регіба, який супроводжувався на буксирі, перетнув територію і увійшов до ангару автобази. Картерові здавалося, що він спітнів кров'ю, він був так засмучений. Якщо Регіба зайде надто глибоко в ангар, він сам того не усвідомить, чи вийде з лінії вогню.


Ні. Регіба зупинився на порозі, вступаючи в якусь конфронтацію з двома іншими чоловіками, які його гукнули та поспішили до нього. Аргумент, судячи з диких жестів пари новачків. Вони виглядали такими ж схвильованими, як Регіба був крутий.


Принц Хасан подивився на годинник і прошепотів: «У будь-яку мить…»


Картер трохи скоригував приціл, уточнюючи зображення цілі. Перехрестя прицільовано у центрі тулуба Регіби. Картеру навіть не потрібно було вражати життєво важливий орган, щоб прикінчити Регібу. Гвинтівка мала таку високу швидкість і пробивну здатність, що навіть нанесення мітки по кінцівці могло виявитися фатальним для мети, оскільки вона була збита з ніг з величезним тиском.


Навколо Регіби знаходилося його найближче оточення, обрана команда невдах, які не цікавили Картера. Головна людина була його метою сьогодні ввечері.


Схвильований персонаж з криком і розмахуючи руками увірвався до будівлі. Його слова були нечутні, його тривога безперечна. Занепокоєння скувало бригаду з'єднання, яка зупинила роботу, щоб подивитися, у чому річ.


Десь у заплутаному механізмі, що межує з південним периметром комплексу, ракетниця випустила зіркоподібний снаряд. Ракета піднялася параболічною дугою, вибухнувши червоною вогненною кулею над територією.


Настав нульовий час.


Картер навіть не думав про влучення в ціль. Його концентрація була набагато глибшою. Він був метою, ототожнюючись з нею майже в стані дзен.


Цілком спокійно видихнувши, він натиснув на спусковий гачок, зробивши постріл, який закриє файл Регіби в суперкомп'ютері AXE.


Двадцять п'ять гвинтівок стріляли майже одночасно з ним, кожен снайпер стріляв з різних людських цілей. Він був подвоєний другою тріскотливою чергою, що вирвалася з гвинтівок другої половини загону, що відкрила вогонь з півдня.


У обійсті вибухнув тотальний пандемоніум.


Принц Хасан націлився на водія вантажівки, яка простоювала біля воріт. Куля пройшла через лобове скло та груди водія. Він відскочив від сидіння і впав на кермо, спираючись на клаксон, який невпинно ревів.


А ще краще було те, що вантажівка заблокувала ворота, перегороджуючи шлях до втечі.


Червоне світло ракети було кольором, який найменше пошкодив би нічному зору снайперів. Дульні ракети миготіли з дахів, веж та інших високих точок, доки стрілки стріляли за своїми цілями.


Свинцевий град скосив радикалів. Вони були в сліпій паніці, металися туди й сюди, не знаючи, в кого і куди стріляти, спантеличені кулями, що летіли з того, що здавалося всюди. Деякі стріляли в порожнечу, щоб щось зробити. Інші, що вціліли після першого натиску, пірнули за те маленьке укриття, яке було там, ховалися під вантажівками та за ящиками.


Шум на сході та заході вказував на те, що роти ополчення наступали впритул. Потужні прожектори врізалися в будинок, надаючи різанині вигляду різкого рельєфу.


Бойовики кружляли, танцювали, кружляли, вмирали. Жодна жива істота не могла довго пережити смертоносний обстріл. Це було битвою; це була масова кара. Повний розгром. На той час, як ополчення прибуде на місце події, їм залишиться лише перерахувати тіла.


Картер почував себе пекельним месником.


Регіба був ще живий.


* * *


"Той, хто платить, замовляє музику".


Регіба так не рахував. Не дивно, адже саме він і був тим волинником. Садег Сассані та Нурі Шамзері зробили це. Вони служили очима та вухами касирів войовничого ісламу. Зайве говорити, що вони викликали безліч розбіжностей за той короткий час, протягом якого Регіба був обтяжений молодими іранськими наглядачами.


Сассані був молодий, жорстокий, набожний, нетерпимий і непохитний. Шамзері, знавець Корану, був більш інтелектуальним і філософським, але не менш непохитним. Сотні разів на день, відколи всі вони прилетіли до Аль-Хобайка на одному літаку, Регуїба щиро хотів позбутися дратівливої пари.


Вища рада войовничого ісламу надіслала Садега Сассані та Нурі Шамзері подивитися, як витрачаються їхні гроші. Поки що операція "Іфріт" не мала великого успіху. Особливого значення для іранців мала частина акції «Аль-Хобайк».


На папері план здавався правдоподібним. Ці саудівські маріонетки, джалуби, становили фракційну меншість, яка домінувала над шиїтськими масами завдяки своєму лютому бедуїнському ополченню. Озброїть маси, підніміть заклик до повстання і зруйнуйте еміра та його королівську родину.


Сассані неохоче визнав, що Регіба встановив транзит для величезної кількості зброї, закупленої у Рад войовничим ісламом. Замасковані під труби, бурові коронки та інші гармати нафтової торгівлі, ящики зі зброєю були вивантажені в порту, а потім розподілені водолазами та іншими засобами серед потенційних повстанців. Велика кількість їх була відправлена залізницею на нафтові родовища, щоб використовувати їх для великого повстання.


Сассані був налаштований скептично. Правду кажучи, здавалося, що його брати Хобайки менш ніж жадали славного мучеництва. О, вони були більш ніж готові взяти стільки зброї, скільки могли, але хто б не став? Але щодо використання їх для повалення еміру та встановлення фундаменталістського коранічного режиму, їм не вистачало цього найважливішого священного вогню, і вони здавалися більш ніж задоволеними збереженням статус-кво.


Що стосується Регіби, то навіть короткий час, проведений у його присутності, переконав іранця в тому, що ця людина була безбожною та злою. У Кумі запідозрили це, але Верховна рада вважала за доцільне нацькувати його на безбожних невірних та їхніх прислужників. Сассані не був такий впевнений у мудрості цього аргументу, і тепер він був переконаний ще менше. Регіба та його команда були дияволами. Дияволи!


Гірше того, вони не досягли результатів.


Акція проти сіоністів стала катастрофою. Його провал був тим, що переконала Верховну раду послати Сассані та Шамзері уважно подивитися, як витрачаються їхні гроші.


Сассані не був у Єгипті, тому він не мав можливості скласти розумну думку про шанси на успіх цієї дії. Але навіть той короткий час, який він провів в Аль-Хобайку, переконав його в тому, що ця операція пов'язана із серйозними проблемами.


Це було погано, оскільки найбільше іранців турбувала місія Аль-Хобайк. Ряд підрозділів іранських «борців за свободу» були готові вторгнутися в емірат за найменшої ознаки народного повстання. У Сассані було тривожне передчуття, що війська чекатимуть дуже довго.


Сум'яття та суєта, що відбувалися на території комплексу, не надихали його. Він мав жахливе бачення того, як вся ця дорога зброя потрапляє до рук честолюбних дрібних вождів, які використовуватимуть його не для справи Віри, а для ведення своїх приватних воєн.


Шамзері поділяв ці побоювання, і тому двоє іранців вирішили переговорити з Регібою з цього приводу. Сассані підозрював, що північноафриканці отримували непоганий особистий прибуток від розподілу зброї.


Сассані був енергійним молодим чоловіком з кучерявим волоссям і жилистим тілом.


і очима, як дві маслини. Шамзері був невисоким, кремезним, з величезними очима за товстим склом окулярів у дротяній оправі.


Помітивши Регуїбу та його команду, що прямують до ангару, Сассані та Шамзері перехопили їх. Регіба спробував відмахнутися від них, але їх не так легко було позбутися, як людина в чорному вже виявив, до свого роздратування.


«Заспокойся», - сказав Регіба, вислухавши якнайбільше скарг пари. Втрата Ходлера залишила його в огидному настрої. «Ваші побоювання безпідставні. Все йде за планом. Успіх забезпечений».


Як завжди, Мансур виступив із лестощів. «Ви наважуєтеся засумніватись у майстрі, досконалому диві віку? Тільки Регіба міг взяти під контроль такий хитрий план! Він - палаючий меч ісламу!


Захоплений власною риторикою, Мансур зробив крок уперед, щоб натиснути на крапку, знімаючи свою смерть.


Бо в цей момент палець Кіллмайстра стиснув спусковий гачок його потужної гвинтівки.


У прицілюванні Картера був нічого поганого; це було ідеально. Але Мансур, який широко жестикулює, вибрав саме ту секунду, щоб стати перед Регібою.


Сассані почув звук, схожий на звук удару кирки про яловичу тушу. То був постріл кулі, що потрапив Мансуру прямо в груди.


Мансур відлетів назад, в обійми Регіби. Пролунав тріск п'ятдесяти гвинтівок. Ішла бійня.


Регіба побачив червоний кратер у грудях Мансура. Його послідовник був мертвим вантажем, але все ще був корисним для майстра. Регіба використав Мансура, щоб захистити його, коли той відступав до ангару.


Сассані та Шамзері не знали, що робити, тому теж побігли до ангару. Зовні кожне миттєве серцебиття вимірювало подальше зниження рейтингів.


Вони вбігли в глиб будівлі, на мить вислизнувши від лінії вогню.


«Успіх? Ти так це називаєш? Ти, роботяга! Дурень!» – крикнув Сассані.


Регіба не марнував часу. Він шукав вихід. Далекий кінець ангару був суцільною стіною, за якою не було ні дверей, ні навіть вікон.


Але в ангарі стояла важка техніка: кран, трубоукладач, бульдозер.


Бульдозер!


Регіба дав вказівки своїм людям. Сассані та Шамзері йшли за ним по п'ятах, ображаючи його.


Ідир та Лота зібрали вибухівку та зброю, склавши їх на бульдозері. Верблюд вестиме машину; Якось він виконував примусові роботи на будівництві дороги під час ув'язнення та непогано знав важку техніку.


Викрадення авто знав навіть краще. Щоправда, бульдозер не має авто, але принцип був той самий. Для запуску двигуна Camel не був потрібен ключ.


Він витяг кілька проводів із замку запалювання, зняв із них ізоляцію і торкнувся оголених кінців. Зайнялися сині іскри.


Сассані сказав: «Великий Регіба – ха! Великий роззява! Це теж частина твого хитрого «плану»?


Регіба, здавалося, його не чув. Він накинув патронташі на руки, кинув їх на бульдозер, потім схопив півдюжини гвинтівок і склав їх у купу.


Верблюд зумів увімкнути запалення. Могутній дизельний двигун зашипів, смикався, трясся, а потім ожив. Навіть потік пострілів не міг придушити ревіння двигуна, який перейшов на повну міць, стрясаючи бетонний фартух під його гусеницями.


"Що нам робити, Садех?" Шамзері голосив. Здавалося, він не пам'ятав про своє часто заявляється прагнення померти за Віру.


Регіба та його помічники залізли на бульдозер, притулившись один до одного ззаду, навколо та під його виступами.


Сассані схопив Шамзері за руку, наполовину потягнувши його до бульдозера. "Допоможіть нам підвестися!"


Раптом іранці подивилися на ствол одного з біг-45 регіб.


«Ось послання для ваших святих вчителів у Кумі», - сказав Регіба. Він збив Сассані та Шамзері, а потім уперше за день усміхнувся.


Але колись було зловтішатися. Кулі глибоко влітали в ангар, відбиваючи важке обладнання, пробиваючи дірки в стінах.


Декілька бойовиків, яким вдалося зберегти розважливість, зрозуміли, що робить Регіба, і спробували проїхатися бульдозером. Він їх також збив.


Підкоряючись інструкціям свого господаря, Верблюд кинув важелі управління, які підняли великий вигнутий відвал машини, тому він виявився досить високим, щоб захистити людей у кабіні з відкритим верхом.


Верблюд підстрибував на сидіння водія, кидаючи перемикачі, смикаючи важелі, включаючи передачі і відкриваючи дросель. Бульдозер з гуркотом скотився бетонним фартухом і рвонув уперед.


Ідир та Лота оснастили кулемет 50-го калібру, щоб прикрити свої тили. Лотах керував рушницею, а Ідір працював із подачею боєприпасів, не даючи йому засмічуватися чи заплутуватися.


Бульдозер з гуркотом рвонувся до задньої стіни ангара, важко брязкаючи гусеницями, піднявши лезо. З люльок клубився чорний дим.


Лезо врізалося у стіну. Стіна випирала назовні, збірні панелі вискакували з балок, гофрований металевий лист верещав, як зашліфовані цвяхи на дошці.


Вертикальні стійки клацнули. Ангар гойдався на фундаменті. Хтось не на бульдозері закричав, що на них ось-ось обрушиться дах.


Передній край проступів прогриз панелі та балки. Ніч і простір проступали крізь зруйновану стіну.


Миттєвість опору, а потім бульдозер вирвався назовні, пробивши стіну назовні.


Той, хто кричав, мав рацію. Дах провалився. Так само і решта ангару.


Різанина припинилася на мить, коли здивовані снайпери спостерігали за руйнуванням ангару.


Великий, як танк, бульдозер зніс кілька огорож і кілька солдатів Ополчення, які змогли піти з дороги. Смуга руйнувань відслідковувала його прогрес через Поле 89.


Минула хвилина, потім дві.


Картера зовсім не здивував жахливий вибух, який висвітлив небо. До теперішнього часу він мав досить гарне уявлення про те, як працює розум Регіби. Добре, ця людина була віруючою. Прихильник надмірностей.


Бульдозер врізався у нафтову вежу. Башта-скелет перекинулася, як ліхтарний стовп, збитий п'яним водієм.


Біла точка займання була викликана вибухівкою, яку Регіба та компанія залишили на машині незадовго до того, як зістрибнути з неї у безпечне місце.


Зайнялася відкрита нафтова свердловина. Яскрава лінія злетіла вгору, вгору, вгору, піднімаючись до стовпа полум'я заввишки сто футів. Він розтинав нічне небо своєю нестерпною яскравістю.


Як відволікаючий прийом, що дозволив Регібі та його команді втекти, ця тактика мала приголомшливий успіх.


Принц Хасан спробував втішити Картера. «У мене буде армія, яка поверне сільську місцевість. Він не поїде».


Але, звісно, знав.


Ось чому через кілька днів Killmaster вилетів до Каїра.


Регіба знову у справі.


Чотирнадцятий розділ.


Одного пізнього червневого вечора в Каїрському музеї, коли майор Фуад Акбар Намід з Бюро державної безпеки читав Ніку Картеру лекцію про зло західних експропріацій єгипетських старожитностей, Кіллмайстер раптово витяг пістолет і вистрілив у футляр з мумією.


Намід, м'яко кажучи, був спантеличений. Як і прекрасна дама-професор, яку він та Картер захищали.


Намід був великим чоловіком років за сорок. Своєю великою статурою, блискучою лисиною і плавними вусами він нагадував старого циркового силача.


Затятий націоналіст і стійкий прихильник традицій, Намід не був у захваті від того, що йому доручили працювати нянею у американського шпигуна та охоронцем гарного археолога. Шпигун був із Вашингтона, а жінка повинна належати дому, доглядаючи за чоловіком та дітьми.


За його стандартами, професор Хамсіна Ассаф була на шляху стати старою дівою. Та їй було тридцять, а вона ще незаміжня! І надто худа на його смак.


Картер не погодився. Хамсіна походила з гарної старої каїрської родини, і вона була дуже привабливою, хоча вона щосили намагалася приховати цей факт. Вона також була дуже розумна, мала докторський ступінь і обіймала важливу посаду в музеї, була автором понад десятка наукових статей, що належать до своєї галузі, і, ймовірно, була провідним авторитетом у світі по одному з найвідоміших племен Нілу, кочові нефразі.


Її знайомство з «сірими грабіжниками» пустелі було дивовижним, оскільки здавалося, що вона більше належить етнологу, ніж археологу. Але її антикварні дослідження привели її в серце території Нефразі, кинувши її в тривалий і близький контакт з цими чарівними людьми.


Поворот долі та махінації Регіби зробили її знання безцінними. Інформація, що зберігається в її голові, могла розкрити секрет останнього настання Регіби.


Вона була високою, з прекрасними рисами обличчя та високим грудьми. Стиль її був строгий, майже манірний. Її каштанове волосся було зібрано у вузол на потилиці. Темні чарівні очі ховалися за совиними черепаховими окулярами. На ній не було макіяжу.


Її вбрання складалося зі світло-коричневого піджака і тонкої спідниці в тон. Цієї спекотної ночі її темно-синя блузка була пристебнута до коміра. Через плече було перекинуто квадратну сумочку. Вона несла пошарпаний портфель, набитий паперами та записами про Сірих рейдерів.


Картер прибув до Каїра лише за кілька годин раніше. На той час, як він зустрівся зі своїм єгипетським колегою Намідом, було справді пізно. Музей було закрито для публіки протягом кількох годин. До того часу, як Картер і Намід прибули, щоб супроводжувати її, навіть більша частина відданого персоналу вважала це за ніч і розійшлася додому.


Зовні Наміда чекали машина та водій. Коли Хамсіна була готова до роботи, трійця рушила заплутаними коридорами музею.


Вони були на верхньому поверсі темного крила, присвяченого науковим дослідженням. З метою економії енергії горіло кілька лампочок, і вони були мало розкидані. Сильний запах пилу лоскотав Наміду ззаду горло.


"Ви були в музеї раніше, містере Картер?" - Запитала Хамсіна. Вона здавалася менш зацікавленою у відповіді на своє запитання, вона вела ввічливу розмову.


У порожніх залах було тихо.


«Будь ласка, назвіть мене Нік. Так, я ходжу в музей щоразу, коли маю шанс, коли я в місті. Це дуже захоплююче. Завжди є щось нове, що можна побачити. Або щось старе, я маю сказати».


Вони проминули низку маленьких переповнених офісів і потрапили до невеликої виставкової зали, інтимної галереї. У протилежному кінці знаходився освітлений майданчик мармурових сходів.


Раніше Картер і майор проходили через цей зал на шляху до офісу Хамсіни. Потім у галереї спалахнули вогні. Тепер вогні були погашені, і освітлення забезпечувалося тим, що проникало з майданчика.


У центрі галереї тягнувся широкий прохід. По обидва боки височіли скляні вітрини, полиці яких були заповнені дрібними предметами, такими як дзеркала, миски, коробки для спецій, баночки з маззю та інші екзотичні дрібнички пізнього Нового царства.


Майор Намід був помірковано релігійною людиною, коли це не заважало його службовим обов'язкам або його насолодам. Він знав, що ці рідкісні предмети старовини датуються тим, що мусульмани називають «Часом невігластва» до приходу Пророка, і тому викликають огиду. Вдень він був би першим, хто посміявся б з будь-яких забобонних вигадок, але було щось у тому, як скляні вітрини виходили з темряви, відокремлюючись від тіні, що його трохи турбувало.


Щоб відволіктися від таких думок, він приділив більше уваги розмові між Картером і Хамсіною, яку він слухав на пів-вуха.


Йому було приємно відзначити, що дама-професор проігнорувала пропозицію Картера звернутися до нього на ім'я. Поки він не виявляв до неї сексуального інтересу - бережи його Аллах від освічених жінок! - йому не подобався флірт американця із його співвітчизницею.


Картер продовжив: «Так, це один із найбільших музеїв світу».


Роздратований Намід сказав: «Колекція була б ще більш видатною, якби ваші західні колонізатори не пограбували Єгипту так багато нашої безцінної національної спадщини».


Хамсіна дратувалась через його погані манери, кидаючи на нього погляди, які він ігнорував.


Вони наблизилися до майданчика, що знаходився за квадратним порталом. З боків від широкого дверного отвору стояли два саркофаги, ящики для мумій стояли вертикально вертикально. Мумії були давно видалені та зберігалися в герметичних ящиках, щоб захистити їх від розкладання від впливу повітря та бактерій. Кришка однієї скриньки була зачинена; інший було відкрито для демонстрації свого інтер'єру.


Майор Намід осідлав свого коня: «Мені здається непристойним, що наші два великі обеліски зараз перебувають у Нью-Йорку та Лондоні. Час вашим урядам повернути скарби, розграбовані у єгипетського народу. Ви, мешканці Заходу, вважаєте нашу країну трохи більшою. ніж ваша особиста скарбниця..."


"Майоре, будь ласка!" - пробурмотіла Хамсіна. «Містер Картер тут, щоб допомогти нам…»


«Тут, щоб захистити інтереси свого уряду, ви маєте на увазі».


"Що збігається з інтересами вашого уряду", - зазначив Картер.


«Минув той час, коли ви можете сприймати нас як належне і чекати, що ми підлещуватимемося перед вами. Повага. Ви повинні поважати землю, яка була цивілізованою, коли ваші предки жили у печерах...»


Його рука розпливлася у русі. Картер привернув Вільгельміну, коли він упав навпочіпки. Не встиг пістолет вислизнути з кобури, як він зробив три постріли прямо у закритий футляр для мумії.


Хамсіна та Намід були приголомшені. Вона заговорила першою. «Ви знаєте, що наробили? Ви щойно зіпсували безцінний саркофаг, якому півтори тисячі років!»


Намід був приголомшений. Він стояв нерухомо, поки Кіллмайстер шльопав сходами, дивлячись вгору і вниз сходами.


З вентильованого футляра мумії пролунав скрип. Це вразило Наміда ще більше.


У голові у Наміда кружляли думки, як йому переконати начальство, що він нічого не міг зробити, щоб запобігти акту божевільного вандалізму американця. Він підскочив, коли відкрився футляр із мумією.


Кришка рухалася спочатку повільно, потім швидше, петлі тихенько рипіли. Раптом кришка відчинилася.


Усередині саркофагу стояв чоловік. Не мумія, а високий араб з довгими кінцівками і вузлуватими суглобами, що виступають. Він, мабуть, мав диявольське терпіння поміщати свою довгу форму у футляр. - подумав Картер.


Його мертва рука все ще стискала пістолет-кулемет. Його груди були розбиті трьома кулями Кіллмайстра. Вони були так близькі один до одного, що дірка в його грудях здавалася однією єдиною раною. Перед його сорочки був просякнутий темним, блискучим червоним.


Він закінчив падати, вирвавшись із саркофагу, вдарився обличчям униз об підлогу.


«Що… як… хто…» – пробурмотів майор Намід.


"Це той, кого називають Верблюдом", - сказав Картер. «Він один із найкращих знарядь Регіби. Або принаймні був».


Але як ви дізналися, що він там?


"Коли ми приходили сюди раніше, обидва саркофаги були відкриті", - пояснив Картер. «Це мене насторожило, коли я побачив, що кришка зачинена. І коли я побачив, що кришка почала рухатися, я рушив першим. Звичайно, - він усміхнувся, - якби це було просто практичною помилкою


я думаю, у мене були б великі проблеми».


Хамсіна хиталася на ногах. Вільна рука Картера, не тримаючи Вільгельміна, обвивала тонку талію професора, підтримуючи її.


Він запитав. "З тобою все гаразд?"


"Та ні. Я не знаю», - сказала вона. «Я не дбаю про нього, але я так засмучена пошкодженням саркофага!»


Картер хмикнув. «Я пропоную рушити далі, майоре. Регіба не робить нічого наполовину. Можливо, на нього є інші».


Нарешті прокинувшись, Намід витяг шикарну Беретту, маленький пістолет, схожий на водяний пістолет, у його великій руці.


«Ви маєте рацію - їх може бути більше», - сказав він. «Я піду першим, щоб переконатися, що шлях вільний. Слідуйте за професором. Ми не сміємо ризикувати нею».


«Добре, – сказав Картер.


«Я подам сигнал, якщо все гаразд».


Перш ніж спуститися сходами, Намід піднявся на наступний поверх, переконавшись, що там нікого не чекають. Ніхто не чекав у засідці.


Він був дуже засмучений. Початок спільної місії був жахливим. Як він міг пропустити подробиці закритого футляра з мумією? Агент був спритним оператором. Теж швидка нічия. Майорові довелося або повернути трохи спини, або серйозно втратити обличчя. Ось чому він зголосився прокласти шлях.


Він знову спустився сходами, минаючи Картера та професора. Американець досі обіймав її за талію. Вона виглядала божевільною. Тепер її голова лежала на його плечі, хоча вона зняла її, коли майор пройшов повз.


Шпигун-янкі був спритним оператором, все гаразд.


Черевики майора Наміда стукали підошвами сходами. Він зробив паузу, щоб вийти із них. В одній руці він мав пістолет, в другій - черевики. Він спустився сходами в панчохах.


З'явився ще один поверх із майданчиком, дверним отвором та затемненою галереєю за ним. Йому не сподобався вигляд. Чи був це непомітний шурхіт звуку чи це лише його уява?


Нісенітниця якась. Він пишався тим, що не мав багатої уяви. Якщо він думав, що щось чув, то він щось чув. Прислухаючись нагорі сходів, він нічого не почув.


Він відійшов від стіни до балюстради, що йде вздовж сходової клітки, перегнувся через неї і кинув черевики на наступний проліт нижче за майданчик, де вони раптом загриміли.


Двоє чоловіків вибігли з темного залу, думаючи здивувати його на нижньому поверсі. Вони не були його людьми, мали пістолети, і вони йому не подобалися. Це все, що йому треба було знати.


Один із них почав спускатися сходами, навіть не поглянувши, що там було. Його напарник краєм ока помітив майора Наміда за мить до того, як Намід просвердлив дірку прямо через це око в його мозку.


У щасливого першого персонажа шансів було ще менше. Намід не став чекати, доки він розгорнеться, а двома пострілами вдарив його по спині.


Стрілець гойднувся вперед, ударився об край поручнів, склався і впав головою вниз по сходовій клітці, видавши пекельний гуркіт. Але він не кричав, бо був мертвий, коли підійшов.


Намід блукав передньою частиною темної галереї. Він здавався порожнім, очищеним від усіх потенційних організаторів засідок.


Подальше розслідування не виявило загрози. Він гукнув угору сходами: «Тепер можете спускатися!»


Картер та Хамсіна спустилися. Кіллмайстер тримав її за руку. Іншою рукою він тримав Вільгельміну. Його брови піднялися, коли побачив труп. "Хороша стрілянина".


"Інший перелетів через перила", - сказав Намід.


"Дуже добре."


Майор Намід відчув себе добре. Він повернув собі повагу, повернувши втрачене обличчя. Зрештою, було зовсім немислимо, щоб іноземець тут, у своїй країні, переміг його.


"Шлях вільний", - сказав він. Він уже вигадував легенду, щоб пояснити пошкоджений футляр із мумією. Він міг повісити його на верблюда. Це запобігло б проблемам, позбавило б паперової тяганини і задовольнило б його начальство, якби опікуни музею не звернули на це уваги.


Доїхали до паркування без пригод.


Водій Наміда, ще один співробітник Бюро, сидів за кермом, сигарета звисала з його губи, поки він читав таблоїд при світлі купола автомобіля, зовсім не звертаючи уваги на перестрілки, що сталися у найзнаменитішому музеї Єгипту.


"Де ти був?" - Запитав відповіді Намід.


"Чому... прямо тут, сер".


"Ти нічого не чув?"


«Ні, сер. Щось трапилося?"


Намід міг надіти наручники своєму підлеглому, але присутність сторонніх мала гальмуючий ефект.


П'ятнадцятий розділ.


Що було гірше: спека пустелі Ель-Хобайк на східному узбережжі Аравії чи це пекло в Західній пустелі Єгипту, розташованої всього на волосок на південь від Тропика Раку? «Спірне питання, - подумав Картер. На його погляд, обидва піщані пекла були однаково неприємні. Принаймні в емірат його возили у довгих розкішних лімузинах із кондиціонером. Тут, за 600 миль на південь від Каїра і за 125 миль на південний захід від Асуана, він страждав і задихався в реконструйованому мікроавтобусі з спітнілими солдатами, майором Намідом з Бюро державної безпеки, лейтенантом Османлі з армії,


та розбійником-нефразі на ім'я Зарак.


У Картера ледь вистачило енергії, щоб загравати з Хамсіна.


«Чи правда, що нефразі походять від втраченого клану єгиптян Нового царства?» він запитав.


"Де ти це прочитав?"


"В одній з ваших монографій", - сказав він. «Я мушу визнати, що я не експерт. Я просто швидко переглянув найважливіші моменти».


"Чому б тобі не спитати Зарака?" вона сказала. "Він Нефразі".


Картер глянув на Зарака, що похмуро сидів з іншого боку автобуса. «Він не здається надто товариським. Дивно, що ви так добре ладнаєте з ним».


«Я сказав тобі, що мене посвятили у це плем'я під час моєї останньої поїздки сюди п'ять років тому. Церемонія зробила мене кровним родичем усьому племені. Він я сестра».


Зарак виглядав як персонаж, який убив свою власну матір, але Картер тримав цю думку при собі. Якщо чоловік і виглядав народженим для розбійника, то так і робив Зарак.


Він знав, що майор Намід також ставився до Сірого рейдера. Намід походив із поліції. Зарак був поза законом. З того моменту, як вони смикнули за ниточки, щоб звільнити Зарака з в'язниці Калабша, Намід і Зарак відразу не злюбили один одного.


Хамсіна сказала: «Щоб відповісти на ваше запитання, є кілька серйозних припущень, що це плем'я походить від стародавніх єгиптян-фараонів. Їхня назва походить від кореня слова нафр, старого арабського слова, яке означає «прихований». Більшість їхньої культури практично ідентична до бедуїнів, але самі бедуїни вважають нефразі ідолопоклонниками, що видають себе за добрих мусульман».


"Вони також називають їх Сірими Рейдерами".


"Так, але це не означає вироку", - сказала вона. «Всі племена в цьому районі, бедуїни та нефразі, заробляють на життя набігами на міста та каравани».


Міні-автобус був частиною військового конвою, що йде вглиб території Нефразі, закатованих спекою пагорбів Сауда Хамаді, Чорного нагір'я, місця найновішої та найспекотнішої війни Єгипту з пожежами.


І Регіба, схоже, опинився в гущавині подій.


Садат був сильним правителем та заплатив за це ціну. Нинішній уряд у Єгипті був налаштований з найкращих спонукань, але був слабким. Вони мали свої руки, які тримали кришку на скороварці для населення, яка заповнювала міста легіонами бідняків, хворих та голодуючих. Нещодавно вони були вражені бунтами в Олександрії, і їм не вистачало робочої сили та вогневої могутності, щоб зробити серйозні зусилля щодо придушення заворушень у Сауда Хамаді.


Це було широко відоме як війна Сірих Рейдерів проти поліції боротьби зі злочинністю.


Сірі Рейдери були Нефразі, найсильнішими з усіх племен на своїй традиційній батьківщині. За останні кілька місяців вони дуже постраждали від кримінальної поліції.


Поліція по боротьбі зі злочинністю нещодавно була поліцією, малооплачуваною, ображеною і сумнозвісною поліцією з охорони громадського порядку, яка нещодавно потрясла весь Єгипет своїм шаленством пограбувань і руйнувань у туристичному центрі Гізи.


Заворушення поліції з охорони громадського порядку були придушені військовими, але багато тисяч з них дезертували та бігли у внутрішні райони. Більшість із них розвіялися вітрами, але невелика армія зібралася десь у суворих землях Сауда Хамаді.


Вони виживали та процвітали завдяки бандитизму, крадіжкам та набігам на невеликі села. У цьому вони мало чим відрізнялися від місцевих жителів, але їхнє походження у поєднанні з їхньою мерзенною діяльністю принесло їм назву Кримінальна поліція.


Починаючи з того часу, коли Регіба прийняв контракт на операцію «Іфрит», те, що було не більше ніж неприємністю, різко перетворилося на реальну загрозу. Кримінальна поліція була організована та забезпечена важким озброєнням, утворюючи невелику, добре оснащену, невловиму партизанську армію.


Їхніми першими жертвами стали Нефразі. Вони завдали великої шкоди різним кланам. Уряд міг би з радістю побажати чуми в їхніх будинках, але кримінальна поліція активізувала свої дії, нападаючи на військові застави та станції, знищуючи солдатів та пограбуючи бази зі зброєю, набираючи більше новобранців.


Під час перестрілки, в якій кримінальна поліція взяла найгіршу участь, серед трупів було виявлено цікавих осіб. Деякі з них були марокканськими вбивцями, які, як відомо, пов'язані з Регібою.


Місія Ніка Картера разом із майором Намідом полягала в тому, щоб встановити дружні стосунки з Нефразі та з їх допомогою знайти та знищити Регібу та його злочинну поліцію


Яким би спекотним не було в палаючому міні-автобусі, Хоук був ще гарячішим для Вбивць. Хоук хотів смерті Регіби. Звичайно, Картер теж, але Хоук не дозволив йому зірватись з гачка для втечі Регіби в AI Khobaiq.


Картер згадав свою останню розмову з начальником AXE перед тим, як вирушити в похід на захід від Нілу.


«Між іншим, Нік, – сказав Хоук, – Гріфф і Стентон діють у цьому районі незалежно від вашої групи. Вони можуть щось придумати, якщо ви опинитеся в безвиході».


Це вжалило. Але Кіллмайстер не запропонував жодного алібі. Він тримав у полі зору Регібу, і Регіба втік. Дії означають більше ніж слова. Регіба, мертвий, зробить усі розмови


неважливими для Картера.


Звісно, важливо було не померти самому.


Нефразі знали та довіряли професору Хамсіні Ассаф. Ось де вона прийшла. Вона також була досить стурбована їхнім благополуччям, щоб поставити на кін свою власну шкіру. "Також гарна шкіра", - подумав Картер не вперше.


Німад, Картер та Хамсіна прилетіли до Асуана, міста могутньої греблі, відносна близькість якого до Савди турбувала єгипетських стратегів. Якщо кримінальна поліція колись стане достатньо сильною, щоб зробити набіг на греблю, наслідки можуть бути катастрофічними, немислимими.


З Асуана вони вирушили на судні на підводних крилах до Калабші. Саме там вони підібрали заклинача Зарака.


Джерела майора Наміда повідомили йому, що один із представників Сірих Рейдерів сидить у військовій в'язниці за різні насильницькі злочини. Хамсіна припустила, що звільнення Зарака спричинить обов'язок честі з боку Нефразі.


Місцева влада рішуче протестувала проти звільнення, але Намід мав вплив, щоб це сталося. Зарак присягнув своєю священною честю не порушувати умовно-дострокове звільнення, допомагати тим, хто шукає в переговорах з його родичами.


Картер і Намід обидва запитували, чого варте слово злодія, злочинця і ймовірного вбивці, але Хамсіна стверджувала, що Нефразі ніколи не порушить свою священну клятву, тому їм довелося грати в м'яч. Зрештою, вона була експертом.


І ось вони, глибоко на території Нефразі, дика земля вади, раковин, піску, жарких рівнин і, здавалося б, нескінченної низки порізаних сіро-чорних хребтів.


Колона складалася з трьох джипів та мікроавтобуса. Мікроавтобус було спеціально адаптовано до примітивних дорожніх умов. Сам по собі він був досить примітивний, важка поїздка, але принаймні машина продовжувала працювати і не зламалася. Він був обладнаний радіо і жменькою гарячих, втомлених, добре озброєних солдатів, які були такі стурбовані, що навіть не спромоглися подивитися на Хамсіну. Загрози лейтенанта Османлі одному чи двом найбільш нахабним вовкам припинили це докорінно.


Джип їхав попереду міні-автобуса, другий їхав ззаду, а третій, як розвідник, мчав попереду. На всіх трьох позашляховиках були встановлені кулемети. Джип-розвідник також обладнано радіостанцією.


Крайня обережність виявлялася щоразу, коли вони наближалися до вузьких ущелин і сліпих поворотів. Солдати пішки пішли у пагорби у пошуках потенційних засідок. Вони не зустрічали нічого – поки що.


Зарак, чия повна зневага до всього, крім Нефразі, була неймовірною, посміхнувся запобіжним заходам. "Всі ваші люди не могли б зупинити мій народ, якби хотіли знищити нас".


Майор Намід був занадто гарячий і втомився, щоб зробити щось більше, ніж скривити обличчя огид, але Картеру було цікаво.


"Як би вони це зробили?" він запитав.


"Вони скинули б на тебе гору". Раптом йому стало нудно, і Зарак повернувся до свого улюбленого заняття – витягати мух із повітря.


Хамсіна пояснила. "Це старий трюк Нефразі з тих часів, коли кавалерія приходила до Сауди, щоб турбувати їх. Вони знаходили відповідне місце на гірському перевалі або ущелині, підривали частину скелі, забиваючи в неї довгі кілки, і відривали каміння, щоб розтрощити ворогів".


«Це дає нам привід для занепокоєння. Остерігайтеся падіння каміння, га?» - сказав Картер.


«О, вони не роблять цього зараз. Це було давно".


"Якщо це спрацює з кавалерією, то спрацює і з конвоями", - зазначив Картер.


Тепер їм усім було про що турбуватися, і це були каміння, що не падало.


Станція 6 не відповіла.


Чи не форт і не форпост, Станція 6 була кінцем лінії, останньою зупинкою перед тим, як дорога та напівсучасна цивілізація скінчилися. Вона складалася з трохи більше зрубів, бараків, у яких можна було розмістити дюжину людей, колодязя та бензоколонки. Це також була остання зупинка для Картера, Наміда та Хамсіни, перш ніж Зарак повів їх на пагорби, де у Нефразі був їхній прихований оазис... і де був захований базовий табір кримінальної поліції.


На станції 6 теж було радіо, але їхній сигнал не міг прийняти оператор, який працює на міні-автобусі. Це був молодий чоловік зі свіжим обличчям, який з надією сказав лейтенанту Османлі: «Можливо, їхнє радіо вийшло з ладу, сер».


Він не повірив цьому, як і ніхто інший. Солдати перестали виглядати нудними і почали приділяти багато уваги гвинтівкам та боєприпасам.


Джип-розвідник проїхав уперед, ховаючись від решти колони, поки вони досліджували пролом у комунікаціях.


Після довгої паузи розвідники по рації повернули причину безперервної мовчанки Станції 6:


«Вони всі мертві – знищені!»


Шістнадцятий розділ.


Стерв'ятники на Станції 6 чудово проводили час, це був один із найкращих святкових днів. Те, що виглядало сотнями з них, усеяло землю навколо Станції 6. Вони, мабуть, пробули там якийсь час. Від чотирьох ретельно відібраних скелетів, яких вони клювали, не лишилося багато плоті.


Справжній жах був у їдальні. Там теж було повно стерв'ятників, розумних, які здогадалися, що увійшовши до блокпосту, вони потраплять туди, де відбувається справжня дія.


Хтось намагалися спалити станцію, але засохла сирцева цегла горить не так легко. Квадратні вікна обрамляли опіки. Дерев'яні двері, віконниці та балки даху були обвуглені, почорніли. Запах гару був запахом порівняно з невимовним сморідом усередині.


Їдальня була місцем раптової насильницької смерті. Там, серед перевернутих столів і стільців, розтягнулась більшість солдатів. Страшний вигляд, сморід, мухи...


Чоловіки загинули не внаслідок стрілянини, ножових поранень чи ударів палицями. Незважаючи на їх стандартні пози, на них не було мітки. Обстеження кухні сказало правду.


Отрута.


На дерев'яному столі, як і раніше, стояв засіб смерті: металеве відро на десять галонів, в якому лежав черпак з довгою ручкою. Він містив каркаде, що освіжає безалкогольний напій з малини. Поверхня його була вкрита товстою чорною піною, трупами незліченних комах, які прийшли випити отруєний солодкий напій і, випивши, померли. Прямо як персонал станції.


Картер розповів майору Наміду історію, яку старий Салах розповів йому того ранку в штаб-квартирі СБ у Тель-Авіві, про клану чоловіків Регібат, винищених отруєнням на гулянці.


Оглядаючи перетнуту чорну височину, Картер сказав: «Він тут. Десь недалеко звідси ми знайдемо Регібу».


* * *


Немає нічого менш романтичного, ніж нічна прогулянка на верблюді. За кілька миль на захід від станції 6 на краю Сауда Хамаді, як пухир, висів захаращений торговий пост. Тут були придбані їздові тварини для походу, по одному для кожного мандрівника, плюс ще два як в'ючні тварини.


Майор Намід дав останні інструкції лейтенанту Османлі, доручивши йому створити базовий табір, організувати оборону та підтримувати регулярний радіозв'язок із містом Дункуль, інформуючи їх про ситуацію.


«І насамперед постійно стежте за продуктами харчування та водопостачанням», - попередив Намід.


Зайва порада, оскільки лейтенант був глибоко вражений звірством на 6 станції.


Османли ситуація не влаштовувала. Він зовсім не довіряв Зараку, Картеру дуже мало, і до жінки він теж ставився підозріло. Але його накази були зрозумілі, і він їм підкорятиметься.


Маленька група дочекалася ночі, перш ніж вирушити в дорогу. Не лише тому, що було прохолодніше, хоча відсутність сонця було благословенням, а й тому, що було менше шансів потрапити до засідки Кримінального патруля. Вдень ці відступники пересувалися вільно, але ніч належала Нефразі.


Це був не перший раз, коли Killmaster їздив на верблюді, але досвід був не приємнішим, ніж минулого разу. Його верхова тварина була похмурою, похмурою і впертою, з усією злістю, якою славиться так званий «корабель пустелі».


Майор Намід нагадав його верхівку ще однією неприємною рисою верблюдів. Вони плюються.


"Майор, шшшшш!" Хамсіна сказала. «Нас почують у всьому, якщо ти не стримуватимеш свою вдачу!»


«Моя вдача? Ти бачив, що ця тварина зі мною зробила? Він зробив це навмисне, я знаю. Подивися на нього, диявол наді мною сміється!


Картер зауважив, що Зарак теж уперше сміється.


Бандит Нефразі отримував величезне задоволення. Тепер вони були у його світі, світі жорстоких крайнощів та постійної боротьби.


Яка також описувала світ Кілмастера.


Картеру довелося погодитись з Намідом. Навіть у тьмяному місячному світлі, що відкидається ковзним півмісяцем, верблюд, здавалося, нагадував опоганеного Наміду коня.


Коли всі вони були осідлані, вони рушили стежкою єдиним ланцюгом, Зарак ішов попереду. На вузьких кам'янистих стежках цокали копита.


Сувора поїздка погіршилася майже відразу, і Картер згадав ще один болючий спогад, а саме, що верблюжі сідла страшенно незручні. Гойдаючись хода верблюда, що перекочувалася, розгойдувала його з боку в бік у сідлі, незабаром змусивши його пошкодувати, що він не пришив подушку до сидіння своїх штанів.


Маршрут пролягав через ущелину, через кам'янисту рівнину в круто піднімається, постійно звужується вади. За долиною був пагорб із округлим куполом, який вони оточили. Похід не відрізнявся від походу, здійсненого тисячу років тому дикими кочівниками, які зробили цю пустку своєю власністю.


За дві години вони опинилися глибоко в Чорному нагір'ї. Зарак був у своїй стихії і знав кожен її дюйм, вибираючи сліди, які ніхто не міг знайти.


Картер зорієнтувався по місяці та зіркам, але на стежці було стільки вигинів та поворотів, що йому було важко їх встежити. Він думав, що якщо він буде абсолютно змушений, знайти дорогу назад. Він сподівався, що йому не треба.


Якось вони побачили вогонь на вершині далекого пагорба. Він був згашений майже одразу ж, як його помітили.


Час від часу Зарак зупинявся, використовуючи всі свої почуття, спостерігаючи, слухаючи, навіть нюхаючи повітря, ніби намагаючись вловити якийсь невловимий запах. В одному місці він попередив їх, щоб вони не жартували та не розмовляли. За двадцять хвилин вони вийшли із напруженої небезпечної зони.


До півночі стежка стала такою нерівною, що всі вони поспішали і повели своїх верблюдів за вуздечки.


Майор Намід намагався триматися подалі від зони дії звіра.


Зрештою, земля вирівнялася, і вони знову піднялися. Вони були на великому плато. Вперше за багато миль тут пахло свіжою зеленню.


Зарак стримав свою клятву і провів їх в оазис Нефразі. Щогодини Картера, вони прибули незабаром після двох годин.


Вони ввійшли у вузьку ущелину з високими мурами. Уступи, що звисають, блокували місячне світло, замикаючи прохід у чорнильній темряві.


То був крик тварини? Чи хтось імітує тварину?


Навколо них було відчуття руху, непомітного, стрімкого. Над ними. Але нічого не було видно.


Ущелина розширилася, переходячи в плато у формі чаші, оточене скелями. Це був оазис з кишенею жилета, що неначе випадково впав у кам'яне серце. Пахло водою. У чаші росли кущі, кущі та маленькі погані деревця.


Зліва від чаші шкутильгали стадні тварини: верблюди, вівці та кози, які звучали глухим блиском, басом і муканням.


І там були намети, примарно-сірі, гострі, інтегровані в ландшафт, щоб використати всі можливі укриття. Їхні скупчення усеювали чашу, замасковану тигровими смугами місячного світла і тіні.


"Але де люди?" – подумав Намід.


Картер сказав: "Вони тут".


"Ні, це безлюдно!"


Не було ні вогнищ, ні голосів, і нікого не було видно, крім чотирьох, їхніх скакунів і далеких стад.


Але Картер знав краще. Він сказав майору Наміду: Подивіться навколо себе. Вони тут".


"Так, ми тут". Зарак засміявся. Неприємний сміх, але він був неприємним хлопцем.


З'явилися Нефразі.


Немов за помахом чарівної палички або за взаємним інстинктом, за якимось загальним сигналом, фігури вирвалися з нізвідки. Десятки з них, що з'являються, як кілька шибеників з ящиків, оточують Картера та його команду.


Племінні воїни, молоді та старі. У всіх були гвинтівки і всі вони були націлені на зловмисників. Гвинтівки наїжачилися, як голки дикобраза.


Майор Намід задерся, ніби збирався зіграти зі своєї гвинтівки.


«Не треба, – сказав Картер. "Вони перевершили нас чисельністю приблизно сорок до одного".


Намід зіштовхнувся із Зараком. Ти обманув нас! Ти загнав нас у пастку!


"Я думаю, що ні", - сказав Зарак. «Ви шукаєте Нефразі? Дуже добре. Ось Нефразі. Принаймні деякі з нас».


Хтось у натовпі стрільців упізнав голос, що крикнув: «Хо, Зараку, це ти?»


"Ніхто інший".


Це викликало справжній переполох у натовпі. На передній план вийшов глава групи, його люди шанобливо обминали його.


Це був жвавий бородатий старійшина, величний, прямий, з обличчям, схожим на різьблену голову тростини, з довгою білою бородою цапа та очима фанатика.


Малик, шейх племені - а саме він і був - схопив за узду верблюда Зарака і звернув свій прихований погляд на вершника.


Після паузи він оголосив племені: "Зараку!"


Вони дуже зраділи.


Шейх Малік запитав: «Як ти опинився тут, Зараку? Ти вирвався з їхньої смердючої кам'яної в'язниці?»


Зарак вказав на Картера, Наміда та Хамсіну. «Вони визволили мене. Їм я завдячую своєю свободою, як би мені не було неприємно визнавати це».


"Хто вони?"


"Я можу вам сказати: вони вороги наших ворогів".


"Тоді вони наші друзі!" – сказав Малик.


"Можливо".


"Велике спасибі, Зараку", - пробурмотів Картер.


Потім заговорила Хамсіна. «Клянуся сивими волосками твоєї бороди, про шейх, невже ти так постарів, що забув свою маленьку Хамсіну?»


Малик упізнав її, як і інші члени племені. Шейх наказав своїм послідовникам відкласти гвинтівки. Тріо поспішало.


Клан зазнав безліч змін за п'ять років, але, незважаючи на втрати, спричинені часом і насильством, багато старих друзів Хамсін залишилися вітати її повернення в лоно. Вони не забули міської дівчини, яка засвоїла свій шлях і була ініційована як кровна сестра Нефразі. Як її товариші майор Намід і Картер зустрічали більш ніж привітно, що значно змінилося в порівнянні з моментом раніше. Настрій Картера піднявся, коли він більше не дивився на їжака з гвинтовими стволами. Автоматичні гвинтівки, АК-47. «Дивно, як радянська зброя проникла у найвіддаленіші куточки», - подумав він. Але коли є продукт, який потрібний усім, він стає популярним.


Більш далекі частини оази очистилися від своїх мешканців, оскільки жінки та діти вийшли зі своїх укриттів, щоб приєднатися до імпровізованого святкування. Навіть немовлята на руках не закричали, доки не пролунав сигнал про відміну.


Шейх Малік обійняв спочатку Картера, потім майора Наміда. "Тисяча вибачень!" він сказав. «Ви пробачте нам те, що сумніваємося у вас. Ми вважали вас ще більш шпигунами, як ті, котрі ми захопили вчора».


"Шпигуни?" - сказав Картер.


«Так, прийшли розкрити наші секрети! Ми зловили їх у пастку у ваді і зловили сіткою, як зайців! Він переможно засміявся.


Кремний чорнобородий чоловік, племінник шейха, сказав: «Я взяв це в одного з них!»


Він гордо показав пістолет.


Це був Walther PPK із перевіреною рукояткою, виготовленою на замовлення.


Картер відчув, як у нього стисло живіт. Швидше за все, в цих краях не було надто багато таких гармат.


Він запитав. "Ці шпигуни – вони ще живі?"


«Лише доти, доки ми не сплануємо їм гідний кінець».


«У них було багато зброї та їжі. Вони збагатили нас власним коштом!» – сказав шейх Малік.


«Я хотів би їх побачити», - сказав Картер. "Це дуже важливо."


«Як побажаєш, так і буде, о шановний гість Нефразі! Я відведу тебе до них.


Картер і майор Намід пішли за сивобородим шейхом у крихітний намет, що стоїть окремо від решти. Племінник Маліка, Мугрін, підняв кришку.


Малик сказав Картеру: «У світлі тієї великої послуги, яку ви надали нам, повернувши нашого дорогого Зарака, я роблю вам подарунок у вигляді цих двох шпигунів. Робіть із ними, що хочете. Мучіть їх, катуйте їх, вбивайте їх, як заманеться. ти."


"Я не думаю, що це буде необхідно", - сказав Картер.


Двоє шпигунів сиділи спиною до спини, пов'язані і з кляпом у роті, пов'язані по руках та ногах один з одним.


Поворот зап'ястя, клацання пружини, і Хьюго опинився в руці Картера, тонкою і довгою, як в'язальна спиця, що мерехтить у місячному світлі. Драматична зовнішність Хьюго справила велике враження на шейха та його племінника. Вони походили з довгої низки перерізачів горла, які дуже любили ножі.


Картер увійшов до намету і почав розрізати в'язнів. Через плече він сказав шейху: Хочете вірте, хочете ні, але вони на нашому боці.


"Що? Ви мене дивуєте!"


Це були Гріфф та Стентон.


Сімнадцятий розділ.


Цього ранку сокіл був неспокійний. Це почалося затято при слабких звуках. Його кігті відірвали довгі тріски від колючої гілки, на якій він сидів, і утворили пагорб із дерев'яних стружок під собою. Хитання головою, клацання дзьобом, скуйовджування пір'я - все це виражало своє занепокоєння.


Регіба погладив його по голові, але це було нелегко заспокоїти. Його густе пір'я на дотик було ніжним, як хутро.


"Гвинтокрил спізнюється", - сказав Ідір.


Регіба знизав плечима. Його привчили до терпіння. Все прийде свого часу.


Незабаром спостерігач на вершині скелі замахав руками. Ідір сказав: «Ось воно!»


Вода, камуфляж та зброя були ключами до табору кримінальної поліції. Табір розбили на місці, де нефразі називали Айн аль-Дра, Джерело зброї. Нещодавно це був водопій Нефразі. Регіба взяв це в них. Сам народжений у пустелі, він знав її ціну.


Шкода, що одноплемінники та його кримінальна поліція були ворогами, але як інакше? На обох не вистачало води. Хтось мав піти до стіни.


Це місце знаходилося на західній стороні хребта, захищене від повзучих пісків пустелі подвійними скельними відрогами, що згиналися далеко, майже торкалися один одного, утворюючи природний бар'єр. Саме джерело являло собою бурхливу калюжу чистої чистої води, захищену виступами скель. У сотні футів над ним був валун розміром з будинок, який якийсь дотепність назвав Насер-Рок через його надприродну подібність із профілем покійного єгипетського лідера. У далекому кінці табору, прямо навпроти джерела, плоский кам'яний овал служив посадковим майданчиком для гелікоптерів.


Майже половину майданчика покривала складна мережа з брезентів тентів, піднятих на стовпах і натягнутих лініями, покритими камуфляжними візерунками. Він замаскував війська і запаси від цікавих очей літаків-розвідників і супутників-шпигунів. У ньому могло сховатися понад триста поліцейських.


Регібі подобалася думка, що колишні поплічники закону тепер стали його створіннями. Пустеля та Нефразі загартували їх. Скоро вони будуть готові до великого.


Він заснував табір давно як проект для лівійців, які дуже хотіли дестабілізувати Єгипет. Вони висунули його в Кумі як людину, яка могла б очолити "Іфріт". Вони постачали його кримінальну поліцію їжею та зброєю.


Війська зараз були зайняті, тренувалися, користуючись недовгою ранковою прохолодою. Зараз було б надто спекотно рухатися. Надто спекотно для городян-феллахів, але не для Регіби. Він був людиною пустелі.


Лінія постачання була довгою. Все почалося в Айн-ель-Газалі, на південно-східному краю Лівії. Вантажівки переправляли кошти через північний Судан через оазис Селіма, а потім у Ваді Хайфа. Звідти його переправляли Нілом до Ель-Диван. Лівійські агенти та єгипетські зрадники спостерігали за останнім колом, доставивши запаси на північ на північний захід на вертольотах.


Тендітна лінія. Без цього його кримінальна поліція швидко зів'яла б і вибухнула.


Диверсій у таборі було небагато. Приліт вертольота завжди викликав велику цікавість.


Двороторний широкофюзеляжний корабель постачання приземлився на землю, як бджола на квітку.


Унтер-офіцери сформували людей, щоб розвантажити запаси. Бригада доставки не любила затримуватись. Регіба був трохи здивований, коли півдюжини з них вийшли з вертольота і підійшли до його намету.


У них були пістолети. Але чому це має його турбувати? У всіх була зброя. Можливо, хтось із вищих командирів


наносить йому візит, і його люди намагалися виглядати дотепними. Регіба посміхнувся такому дурному марнославству.


Хлопець у центрі групи був знайомий. Де він бачив його раніше? На той час, як він дізнався новоприбулого, його охоронці націлили гвинтівки на людину в чорному.


Садех Сассані, іранець!


Ліва рука Сассані була в гіпсі та перев'язі. Якщо подумати, Регіба справді згадав, що стріляв надто далеко зліва, коли стріляв у Сассані. Він цілився у своє серце, але Сассані, мабуть, зрушив з місця.


Сассані насолоджувався моментом тріумфу. "Так це я. Ні, не рухайся, навіть небагато. Мої люди хотіли б застрелити тебе, тож, будь ласка, не дай їм шансу.


«Мені приносить величезне задоволення заарештувати тебе, Регіба. Ти будеш звільнений від свого командування і доставлений до Кума, щоб відповісти за свою зраду перед Верховною Радою, яка винесе покарання, яке здається слушним. Якби я мав хоч трохи сумніваюся в тому, що вони тебе страчують, я зробив би цю роботу сам».


Ні Лота, ні Ідира не було видно. «Вір цим дурням, що вони були відсутні раз, коли вони були потрібні», - подумав Регіба.


Він м'яко сказав: "А як щодо місії?"


"Місія буде продовжена тут під керівництвом капітана Ваяніда". Сассані вказав на гнівну людину, що стоїть поряд з ним. "Капітане, виконуй свій обов'язок".


Ваянид сказав своїм людям: «Візьміть у пса зброю і закиньте її в кайдани».


А потім вибухнув гелікоптер.


* * *


Дивлячись з усіх боків на похмурий пейзаж пустелі, Стентон сказав: Це пекельне місце для водолаза!


«Ви можете залишитись тут, якщо не пред'явите звинувачення правильно», - сказав Картер.


"Вони праві". Якщо щось і знав Стентон, то це знесення будинків. Він і Гріфф увійшли до Сауда Хамаді з в'ючним потягом, завантаженим вибухівкою. Їхні гіди стали жадібними і спробували взяти це, тому їм довелося померти. Але в результаті два агенти AX загубилися у пустках. Нефразі знайшли їх і застали зненацька. Ці Сірі Рейдери підкралися до них у глушині. Вони були добрі в тому, що робили.


Як і Енді Стентон. Останні дві ночі під наглядом Картера він та група Сірих Рейдерів ховалися на скелях над Айн аль-Дра, закладаючи вибухові пристрої у всіх потрібних місцях. Це була виснажлива, виснажлива робота, але вона була виконана і виконана добре.


При спрацьовуванні радіокерованого головного вимикача знищення заряди одночасно вибухають. Можна було б побачити Великий вибух, але його наслідки були б ще кращими.


Однією з іграшок, які він і Ґріфф несли на спині верблюда, був міномет середнього розміру із запалювальними снарядами, наполовину напалмом, наполовину білим фосфором. Гріфф тепер був на висоті, готовий відкласти свої смертельні яйця у ворожому таборі.


Коли його та Гріффа схопили Нефразі, Стентон був упевнений, що їм одразу переріжуть ковтки. Вони, ймовірно, теж вчинили б так, якби одноплемінники не були спантеличені якимось дивовижним обладнанням і хотіли зберегти їм життя досить довго, щоб навчитися ним користуватися.


Тепер вони були друзями. Сірі Рейдери були класними хлопцями. Вони безперечно мали багато яєць. Вони могли рухатися та ховатися, як привиди.


Та їх має бути більше сотні серед підковоподібних скель навколо Айн аль-Дра. Він знав, що вони там були, але якщо не дивитись особливо уважно, вони просто здавалися частиною ландшафту. Добре озброєна частина. Після великого вибуху вони там будуть для зачистки. Має бути пекельне шоу.


Картер присів поряд зі Стентоном, тримаючи в руках електронний детонуючий пристрій, відомий як аварійний вимикач. Це був Killmaster, який вигадав каппер, і він повинен був бути красивим. Коли він виклав свій великий план щодо Нефразі, їм це сподобалося. Це дійсно імпонувало їхню гордість традиціями.


Було дуже спекотно. Стентон глибоко зітхнув і випустив їх назовні, але вони не зняли напруги. Він весь був збуджений.


Картер вивчив аварійний вимикач. Він ніколи раніше не працював зі Стентоном у польових умовах, але Гріфф поручився за хлопця, і цього було достатньо. Проте він не міг не запитати: «Ви впевнені, що все правильно налаштовано?»


"Звичайно, я певен".


"Ти впевнений?"


"Ой, чорт забирай ..."


"Неважливо. Тут". Картер вручив йому вимикач. "Ви можете перемикати перемикач".


"Це ти маєш на увазі?"


«Але поки що ні», - сказав Картер. «Почекайте, доки я не скажу, йдіть».


"Дякую. Щиро Дякую".


"Добре провести час".


"Коли мені спробувати?" - Запитав Енді. «Почекайте, поки майор Намід не дістане гелікоптер», - сказав Картер. «Я хочу чисте прибирання».


* * *


Майор Намід нарешті зайняв позицію. У нього був гранатомет, сумка, повна гранат, та гарне тінисте місце, з якого можна було стріляти.


Вертоліт зробив чудову мету, такий товстий і нахабний. Пора стріляти зі стартового пістолета.


Пускова установка видала приємний звук, що плескав. Звук влучення гранати у вертоліт був ще приємнішим.


Вибухом знесло ротори, що обертаються, перетворивши їх у літаючу гільйотину.


Це обезголовило і розчленувало двадцять чоловік вантажної бригади.


Садех Сассані, капітан Ваянід і чотири озброєні гвинтівки охоронця повернулися спиною до вертольоту, коли він вибухнув. Вони не могли не повернутись і подивитися, що сталося.


І вони це зробили. А, але Сассані, якого застало кошмарне бачення.


Сассані думав, що він мертвий і в пеклі. Мусульманське пекло - це кругове пекло, де грішник навіки приречений повторювати свій злочин знову і знову на всю вічність. Він не дивився, бо завмер на місці, точно знаючи, що буде далі.


Поки капітан Ваянід та його люди дивилися на вибух, Регіба шукав головний шанс. Він витяг свої 45-е і почав стріляти, вбивши капітана та його людей, перш ніж вони зрозуміли, що їх застрелили.


Усіх, крім Сассані. Його рука була в гіпсі, у нього не було пістолета, і навіть якби він був, він не міг його витягти.


Востаннє і єдиного разу, коли він бачив усмішку Регіби, чоловік вистрілив у нього.


Регіба знову посміхнувся.


Він вистрілив Сассані прямо між очей, і тоді він не мав ні очей, ні великої частини його голови.


* * *


Гріфф проштовхнув ступку через джунглі та рисові поля Нама. Він був мінометомчиком з давніх-давен, і це було схоже на старі часи, коли він вистрілив снарядом у трубу, і він вискочив назад, прямо в середину трьохсот поліцейських, що тупцювали.


Він вибухнув червоно-жовтою вогненною кулею, викинувши цей гарний гарячий сиплячий напалм. Навіть із висоти свого місця він відчував жар. Він вистрілив ще трохи, і там у нього почалося гарне реве пекло.


Чорт, він би вистрілив усіма снарядами. Не те, щоб він отримав бонус за те, що принесе додому. Крім того, він надто весело проводив час.


Як у старі часи.


Ось тільки на цей раз він йшов на перемогу.


Поки спалахували феєрверки, Енді все питав Картера: «Зараз?»


"Ще ні", - сказав Кіллмайстер.


Гріфф влаштував загородження в тому місці, де між двома скельними відрогами утворився великий пролом. Шипляча, виральна стіна пекельного вогню тепер блокувала головний вихід з Айн аль-Дра, заганяючи маси кримінальної поліції в глухий кут.


Вони дерлися, як терміти, чий насип був обпалений гарячим бензином, намагаючись вибратися на всі боки. Вони налетіли на смертельно влучний рушничний вогонь «Нефразі».


Регіба не запанікував. Він знайшов Лота та Ідира, і всі вони були приховані біля джерела, у прохолодному кам'яному гроті біля підніжжя хребта. Пекельні вогняні снаряди не досягли ні того місця, ні навіть близько, хоч ставало дуже тепло. Будь-якої секунди вони зроблять перерву.


Зараз!


Довга жива тінь у швидкому русі, Регіба вискочив з грота, його люди пішли за ним. Стрибати з каменю на камінь, ненадовго показувати себе, головою замість того, щоб бігти у вогонь або в м'ясорубку вогню Нефразі - та вони просто могли вибратися з цього живими!


* * *


Кіллмайстер сказав Стентону: "Не дайте йому піти".


Стентон натиснув на вимикач. Був жахливий момент, коли нічого не сталося, і Стентону здалося, що його ось-ось знудить.


І раптом усі заряди вибухівки, що утворилися навколо валунів та виступів хребта, разом спрацювали. Скеля Насера схилила свою стотонну голову і впала з краю, невблаганна сила, зруйнувавши кримінальну поліцію за рахунком. Інші заряди розірвали величезні плити з каменю та бруду – рукотворну лавину, яка не виявила пощади.


Все було закінчено, крім криків, і тріумфуючий Нефразі зробив багато цього. Як і майор Намід та агенти AX.


З благоговінням, Енді сказав: «Який шлях! Поховані під камінням гір!»


Картер тільки посміхнувся.


* * *


Пил ще не осів, коли тінь промайнула над Ніком Картером. Він звів очі, щоб побачити, що його покинуло.


Високо.


Це був сокіл, стрімкий птах з величезним розмахом крил. Він пролетів між двома гірськими вершинами і втік з поля його зору.


Крижане поколювання торкнулося його хребта.


Настрій пішов так само раптово, як і настав. Та соколи його найменше турбували. Його головною турботою був яструб – Девід Хок.


Глава AX збирався вдаритися об стелю, коли Картер запізнився на допит через десять днів. Десять днів, протягом яких він буде насолоджуватися розкішним круїзом по Нілу з чудовим професором Хамсі Ассаф.


І він збирався зарахувати поїздку на свій рахунок.


Картер Нік


Священна війна


НІК КАРТЕР


СВЯЩЕННА ВІЙНА


Присвячується співробітникам таємних служб Сполучених Штатів Америки.


Перша глава.


Різанина в Золотому храмі відбулася в штаті Пенджаб у червні 1984 року, коли прем'єр-міністр Індіра Ганді наказала індійській армії вигнати добре озброєних бойовиків зі святині сикхів. У цій акції було вбито понад дві тисячі сикхів. Незабаром після цього пані Ганді була вбита сикхами у її особистій охороні. Мстиві індуські натовпи приєдналися до злочинних угруповань, щоб катувати, грабувати та вбивати сотні сикхських чоловіків, жінок та дітей.


Якимось чином безладдя було придушено, порядок було відновлено, і громадяни найбільшої у світі демократії жили у похмурому та непростому світі. Індія пережила останню кризу.


Наступного разу може бути не так пощастить.


Боротьба за те, щоб зупинити другу криваву лазню Золотого Храму, почалася у задушливо-жарку червневу опівночі в Бенаресі. Гуптіл Гучарві на самоті не спав на правому і неправильному березі річки Ганг.


Гуптил був невисоким і кремезним. Волосся на скронях передчасно посивіло. Багато з цих сивих волосся були сувенірами минулих пригод з людиною, яку він мав зустріти дуже скоро.


На ньому була вільна біла бавовняна сорочка з короткими рукавами, темні мішкуваті штани та сандалії. У кишені його штанів лежав малокаліберний пістолет. Час від часу він гладив її, переконуючи себе, що вона ще там.


Ганг священний, і найсвятішими з усіх його околиць є води, які омивають береги найстарішого постійно населеного міста у світі.


Варанасі, відомий на Заході як Бенарес. Індуси вважають, що померти в


Бенарес – це справді рай. Ті, кому пощастило померти у святому місті, миттєво перейдуть у вічність чистого блаженства. Щодня з усіх куточків субконтиненту тисячі літніх паломників приїжджають до міста, щоби померти.


Бенарес розташований на лівому березі річки. Індуси також вірять, що той, хто помре правому березі річки, переродиться ослом.


Гуптіл Гучарві тримав вахту правому березі. Давно занедбані тераси, що обсипаються, ступінчастими шарами спускалися до маслянистої, повільної річки. Густі масиви тропічного листя задихали схил. Зелений лабіринт був прорізаний мережею стежок, прогулянок, ігрових стежок та щурів.


Міні-джунглі майже зайняли терасу, де стояв Гуптіл. Зарослий гранітний прямокутник лежав на дві третини нижче за плоску вершину берега річки, де прихована його машина.


. З щілин у кущах відкривався панорамний вид на річку та місто, чудовий краєвид, який, проте, не зачарував його. Човен, за яким він пильно спостерігав, все ще не з'являвся.


Гуптил глянув на свій наручний годинник. Була чверть перша, і його контакт запізнився.


Щось зашурхотіло в кущах позаду нього.


Гуптив, вражений, грюкнув рукою по пістолету. Він не був бойовиком. Він був експедитором, наладчиком, різьбяром бюрократії, людиною, яка змушувала речі відбуватися.


Тим не менш, він був радий, що він має пістолет. Цілий день і ніч йому здавалося, що за ним стежать.


Після паузи шарудіння відновилося. Вони звучали близько, не більше ніж за два кроки від них. Рухи були надто гучними для річкових щурів, навіть величезних місцевих.


Можливо, дикий собака?


Десь у кущах тріснула гілочка.


Гуптіл витяг пістолет з кишені, сів і завмер.


Листя була надто густою, щоб її було видно. Наскільки він знав, невелика армія могла ховатися за цією неприступною стіною з рослинності.


Гуптіл прислухався. Його швидке дихання було хрипким, наче дві грубі дошки терлися одна об одну. Товста крапля поту скотилася його носом, бризнувши на каміння.


Маленька швидка істота вирвалася з підліску - довга, низька і спритна до плавності. Мангуст!


Вражений Гуптил натиснув на курок пістолета, але нічого не сталося.


Мангуст перебіг через ноги Гуптила, перетнув терасу і зник з поля зору.


Нервно посміюючись, Гуптіл перевірив свій пістолет. Він не вистрілив, бо не скинув запобіжник.


Що ж, він першим визнав би, що не розуміється на вогнепальній зброї. І подумати лише про те, що маленький мангуст мало не спровокував його стрілянину.


Гуптил похитав головою і знову глянув на священний Ганг. Йому ніколи не спадало на думку запитати, що могло налякати тварину, що зламала укриття.


За кілька хвилин з річки долинали звуки, які він так прагнув почути: приглушений плескіт весел і скрип кочетів. До берега підганяли вузький човен. Контактна особа Гуптіла прибула.


Гуптіл сунув пістолет назад у кишеню і пішов йому назустріч. Ступінчаста доріжка, заросла бур'янами і повита виноградними лозами, спускалася до самого краю води. Гуптил ішов обережно, побоюючись отруйних змій. Крутий шлях оздоблювали дерева, кущі та ліани. Листя оточувало його стіною, загороджуючи вид на берег.


Коли він нарешті спустився, він побачив дрібносидячий катер, викинутий на каламутний берег. Але його контакту ніде не було видно.


Готове привітання Гуптила замовкло. Він блукав туди-сюди берегом, але не бачив людини. Його тихі, термінові дзвінки також не отримували відповіді.


Гуптил почухав у потилиці. Човен не плив по воді.


Однак його мешканець повністю зник, наче його поглинула ніч та річка.


До Гуптіла прийшло своєрідне рішення. Багато стежок і стежок піднімалися від річки до тераси. Можливо, його контакт піднявся на одну з них, коли Гуптіл спускався, і вони несвідомо випередили один одного.


Зітхнувши, Гуптіл повернувся і пішов назад стежкою.


Піднятися нагору було набагато важче, ніж спуститися через великий кут нахилу. Схопившись за ліани та гілки, Гуптіл підтягнувся.


Кидаючись і бурчачи, як буйвол у очереті, Гуптіл вибрався на терасу. Коли він дістався до нього, він був розбитий. Його одяг був просякнутий потім. Його ліва сандалі притискалася до ноги одним ременем.


Не звик до таких навантажень, він, важко дихаючи, чіплявся за дерево, не знаючи, що його вирве, знепритомніє або трапиться серцевий напад.


Його муки було забуто, коли хтось схопив його за руку.


"Картер!" Гуптіл ахнув. "Радий тебе бачити!"


Той самий хтось приставив дуло пістолета до черепа Гуптила. "Не рухайся".


"Хто ти?" - спитав Гуптіл. Це була не та людина, з якою він прийшов.


Невідомий нападник ударив Гуптила стволом пістолета по голові. "Не шуміти."


Приголомшений Гуптил схопився за дерево, щоб не впасти. На мить він побачив подвійне, потім його зір повернувся у фокус.


Чоловік швидко його обшукав. Гуптіл відсахнувся від його дотику. Бандит притиснув дуло своєї зброї до нижньої частини підборіддя Гуптила, змушуючи його закинути голову. «Я сказав, мовчи!»


Гуптив завмер. Чоловік вивів пістолет Гуптила і засунув його в кишеню. Тепер, коли Гуптіл був впевненіший у собі, він відступив на кілька кроків, і Гуптіл нарешті отримав можливість глянути.


Його жилавий супротивник не міг важити більше 125 фунтів.


Його кістляве обличчя було суцільно незграбним і клинням, з блискучим чорним волоссям, зачесаним назад у півнячий гребінь. Він носив дешевий яскравий одяг і смикався і ерзав, як наркоман.


Гуптіл не знав його, але знав цей тип.


. Цей хлопець був хуліганом, жорстоким дрібним злочинцем, хуліганом. Так, дрібний панк, але його довгоствольна рушниця була більшою за життя.


Бандит посміхнувся, його обличчя осяяло крокодилячою посмішкою. Його жилисте тіло звивалося від неспокійної енергії. Навіть стоячи на місці, він здавався розв'язним.


«Якийсь час через вас я погано почуваюся. Я думав, ми втратили тебе, - сказав він.


"Хто ти?" - знову запитав Гуптіл. "Чого ти хочеш?"


"Я хочу забрати твоє життя".


"Ти-ти божевільний!"


Його супротивник розважався. «Я Шахід. Я говорю вам це, тому що справедливо, що ви знаєте ім'я людини, яка збирається вбити вас.


"Вбити мене? Навіщо?"


«Вам не слід було втручатися у справи, які вас не хвилюють, – сказав Шахід.


Гуптіл набрався сміливості, щоб шалено пірнути в кущі. Навіть якщо він упіймає пару куль, він все одно зможе втекти.


«Не завдайте мені клопоту, якщо тільки ви не хочете вмирати», - сказав Шахід.


На такій близькій відстані Шахід навряд чи міг схибити. Гуптил поринув у трепетну невпевненість.


Хтось спотикався на схилі над терасою. Гуптіл спробував вдати, що нічого не чув, але йому було марно. Шахід теж це чув, але його це не налякало.


"Це мій партнер", - сказав він Гуптілу. «Ми зачекаємо на нього. Він був би такий злий, якби не брав участь у вбивстві».


Шахід назвав свого партнера на ім'я: «Еккар!»


«Шахід!» - відповів хрипкий голос. "Де ти?"


"Тут!"


"Куди? Я тебе не бачу!"


«Ідіть стежкою і спустіться сюди, - сказав Шахід. «У мене є наша людина!»


"Хороша робота! Він живий?"


"Так, - сказав Шахід і посміхнувся, - але ненадовго, так що поквапся!"


"Я буду прямо там! Не починай без мене!"


"Я не буду, але поспішайте!"


Рух Еккара до них можна було легко відстежити за звуком, що видається їм.


Потім він раптом скрикнув від болю.


«Прокляніть ці кущі терну! Рвуть мене на шматки! »


«Перестань бути такою жінкою та йди сюди!» - огризнувся Шахідс.


"Я не можу знайти шлях!"


"Просто продовжуй йти своєю дорогою".


"Правильно! Тепер я це бачу, - сказав Еккар.


Шахід і Гуптіл досі не бачили Еккара. У кущах знову гуркотіли і тремтіли.


Раптом пролунав звук, схожий на дзвін басової струни електрогітари, але глибший і резонансніший.


"Що це було?" Тепер настала черга вражати Шахіду. "Еккар?" Вони більше не чули, як Еккар пробирався крізь зарості.


Тримаючи пістолет націленим на Гуптила, Шахід блукав краєм заплутаної рослинності, вигукуючи ім'я свого партнера з наростаючою досадою. «Еккар, ти де? Чому ти не говориш? Еккар, Еккар! »


Нема відповіді.


Шахід більше не посміхався своєю рептильною усмішкою.


"Можливо, він упав у яму і зламав собі шию", - припустив Гуптіл.


"Якщо він це зробив, це не врятує тебе", - відрізав Шахід. Його пістолет не відривався від Гуптила, не даючи йому можливості зробити перепочити.


Гуптило мав відчуття, що Шахід щойно прийняв рішення, і результат для нього самого буде вкрай неприємний.


"Ми можемо укласти угоду?" - спитав Гуптіл.


"Ні" Хвилювання перед неминучим вбивством повернуло огидну усмішку Шахіда. Він любив натискати на курок. "Приготуйся померти!"


Раптом щось промайнуло на галявині і вдарило Шахіда в спину між лопатками. Вузька стріла пройшла крізь нього, випускаючи з його грудей зазубрену голову, заливаючи кров'ю.


Шахід закричав і впустив пістолет. Його руки судорожно обхопили наконечник стріли, що капає, що стирчав із зламаної грудини.


Він упав обличчям униз. Стріла встромилася йому в груди і вилетіла зі спини. Стогін Шахіда перетворився на передсмертний хрип. Декілька ударів, судома - і він був мертвий.


Кущі за тілом розсунулися, і в полі зору з'явився чоловік з арбалетом. Великий американець, високий, смаглявий та смертоносний.


То був Нік Картер.


Кіллмайстер прийшов на зустріч.


Тридцять шість годин тому Картер бовтався на мотузці над прірвою глибиною 1500 футів в Ісландії, граючи в кішки-мишки з агентом КДБ. Він ледве встиг позбутися холоду, як вирушив до Індії. Останній етап подорожі він здійснив комерційним рейсом, і його літак затримали на п'ять годин через загрозу вибуху. Двома тижнями раніше літак Air India вибухнув у повітрі, внаслідок чого загинули 332 пасажири та члени екіпажу. Радикальне сикхське терористичне угруповання Khalistan взяло на себе відповідальність за вибух. Затримка навряд чи була сприятливим початком для його подорожі, але він дістався Індії цілим і неушкодженим. Звісно, піти таким було непросто.


У Бенаресі було нестерпно спекотно та волого. Картерові здавалося, що він приймає парову ванну, доки носив його ісландські светри.


Тим не менш, це було ніщо в порівнянні зі спекою, яку Хоук піддав його вимагаючи швидких результатів.


Девід Хоук був сивим, цокнутим сигарами босом AX, суперсекретної урядової агенції США, яка потай займалася таємними діями, які вважалися критично важливими для національної безпеки.


Хоук відповідав небагатьом людям, один із яких був президентом. Він без вагань сказав би комусь або всім, що їм робити, якби думав, що вони помиляються. Ось чому Хоук залишався при владі, хоча адміністрації приходили та йшли. Він казав їм те, що вони мали почути, а не те, що вони хотіли почути.


Хоук також був відмінним стратегом, який спрямовував своїх агентів у світі, якби вони були людськими фігурами на глобальній шахівниці. А Нік Картер, призначений агентом N3, був його головним убивцею, що зробило Картера логічним кандидатом, щоб помститися за вбивства у Делі.


США має посольство в Делі. Серед співробітників Держдепартаменту виділяється низка оперативників ЦРУ, які працюють у місцевих умовах. Декількома днями раніше п'ятеро таких агентів не вийшли на роботу.


Усі вони працювали в одному підрозділі, і керівник групи був серед зниклих безвісти. Це були агенти ЦРУ, що представляли собою бюрократичну групу серед дипломатів. За ніч співробітники розчинилися у повітрі.


Але Ейкс дізнався, що був свідком таємничого зникнення, і саме тому Картер відчув себе задихається в Бенаресі.


Картер і раніше працював в Індії, але не вважав себе старим індійцем. Але Гуптіл Гучарві був. То була його територія. Картер узяв Гуптила на діло.


З його зв'язками Гуптілу не знадобилося багато часу, щоб знайти свідка. Картер домовився про зустріч із Гуптилом на правому березі Гангу у відокремленому місці, яке він використав раніше.


Картер ніколи ні в що не йшов сліпо; він завжди спочатку перевіряв розташування об'єктів. Коли його човен причалив, Картер зіскочив на берег і розчинився в тіні. Він хотів озирнутися.


Його рухи були гарні; ніхто не чув, як він крався. Але він чув і бачив Шахіда та Еккара. Одного погляду було достатньо, щоби викликати в нього підозри.


Коли Шахід знайшов Гуптіл, у Картера виникла проблема.


Він мав знешкодити Еккара, не підбурюючи Шахіда вбити Гуптила. Він не мав глушника для пістолета, тому стріляти в Еккара не варто. Підлісок був занадто заплутаний, щоб він міг кинутися на Еккара і нейтралізувати його ударом карате або якоюсь спритною роботою з ножем. Найновіша іграшка Картера надала елегантне рішення. Це був арбалетний пістолет Power-Slam, укомплектований сталевою пружиною та тятивою з троса.


Навіть із ручним пристроєм зведення «козяча лапа» потрібно багато сили, щоб натягнути тятиву. Зброя, що вистрілювалася на відстані п'ятдесяти футів від мети, могла пробити шестидюймовим болтом зі сталевою головкою соснову дошку товщиною в один дюйм.


Шум, який так спантеличив Шахіда та Гуптила, був звуком вібрації арбалета після пострілу болта.


Еккар був виготовлений з матеріалу значно менш щільного, ніж соснова дошка. Болт із гострим наконечником пробив його наскрізь. Один був убитий, один лишився.


Картер вставив нову стрілу у свій арбалет, прокрався за Шахідом і почав чекати на постріл. Так і сталося.


Нік Картер підставив ногу під Шахід і перевернув його. Обличчя йому нічого не означало. "Хто він?"


«Не знаю, – сказав Гуптіл. «Він сказав, що його звуть Шахід, Дешевий бовдур, найманий вбивця».


"Наймані ким?"


"Хтось, хто не хоче, щоб ви зустрічалися з вашим дорогим свідком", - сказав Гуптіл. "Гра стає жорсткою".


Він опустився на одне коліно поряд із тілом. Його пістолет стирчав з верху штанів Шахіда, і Гуптіл забрав його. "Мені це знадобиться".


Він глянув на пістолет Шахіда, великокаліберний автомат. У нього набагато більше енергії, ніж у власного пістолета. Він поклав пістолет у кишеню і тримав пістолет Шахіда. «Це може стати в нагоді.


Зрештою, у чоловіка не може бути надто багато рушниць.


"В точності мої почуття", - сказав Картер, вивертаючи кишені Шахіда і оглядаючи їх вміст, виявляючи товсту пачку банкнот. «Гарні гроші, особливо для двобитного панку. Йому, мабуть, заздалегідь заплатили за вбивство. Він кинув Гуптилу гаманець із рупіями. "Бойова оплата".


"Всі чайові з радістю прийняті, сахіб", - пожартував Гуптіл, кладучи гроші в кишеню. AX платив дуже добре, але будь-які додаткові витрати були оцінені.


Окрім грошей, пошук Картера не дав нічого цікавого. Він підвівся і повернувся до Гуптила. "Де твоя машина?"


„Недалеко звідси. Сподіваюся, ці хулігани не пошкодили її».


"Якщо вони це зробили, ми візьмемо їхню машину", - сказав Картер. «Ходімо, пішли. І припини розмахувати пістолетом, заради бога, Ти мене нервуєш.


Гуптіл усміхнувся. "У твоєму тілі немає нервових клітин".


Другий розділ.


Автомобіль Гуптила був побитим, але справним білим седаном. Перед запуском


Картер і Гуптіл ретельно оглянули його, щоб переконатись, що ніхто не підклав під нього бомбу.


"Куди?" - спитав Картер.


"Мулазька в'язниця".


«Свідок у в'язниці? Він у якомусь вигляді під вартою?


"Не зовсім." Гуптіл усміхнувся. «Вона заарештована за крадіжку, опір офіцеру та провокування заворушень».


"Вона?"


"Хіба ви не знали, що свідком є жінка?"


«У мене не було часу на підготовку, – зізнався Картер.


«У такому разі дозвольте мені першим повідомити вас, що ви купуєте справжній призовий пакет. Я перевірив нашу зіркову виконавицю, міс Вашті Такоре. Клан Такоре відомий у Делі, як і міс Вашті. Як і всі інші члени її родини, міс Вашті – малка-сансі». Він глянув на Картера. Ти знаєш, що це, Нік? Малка-сансі? »


"Я думаю так. Якийсь злодій, так?"


«М'яко кажучи так. Це спадкова каста злодіїв, члени якої народилися та виросли до грабіжників. Вони спілкуються з злодіями, одружуються на злодіях і виховують своїх дітей злодіями. Мої контакти в поліції Делі говорять мені, що Такорес - досвідчені злодії, які практикують у своїй професії. Або принаймні були.


"Чому минулий час?" - спитав Картер.


- Тому що дві ночі тому Такорес потрапили до поліцейського рейду і всі перебувають під арештом у Делі. Досконалий збіг, чи не так? "


«Я не вірю в збіги, – сказав Картер.


«У цьому випадку я згоден з тобою, Ніку. Але для нас це удача. Якби Такорес були на волі, їхні сестри не були б у Мулазькій в'язниці, чекаючи, коли білий лицар прийде їй на допомогу.


«Як скоро ми туди дістанемося?»


"Скоро, - сказав Гуптіл, проїжджаючи через темне місто, - скоро".


Картер відкрив кришку портсигара. "Хочеш закурити?"


«Дякую, так».


Вони закурили, обидва насолоджувалися тютюном, приготованим на замовлення - одним із особистих насолод Картера.


Картер був добре обізнаний із заявою головного хірурга про те, що куріння небезпечне для здоров'я. Але головному хірургу не доводься ухилятися від темних провулків, граючи в ігри не на життя, а на смерть з іноземними агентами, найманими головорізами, близькосхідними терористами та безліччю інших не менш смертоносних супротивників.


Картер подумав, що коли йому виповниться п'ятдесят, він подумає, щоб кинути палити. Якщо він досягне п'ятдесятирічного віку. Кіллмайстра ще не був у цьому впевнений.


За машиною Гуптила не стежили. Шахід та Еккар, мабуть, працювали без підтримки, пара хуліганів, які хотіли швидко вбити.


Це була важка подорож. Стара машина та погані дороги разом узяті, потрясли Картера.


Незабаром вони увійшли в обширний район на південь від міста, на болотисту рівнину, поцятковану занедбаними залізничними коліями. У низьких довгих бараках, схожих на будівлі, розміщувалися ткацькі фабрики, фарбувальні фабрики та інші об'єкти текстильної торгівлі. Судячи з старого, старого стану району, бізнес не особливо процвітав.


Попереду височіли сірі стіни в'язниці Мулаг. Похмурий замок, схожий на в'язницю, виник як форт, збудований могольським князем у 1689 році. З того часу реконструкція та ремонт кам'яної конструкції були мінімальними. За винятком таких сучасних предметів першої необхідності, як прожектори, колючий дріт та кулемети, фортеця практично не змінилася з моменту її спорудження. У в'язниці Мулаг утримувалися ув'язнені як чоловічої, так і жіночої статі, і Гуптіл зупинив машину перед воротами до жіночого відділення.


"Про все подбали", - запевнив Гуптіл Картера. "Я піду і скажу охоронцеві, що ми тут, а потім ми прямо в'їдемо".


Гуптіл вийшов з машини і підійшов до масивних воріт із залізних ґрат. Зі сторожки йому назустріч вийшов охоронець у формі.


Картер ясно бачив Гуптила у світлі фар машини. Індіанець почав сердито розмахувати руками і кричати через ґрати на охоронця. – крикнув у відповідь охоронець. Хіндустані Картера був примітивним, але йому не потрібен був перекладач, щоб знати, що між двома індіанцями виникли більш ніж незначні розбіжності.


Раптом Гуптіл підняв руки і попрямував назад до машини. Він просунув голову у вікно з боку водія і, затамувавши подих, сказав: «Це нестерпно! Обурення! Охоронець, якого я підкупив, щоб упустити нас сьогодні ввечері, не з'явився на службу, і його ідіотська заміна стверджує, що він нічого не знає про домовленість! "


"Хіба у вас немає начальства із зарплати?"


"Виразно так! Сам заступник начальника в'язниці. Він впустить нас за хвилину, але я не можу зв'язатися з ним, не пройшовши спочатку через цього ідіота.


"Думаю, його теж треба змастити", - зітхнув Картер. Було надто спекотно, щоб злитися. "Скільки це буде коштувати?"


Гуптил похитав головою. «На коні репутація Гуптіл Гучарві.


Я сказав вам, що ми ввійдемо, і ми ввійдемо. Я сам заплачу йому.


"Ну, що ж, дякую."


Ви можете повернути мені гроші згодом».


Гуптіл повернувся до воріт, поліз у кишеню, витяг гаманець із рупіями, взятий у Шахіда, і передав половину готівки через ґрати охоронцеві.


"Все інше ви отримаєте, коли ми будемо всередині", - сказав Гуптіл.


«Як хочете, сахіб. Це буде зроблено негайно», – сказав охоронець.


Незабаром Гуптіл повернувся на місце водія. Тяжкі ворота були відчинені і відчинені. Гуптил проїхав під аркою у квадратний, тьмяно освітлений двір. Ворота з брязкотом зачинилися.


Збоку стояла швидка допомога, мотор працював на холостому ходу. Два санітари у білій формі сиділи в його кабіні, курили та розмовляли.


Ще до того, як машина Гуптила зупинилася, з'явився охоронець із простягнутою рукою. Гуптіл вклав рупії, що залишилися, у свою долоню.


«Дякую, сахіб», - сказав охоронець і широко посміхнувся.


"Ба!"


Картер і Гуптіл вийшли з машини. Здавалося, що Картер дивиться в інший бік, але глянув на швидку. Він знав, що зовнішність може бути оманливою, але пасажири машини здавались йому парою крутих хлопців, лютих жуків з бровами.


«Запитай у охоронця, що тут робить швидка допомога», - сказав він Гуптилу.


Гуптіл спитав охоронця на хіндустані. «Лікар і медсестра оглядають ув'язненого, який, можливо, хворий на холеру», - пояснив він Картеру. "Якщо вона це зробить, її потрібно негайно видалити". Гуптил здригнувся. «Ви можете собі уявити, як швидко це пошириться у цій в'язниці. Як лісова пожежа! »


«Представники органів охорони здоров'я зазвичай приїжджають так пізно вночі?»


Гуптил знизав плечима. «Я вважаю, що так, якщо це щось таке серйозне. Епідемія холери була б жахливою! »


Перш ніж Картер встиг обговорити це питання, зі сторожки вийшов другий охоронець. Гуптил глянув на новоприбулого, потім двічі глянув, коли впізнав його.


"Це охоронець, з яким я домовився!" Гуптіл зіткнувся з першим охоронцем. «Ви сказали мені, що він був сьогодні поза чергуванням!»


Охоронець із прямим обличчям відповів: «Я помилився».


«Помилилися? Ха! Ти збрехав! Ти спланував це, щоб вичавити з мене більше грошей! »


Охоронець знизав плечима. Ви заплатили йому, але ви не заплатили мені. Тож я зрівняв ситуацію. Що може бути справедливіше? »


«Якщо ви думаєте, що вам це зійде з рук, ви дійсно сильно помиляєтесь! Дай мені-"


Картер схопив Гуптила за руку і повів його геть. «З цими майстрами вимагання ви нікуди не подінетесь, тож не поспішайте».


Безтурботно посміхнувшись, охоронець вказав на двері. "Будь ласка, війдіть.


На вас чекає заступник начальника в'язниці Датта.


Картер заштовхав розлюченого Гуптила всередину, його власний розум шалено бився, а шосте почуття було в повній бойовій готовності.


Огляд охорони здоров'я у в'язниці Мулаг о 13:30?


Картер на це не повірив.


Третій розділ.


Вашті Такоре не могла заснути, але безсоння було благословенням, за яке вона була йому дуже вдячна. Останні сімдесят дві години були кошмаром наяву, який не подавав жодних ознак кінця, але набагато гіршими були видіння, що переслідували її, коли вона спала. Адже коли вона спала, їй снилися сни.


Їй снився Нараян, її брат, і те, як він виглядав, коли вона востаннє бачила його у задній будці у клубі Бліб у Делі.


Трьома днями раніше Вашті тинялася по лігві, пірнальникам і трупам округу Коннот-Серкл у Делі в пошуках Нараяна. Невже минуло лише три дні? - подумала вона. З камери без вікон у Мулазькій в'язниці було важко стежити за часом.


Нараян був дурнем, а коли був п'яний, він був великим дурнем. Тієї ночі в Делі він був дуже п'яний, за словами знайомих, які бачили, як він нестійко обходив бари.


Нараян знав секрет. А коли був п'яний, Нараян говорив. Вашті знала, що він заговорить себе до могили, якщо не буде обережним. У міру того, як ніч йшла до кінця, її пошуки ставали все більш божевільними.


Великий округ був галасливим, галасливим та небезпечним. Навіть повії зазвичай працювали парами для власного захисту. Вашті шукала на самоті. Їй довелося. Інші члени її сім'ї старанно працювали; вони планували роботу протягом кількох місяців, і це була ніч, коли вони збиралися її здійснити.


Вашті була стрункою красунею років двадцяти п'яти. Грива блискучого чорного волосся, що переливалася темно-синіми відблисками, спускалася до попереку. Її обличчя було широким, у формі серця, вишуканої форми, з темно-карими очима та соковитими губами. Її приголомшливе тіло з важкими грудьми, вузькою талією і широкими стегнами могло бути зразком для однієї з богинь індуїстів, чиї пишні форми рельєфно висічені на багатьох стародавніх храмах.


Але Вашті була дуже сучасною жінкою. Її західне вбрання - футболка, що обтягує, і вузькі джинси - лише підкреслював її провокаційну форму. І не менш провокаційним для легіонів чоловіків, що кишать в окрузі, був її одиночний статус без супроводу. Самотня жінка в районі Круга була схожа на повію!


У будь-якому випадку, вона була чесною здобиччю, принаймні так думали молоді люди, які йшли за нею.


Але у цієї бездомної кішки були тигрові пазурі - місцевий аналог кастет, що наїжачилися гострими, як бритва, вістрями кинджалів. Втрата, яку вони могли завдати одним ударом, була величезною. Зазвичай достатньо було розмахувати ними, щоб відлякати всіх, крім найнаполегливіших.


Вашті вже використовувала їх одного вечора, коли якийсь смердючий п'яниця схопив її і штовхнув до стіни. Один прохід кігтів по обмацувальній руці наніс їй п'ять глибоких порізів.


П'яний з хвилину тупо дивився на свою понівечену руку, дивлячись, як вона кровоточить. Біль, нарешті, проник у його замаринований мозок, і він з виттям втік, супроводжуваний глузливим сміхом здивованих глядачів.


Різке клацання її зап'ястя струсило з пазурів велику частину крові. Решту вона витерла хусткою, продовжуючи пошуки. Минула година, дві, три безрезультатно.


«Пшш! Вашті! »


Вашті обернулася, не бачачи, хто назвав її ім'я.


"Сюди", - покликав голос.


Фігура стояла у прихованому дверному отворі, далеко від потоку пішоходів. Тінь затулив його. Стискаючи пазурі тигра, Вашті підійшла до нього.


"Це я, Джасвант!"


Джасвант була дрібним шахраєм, який дивився на неї. Вашті розслабилася, але зовсім небагато.


«Чому ти ховаєшся у дверях?» - Запитала вона його.


"Я не хочу, щоб мене бачили тим, хто розмовляє з тобою".


"Чому ні?"


«Я щойно прийшла з кафе Хамюн. Нараян там.


"Хвала Господу! ~ Я скрізь його шукав!"


«Ну він там, добре. У нього є що розповісти дивну історію, і він розповідає її будь-кому, хто купує йому випивку, – сказав Джасвант. «Те, що він розповідає, Вашті, я не хотів чути. Деякі речі надто небезпечні, щоб їх знати. Тобі краще знайти його, перш ніж це зробить хтось інший.


Вашті зірвалася і побігла. Коли вона дісталася кафе Хам'юн, її брата не було. Коли вона вийшла з кафе, вуличний хлопчик у лахмітті потягнув її за руку.


“Скучаєш. Такоре?» – повільно сказала виснажена дитина.


"Хто ти? Чого ти хочеш?" Щось нервувало її в цій купі ганчір'я та кісток, яка сказала її ім'я.


«Нараян сказав мені доглядати тебе», - сказав він.


"Де він?"


«Він чекає на вас у Club Blib».


"Я ніколи не чула про це місце", - сказав Вашті.


З порожніми очима дитина просто дивилася на неї, поки вона не спитала: "Ну, а де це?"


"Вулиця Айят".


«Я знаю вулицю Айят. Там немає клубу.


«Йди за мною», - сказав хлопчик. "Я відвезу тебе туди".


Гучні натовпи, бари та дискотеки Connaught Circle незабаром залишилися далеко позаду. Вулиця Айят була брудним глухим кутом, останньою зупинкою перед могилою для самих змучених повій та обпалених наркоманів. Його убогі цегляні будівлі приховували невимовні людські страждання за своїми фасадами, що обсипалися.


Хлопчик зашаркав у провулок. Біля його входу навпочіпки сидів древній жебрак. Від нього так сильно смерділо, що Вашті відсторонилася від нього. Він проігнорував зловмисників. Він був такий далеко, що, мабуть, навіть не підозрював про них.


Вашті зупинився. "Ви впевнені, що це потрібне місце?"


Хлопчик вказав на довгасту дірку в глухій цегляній стіні посеред провулку. "Там унизу."


Діра була сходами, що вели до дверей підвалу. Вашті обійшла його, вдивляючись у темряву. Двері виділялися жовтим світлом, що просочувалося через одвірок. Знизу долинала приглушена музика. Коли вона звела очі, її молодий провідник зник.


Після деякого вагання вона спустилася вузькими кам'яними сходами. У під'їзді пахло сечею. Вашті стиснула кігті тигра для заспокоєння.


Її вільна рука постукала у двері. Вона стукала в двері, доки її маленький кулачок не захворів. Вона повернулася, щоб піти, як у дверях на рівні очей відкрився невеликий квадратний люк. Виглянула пара налитих кров'ю, розфокусованих очей.


Це Club Blib? - Запитала Вашті. "Я маю зустрітися зі своїм..."


Люк-очок закрився. Розсерджена, Вашті почала підніматися сходами.


Двері відкрилися. Швейцар сказав: Це тут. Він був настільки старим, що був схожий на ходячий труп. Його висохла коричнева рука поманила Вашті всередину.


Вона глибоко зітхнула та увійшла. Крихітний передпокій переходив у широкий підвал з низькою стелею. Повітря було затхлим, а стіни вкриті пилом.


На підлозі під трубою над головою утворилася чорна калюжа.


Чотири столи із трьома стільцями кожен займали центр кімнати. На стільцях не було людей, крім одного за столом зліва від Вашті. У ньому сидів сутулий чоловік. Його руки були схрещені на столі, а голова лежала на них. Він безперервно хропів.


Біля задньої стіни стояла брудна стійка. Уздовж його верху стояли старі темно-коричневі пляшки. Стародавній бакелітовий радіоприймач


стояло поруч із ними, джерело музики, яку Вашті чула раніше.


Зліва від прилавка висіла вишита бусами фіранка біля входу у вузький коридор, освітлений червоною лампочкою. Уздовж правої стіни вишикувався ряд дерев'яних будок. На перший погляд вони здавалися незайнятими.


Потім вона побачила, що в далекій від неї хтось був. Кабінки були з високими спинками, тому вона могла бачити лише маківку чорноволосої голови.


Вона озирнулася через плече. Старий швейцар сидів на дерев'яному табуреті та читав молитовник. На середині його носа лежали окуляри в дротяній оправі. Він тримав книгу обома руками, підносячи до тьмяних очей. Він здавався досить невинним. Вашті рушив уперед.


Нараян сидів у останній кабінці, залишившись холодним. Полегшення змінилося гнівом у Вашті, полегшенням при виявленні її брата і люттю через те, що він був у такому ганебному становищі.


Він сидів у кутку, відвернувшись від неї. Від нього пахло випивкою і ще гірше. Вашті схопила його за плече, щоб гарненько струсити.


"Нараян!"


Вона смикнула його до себе. Опіру не було. Він був безвольним, як ганчір'яна лялька. Його кучерява голова схилилася набік, оголюючи багряне обличчя.


Його сліпі очі витріщені, рот роззявлений, почорнілий язик висовується.


Глибоко в його шиї, майже захований, була зброя страти – золотий шнур. Нараяна було задушено до смерті.


Губи Вашті відкрилися, але горло здавалося паралізованим.


Товста жінка з'явилася з-за прилавка, де вона ховалася, і підкралася до Вашті. Вона рухалася з дивовижною скритністю для одного з її грубих тіл. Вашті не знала, що вона там, поки не стало майже надто пізно.


Відчувши рух позаду неї, Вашті почала повертатися. Вона помітила, як на неї насувається неймовірно товста жінка. М'язисті руки уклали Вашті в нищівні ведмежі обійми.


Товста жінка повернула її, перевернувши стілець. Чоловік, що хропів біля столу, підвівся. Він був високим і худим, з сумними очима з важкими віками та врослими вусами. Його плечі тремтіли, і він захрипів від сміху. Потім у його руках був золотий шнур, і він засміявся дужче.


Жахливі руки тримали Вашті ще сильніше, і молода жінка не могла дихати в легенях, щоб кричати.


Швейцар відзначив його місце, закрив свій молитовник і відклав його убік.


Він підвівся з стільця і повільно підійшов до них.


Худий чоловік із сумними очима грав із золотою мотузкою, пестивши її.


«Обережно, Прімало. Ти її зламаєш. Він не виглядав надто стурбованим.


«Я не зламаю її. Я трохи зігну її, - відповіла товста жінка.


«Нахили її вперед, щоб я міг поєднати свій рухав на її маленькій шиї».


Швейцар усе приходив, але добиратися до нього потрібно було багато часу.


Чоловік із сумними очима затиснув мотузку в кулаках. «Ось тобі намисто, мій вихованець, гарне золоте намисто...»


Вашті підняла праву ногу і щосили вдарила високим підбором по стопі Примали, зламавши кістки.


Примала закричала. «Ваші знову тупнула, скрипучи п'ятою, поки не почула, як ламаються нові кістки. Примала ще раз закричала і послабила хватку.


Вашті глибоко зітхнула і вирвалася з рук Примали. Чоловік із сумними очима схопив її.


Нарешті, Вашті вдалося пустити в хід свої тигрові пазурі. Вона різала, розриваючи горло Сумними очима. Мабуть, вона перерізала головну артерію, бо раптово кров була всюди, яскравий червоний спалах у цьому старому темно-коричневому підвалі.


Сумні очі ляскали руками через те, що залишилося від його горла, але він не міг стримати кров. Він склав коліна і сів на підлогу.


Вашті побігла до дверей. Швейцар спробував піти з її дороги. Її кігтиста рука вдарила його по обличчю, розірвавши його ліву сторону. Зі стоном він зісковзнув по стіні і сів на підлогу.


Двері були замкнені на засув. Вашті відкинув болти, але штанга виявилася затиснутою.


Примала наближалася до неї. Стогнучи, ридаючи, лаючись, товста жінка шкутильгала по підлозі. Вона теж рухалася досить швидко, незважаючи на біль.


Вашті вдарила по перекладині прикладом своєї хватки тигрового кігтя. Вона вдарила його півдюжини разів, перш ніж він відірвався.


Примала була за кілька кроків від неї. Вашті жбурнула важку штангу в ноги розсердженої жінки, вибивши їх з-під неї. Товста жінка з криком впала з криком.


Вашті відчинила двері і побігла. Вона бігла, бігла та бігла...


Аж до Бенареса та Мулага.


Четвертий розділ.


На відміну від звичайних відвідувачів Мулаг, Нік Картер був платним клієнтом. Охоронці не обшукували ні його, ні Гуптила. Що було добре, оскільки Кіллмайстер був добре озброєний.


Картер був одягнений у бежевий спортивний піджак тропічного відтінку, блідо-блакитну бавовняну сорочку, коричневі штани та коричневі лофери. Наряд виглядав цілком прийнятно


коли він уперше вийшов із літака з кондиціонером, який доставив його до Індії. Через п'ять хвилин, завдяки неймовірній спеці і вологості передмусонного клімату, Картер виглядав так, ніби прийняв душ, не знімаючи одягу.


Однак його куртка більша, ніж диктат моди. Він приховувала його 9-міліметровий «Люгер», захований під лівою пахвою, і його стилет, що щільно прилягає до піхв на правому передпліччі. Йому підкинули ще кілька сюрпризів.


Заступник наглядача Датта прийняв Картера та Гуптіла в кабінеті відсутнього наглядача, який Датта зайняв під час цієї нічної зміни. Датта був квадратним обличчям середнього віку з досить смішними вусами, схожими на зубну щітку.


У ньому було щось нав'язливо знайоме, хоча Картер ніколи з ним раніше не зустрічався. Потім Картер зрозумів, що Датта має надприродну подібність із зображенням Гітлера Чарлі Чапліном у його фільмі 1940 року «Великий диктатор». Він оглянув кімнату, щоб не посміхнутися.


В адміністративному офісі панувала радісна плутанина. Своєрідне порятунок від спекотної спеки забезпечив величезний стельовий вентилятор. Кожен незакріплений папір, папку та документ у кімнаті потрібно було обтяжити, щоб їх не рознесло вітром.


Гуптіл виступив з поданням, описавши Датту як «патріотичного адміністратора, який був досить добрим, щоб допомогти нам у цьому делікатному питанні». З ввічливості щодо Картера і на знак визнання того, що хабарі були доларами AX, розмова велася англійською мовою.


На столі лежало досьє Вашті Такоре. Датта порадився із ним.


Він розглянув звинувачення. «Бранниця була затримана, коли вона нишпорила в кишені бомбейського паломника в наше священне місто. При затриманні чинила опір, підбила око одного з офіцерів, які його заарештовували. Коли, нарешті, її схопили, вона спробувала спровокувати натовп роззяв, щоб перешкодити поліцейським відвести її. Мабуть, вона була надто переконливою. Натовп став буйним і не відступав, поки офіцери не оголили зброю».


Датта закрив папку. «Ви розумієте, що це серйозні звинувачення. Ми тут, у Варанасі, не поблажливо ставимося до тих, хто обкрадає паломників. Опір арешту та розпалювання безладів також є найбільш серйозними звинуваченнями».


Заступник начальника в'язниці Датта посміхнувся. «Але пан Гу Чарві переконав мене, що в цій справі є пом'якшувальні обставини».


Потрібно було чимало переконливих доказів. Купівля свободи Вашті Такоре коштувала значно більше, ніж жменя рупій. Гуптіл був щасливий, що взаємний обмін інформацією між різними поліцейськими юрисдикціями перебували у примітивному стані. Якби заступник начальника в'язниці Датта знав про поліцейське досьє Вашті у Делі, ціна справді злетіла б.


Заступник начальника в'язниці Датта почистив горло. «А тепер, я впевнений, ви, джентльмени, хотіли б прийняти ув'язнену і вирушити в дорогу. Отже, якби ми могли просто завершити справу..."


"Звичайно", - сказав Гуптіл і передав заступнику начальника в'язниці Датте опуклий манільський конверт.


«Прошу вас не думати, що я кидаю тінь на ваші чесні стосунки, але я маю порахувати гроші», - сказав Датта. «Зрештою, якщо їх виявиться менше за якоюсь помилкою, я навряд чи зможу пізніше звернутися до вас за недоплаченою сумою».


«Без образ, – сказав Картер. «Але, як ви зазначили, ми поспішаємо. Ми були б вдячні, якби ви могли прискорити наш від'їзд, а поки що привезли сюди в'язня.


"Безумовно." Датта активував настільний інтерком і гаркнув у нього, але обладнання не запрацювало миттєво, і він не міг зв'язатися зі своїм зовнішнім офісом. Він щосили закричав, звертаючись до свого підлеглого.


Його помічник відчинив двері і просунув голову у внутрішній кабінет. Датта звелів йому привести до них Вашті Такоре.


"Негайно, сер".


Датта продовжив рахувати гроші. Звісно, все було там; Гуптіл Гучарві знав, що краще не захищати заступника начальника в'язниці у стінах його в'язниці.


Переконавшись, що він повністю має узгоджену суму, Датта посміхнувся. Але його гарний настрій зник, коли його помічник повернувся один.


"Де ув'язнена?" - нахмурившись, спитав Датта.


"Вона в лазареті", - відповів ад'ютант.


"Навіщо? Вона хвора?"


«Її оглядає лікар. На наявність ознак холери», – додав помічник.


"Який лікар?" - Запитав відповіді Датта. «Наша людина пішла додому о дев'ятій годині».


«Лікар із бюро боротьби з хворобами міського управління охорони здоров'я. Він щойно приїхав».


"О так, тепер я згадав", - сказав Датта. «Наглядач дещо згадав про приїзд лікаря. Але цей ув'язнений не хворий. Він здоровий як бик, як я її нещодавно бачив.


Підлеглий знизав плечима. «Лікар запитав її на ім'я». Відчувши напругу в кімнаті, помічник швидко сховався. «Начальник порадив мені повністю співпрацювати із лікарем. Я не


гадаю, ти хотів, щоб це тебе турбувало”.


Картер уже підвівся з стільця. "Де лазарет?"


"У цьому крилі", - сказав Датта.


«Ми дуже поспішаємо, – сказав Картер.


«Ви підозрюєте недобре?»


«Можливо, якщо ми не рухатимемося швидко».


"Одну секунду будь-ласка." Датта відкрив нижню шухляду столу і дістав револьвер «магнум» 44 калібру з восьмидюймовим стволом. Він був такий великий, що пістолет, який Гуптіл забрав у Шахіда, виглядав як дитяча іграшка.


Коли він побачив пістолет, підлеглий перейшов на підвищену передачу. Він вискочив із офісу та зібрав кількох охоронців.


Заступник начальника в'язниці Датта вийшов із-за столу з пістолетом у руці і пішов попереду. Гуптіл Гучарві подумки вдарив себе дюжину разів за передачу готівки, перш ніж упевнитись, що «товар» цілий. Хоч би що трапилося з Вашті Такоре, заступник начальника в'язниці Датта ніколи не поверне гроші.


Датта, Картер, Гуптіл, помічник Датти і троє охоронців кинулися довгим напівтемним коридором. Охоронці не знали, що відбувається, але, коли вони побачили пістолет Датти, вони витягли свої. Картер страшенно сподівався, що ніхто не стане щасливим натиснути на курок.


Ті, хто біжить, повернули за кут і пішли іншим, більш коротким коридором. На його кінці розташовувався лазарет із зачиненими дверима. Верхня половина дверей була виготовлена з напівпрозорого матового скла, що не дозволяло їм заглядати всередину кімнати.


Датта спробував відчинити дверну ручку. Двері були зачинені.


«Зламати!» – крикнув він охоронцям.


Але він був такий схвильований, що сам виконав команду. Він розбив стовбур пістолета об скло. Скло тріснуло, але не розбилося, що ще більше розлютило Датту.


З іншого боку дверей пролунав здавлений крик.


Як лютий бик, Датта знову змахнув пістолетом, як кийком. Це зробило справу. Скло розлетілося, на підлогу лазарета посипалися уламки кристалів.


Датта заліз усередину, відімкнув двері і відчинив її ногою. Але першим увійшов Нік Картер. Його зустріла дивна картина. Гротескно товста медсестра, права нога якої була в гіпсовій пов'язці, боролася із ув'язненою, яка тримала її позаду.


Прекрасна бранка боролася щосили, але вона була безпорадна в обіймах величезної жінки. Худий чоловік із кислим обличчям у білому халаті тривожно танцював навколо жінок, тримаючи шприц для підшкірних ін'єкцій, поклавши великий палець на поршень.


Картер не знав, хто була ця величезна жінка чи чоловік зі шприцом, але він був абсолютно впевнений, що вони не мають жодного стосунку до міського бюро контролю за захворюваннями.


Примала – адже це була вона в уніформі медсестри – однією рукою затиснула нижню половину обличчя Вашті, затиснула носа та прикрила рота. Іншою рукою вона обняла ліве зап'ястя Вашті, простягаючи руку назовні, оголюючи внутрішню частину передпліччя для голки чоловіка.


Перед тим, як приступити до справи, Картер крикнув на своєму обмеженому хіндустані: «Не стріляйте! Ви вб'єте дівчину! Найменше він хотів опинитися посередині, якщо Датта та охоронці почнуть стріляти. Він просто сподівався, що охоронці зрозуміли його акцент.


Хударлявий чоловік відпустив шприц і почав хапатися за пістолет у кишені. Він ще шукав його, коли Картер підійшов до нього. "Убий її!" - крикнув чоловік товстій жінці.


А потім Картер схопив його.


Чоловік помітив розпливчасте різке рух - удар Картера розкритою рукою.


Ребро руки Кілмастера перерізало йому горло.


У цей момент чоловік перестав бути активним учасником гри. Він відсахнувся, задихаючись і задихаючись, врізавшись у стіну. Він упав непритомний.


Примала змінила тактику. План полягав у тому, щоб вирубати Вашті уколом транквілізатора, занурити її на каталку та вивести з в'язниці під приводом того, що вона дуже заразна. Хазяї Примали хотіли, щоб Вашті була живою.


Оскільки передчасне відкриття зруйнувало цей план, Прімала вирішила скористатися другим варіантом, а саме вбити Вашті. Маючи величезну силу, Примала могла зламати шию так само легко, як зламати хлібну паличку. Він вирішив зробити саме це.


Вашті намагалася вдарити Прималу по хворій нозі, але товста жінка була готова до цього. Вона підняла Вашті так, щоб її ноги були відірвані від підлоги.


Вашті не могла не пристосуватися. Так як вона не могла штовхнути ногою, вона зробила наступний крок. Вона встромилася зубами в руку, якою Примала затиснула їй рота, і вкусила пальці так сильно, як тільки могла, впиваючись зубами в кістки.


Картер підійшов до жінок, що борються, величезна з яких кричала від болю. Він схопив Прималу за руку, щоб застосувати караючий прийом підпорядкування. Техніка стримування вимагала, щоб він зігнув руку за спину, а потім застосував максимальне зусилля. Але хоч би скільки сили він доклав, він не міг зсунути її руку. Жінка була складена як бик, і її агонія не зменшила її сили.


Проте Кіллмайстер знав, як протистояти грубій силі. Він рушив за Прималою і завдав потужного удару правою в її потилицю. Його кулак врізався в її потиличну опуклість, той нервовий вузол, де задня частина черепа з'єднується з шиєю. Це був руйнівний удар, який міг нокаутувати чи навіть вбити супротивника при правильному застосуванні.


Цей удар було завдано правильно. Коли його суглоби з'єдналися, пролунала різка бавовна. Примала була приголомшена, але не вийшла з ладу.


Проте удар змусив її звільнити Вашті. Вашті послабила бульдожу хватку на руці, яку та кусала, і вислизнула на волю, побігши в інший кінець кімнати.


Примала обернулася до Картера. Він був уражений; ця шалена товста жінка була силою природи. Він ударив її ударом, який би закінчив більшість чоловіків, але вона поверталася за іншим.


Датта крикнув своїм людям. «Не стійте, ідіоти! Зупини цю жінку! "


Охоронці пустили в хід свої палиці, вдаривши Прималу ззаду. Поки вона відбивалася від них, Картер скористався нагодою, щоб обійти її.


Травмована ступня Примали зробила її інвалідом. Вона почала падати під дощем нищівних ударів. Увійшов охоронець з піднятою палицею, щоб завдати удару. Примала схопила його за руку та потягла вперед. Охоронець загорлав, коли його ноги відірвалися від підлоги. Примала взяла охоронця під його талію та розігнула ноги.


Раптом стражник перекинувся через її спину і почав крутитись у повітрі, задихаючись від обертання. Нога в гіпсі, укушена, кровоточива рука, руйнівні удари, які вона вже отримала, - все це було відкинуто Прималою, яка тепер була в люті берсерку.


Нога охоронця, що крутиться, ударила помічника Датти в щелепу, і той був відкинутий назад у візок з інструментами. Він упав на неї, очистивши від інструментів, пляшок, флаконів та іншого медичного приладдя. Колісний візок мчав по кімнаті, неохоче керований напівнесвідомим підлеглим Датти.


Охоронець, який все ще стояв обома ногами на підлозі, спробував нову тактику. Замість того, щоб бити палицею, він тримав її обома руками і тицьнув у Прималу. Дуже обіцяюча ідея, яка могла б виявитися ефективною, якби Примала не кинула на нього іншого охоронця. Ці двоє впали, стогначи, переплітаючись з рук і ніг, виглядаючи як якесь екзотичне багатогранне індуїстське божество.


На мить Примала здавалася переможною, потім дуло пістолета заступника начальника в'язниці Датти вдарило її по потилиці. Датті вдалося відстати від неї, поки вона була зайнята іншими. Вона похитнулася, очі її закотилися. Датта не ризикнув. Він ударив її вдруге, сильніше, і Примала вдарилася об підлогу з глухим стукотом, від якого затремтіла будівля. Датта був дуже задоволений собою, але не настільки щасливий, що втратив з поля зору тепер уже перебував у свідомості «лікаря», що повзу рачки до дверей.


Вашті сама рухалася туди, коли Нік Картер схопив її за лікоть. Вашті повернувся і подивився на найкращого агента AXE. Їй сподобалося, що вона побачила.


У незнайомця було трохи побите, але все ж таки гарне обличчя, і хоча він міцно тримав її, не завдавши їй шкоди, в його очах було щось тверде, натяк на жорстокість і більше, ніж легка небезпека. А потім Нік Картер усміхнувся їй, і Вашті передумала про втечу.


Вії тремтіли, губи розплющилися, Вашті знепритомніла - або вона прикинулася. Її схопила пара сильних рук, одна тримала її за спину, а інша – під коліна. Вона зітхнула, поклавши голову йому на груди. Гуптил посміхнувся. Чарівність Картера ніколи не підводила; навіть у найнесподіваніших обставинах.


Тим часом заступник начальника в'язниці Датта зупинив просування худого людини до дверей, притиснувши дуло пістолета до його потилиці.


У полі зору виникла нова група охоронців.


«Не хвилюйтеся, – оголосив заступник начальника в'язниці Датта. "Все під контролем!"


Примала корчилася на підлозі, намагаючись підвестися з лежачи.


«Арештуйте цю жінку!» - скомандував Датта. «Закувати її в кайдани та не ризикувати! Зроби їх удвічі міцнішими! »


Охоронець, якого збив інший охоронець, похитав головою, намагаючись очистити його. Він попередив підкріплення: «Будьте обережні! Вона сильна, як буйвол! "


Примала зникла з поля зору, коли її оточили охоронці, усі з яких змагалися, щоб продемонструвати свою запопадливість.


Хтось простяг руку охоронцеві, який летів літаком на спині Примали. Колір його обличчя був блідо-жовтий. Він хитнувся до раковини, і його вирвало.


Руки допомоги допомогли помічникові Датти. На його щелепі там, де його вдарили ногою, утворився великий синець. - Моя щелепа, - прохрипів він спотвореним голосом. "Я думаю, вона зламана".


Що нам з ним робити? - Запитав Датта охоронець.


«Відведіть його в лазарет», - почав Датта, коли зрозумів, що вони в лазареті. Місце було безладно. «Відведи його до мого офісу.


Ми пошлемо за лікарем.


Чоловік із кислим обличчям, присівши на підлогу рачки, сказав: «Я лікар».


Датта посміхнувся. "Звичайно ж. А тепер припустимо, що ви скажете мені, хто ви і в чому ваша маленька гра".


Чоловік замовк.


"О, так ти не говоритимеш, а?" - сказав Датта. "Побачимо, чи зможемо ми переконати вас бути більш відкритими!"


"Краще порадьтеся зі своїм начальником, перш ніж робити те, про що ви пошкодуєте", - відрізав чоловік у халаті лікаря.


"Що це має означати?"


"Отже, тобі краще трохи поговорити з наглядачем", - сказав худий чоловік. "Це все, що я збираюся сказати".


«Киньте його в камеру!» - наказав Датта. «Але, ем, не роби нічого іншого, доки не отримаєш наказ від мене».


"Так, сер", - сказав охоронець.


Картер почав втомлюватися тримати Вашті, і став опускати її.


Вашті здивувала його, запитавши англійською: «Хіба тобі не подобається тримати мене?»


"У будь-який інший час було б приємно", - сказав Картер. «Але це бізнес. Ви хочете забратися звідси, чи не так? "


Справді, це вона зробила. Картер поставив її. Звільнившись, Вашті зуміла потертися про його добре мускулистий торс. Вигин її стегна зачепив його пах. Картер відчув легкий рух, але приховав усмішку.


Група охоронців застогнала від напруги, змушуючи Прімалу піднятися на ноги. Її та її напарника потягли до в'язниці.


Датта зберігав мовчання і задумливість з того часу, як фальшивий лікар висловився про перевірку у наглядача. Кіллмайстер не хотів, щоб він надто багато думав.


«Вітаю!» - сказав Картер. «Ти станеш героєм, коли стане відомо про те, як ти поодинці захопив цю банду».


"Але хто вони?" - Запитав Датта.


Картер понизив голос, щоб його міг чути лише Датта. «Якщо я можу поставити вам особисте запитання, заступнике, хтось із цих персонажів уклав з вами якісь фінансові домовленості?»


"Вони напевно це не зробили!"


"Іншими словами, вони намагалися поставити вас у незручне становище, потягнувши одного з ваших підопічних, навіть не маючи пристойності винагородити вас, як це зробив я".


"Свині!" Обурення Датти було щирим. Сама думка про те, що у в'язниці була укладена приватна угода без його участі в ньому, справді розлючувала.


Картер продовжив. «Чи не здивується наглядач, коли дізнається, що ви спіймали банду на місці злочину і тримаєте її під замком?»


"Я скажу, що він буде!"


Ти будеш героєм. Можливо, ти навіть будеш у черзі на підвищення».


«Єдине начальство над моєю - це наглядач», - сказав Датта.


"Чи потрібно мені сказати більше?" Картер усміхнувся і відповів на своє запитання. «О, так, є ще дещо. У машині швидкої допомоги двоє чоловіків. Якщо я не помиляюся, вони беруть участь у цій справі. Якщо ви діятимете швидко, ви зможете їх повністю знищити! »


"Я їм покажу!" Датта присягнув крізь зуби. "Свиня!" - крикнув він знову і рвонув геть. Картер узяв Вашті за руку і пішов за ним. Він не тільки не збирався випускати її з поля зору, але й не збирався випускати її зі своєї досяжності. Він не знав, що вона бачила, але майже втратив її і не збирався дозволяти цьому повторитися.


Датта доручив охорону зібрати більше своїх колег. Заступник начальника в'язниці відімкнув у кабінеті начальника велику дерев'яну стінну шафу. Він був заповнений зброєю, гвинтівками, дробовиками та великою кількістю боєприпасів. З'явилися нові охоронці, і Датта роздав їм зброю. Потім він поліз у задню частину шафи і витяг свій власний пістолет-кулемет. Він вставив у стовбурну коробку барабан на сто набоїв.


Охоронець розмовляв телефоном, передаючи слово стражникам воріт та вежі. Він повісив слухавку, повідомивши: "Вони готові і чекають, коли ви подасте сигнал, сер!"


- Добре, я подам сигнал, - промимрив Датта. «Слідкуйте за мною, чоловіки!»


«Добре, якщо ми приєднаємось до шоу?» - сказав Картер.


"Тільки не заважай".


"Не будемо", - урочисто сказав Картер.


У хвилюванні забулася нищівна нічна спека. Датта вів загін, тримаючи свій пістолет-кулемет, бігаючи коридором, його ноги гойдалися, як поршні. Загін охоронців поспішив за ним, намагаючись не відставати.


Картер, Вашті та Гуптіл пішли за ними. Картер не планував виступати перед місцевою версією Keystone Kops з огляду на всю вогневу міць, яку вони тримали так незручно та недбало. Він все ще тримав Вашті за руку, і вона, мабуть, не заперечувала.


Навіть зазвичай флегматичний Гуптіл був захоплений хвилюванням. Що вночі!


"Так, і це ще не кінець", - нагадав йому Картер.


Двоє чоловіків у машині швидкої допомоги курили і намагалися не заснути, коли заступник начальника в'язниці Датта та його війська вилетіли за двері та вишикувалися в лінію вогню, що охоплює весь двір. На вежах-близнюках, спалахнули потужні прожектори,


освітлюючи двір, як знімальний майданчик.


Датті не потрібний був рупор. Він ревів: «Виходьте з піднятими руками!»


Водночас він задіяв свою зброю та скинув запобіжник.


Водій «швидкої допомоги» увімкнув передачу та натиснув на педаль газу.


Машина швидкої допомоги була припаркована навпроти в'язниці. Водій увімкнув задній хід, розраховуючи, що він ударить машину задом уперед у ворота і проб'є їх.


Він так і не зробив цього.


Датта не наказав своїм людям відкривати вогонь. Він натиснув на спусковий гачок пістолета-кулемета, зробивши довгу чергу. Його люди також почали стріляти.


Картер, Вашті та Гуптіл сховалися за дверима в'язниці. Вашті пригорнулася до Картера, кажучи: «Я так налякана! Будь ласка, обійми мене! »


Картер не повністю їй повірив, але все одно притиснув до себе.


Вищали шини, швидка допомога рвонула назад, шалено смикаючись. Охоронці не були найкращими стрілками у світі, але промахнутися у цьому закритому дворі було складно. "Швидка допомога" була пробита десятками куль.


Пістолет-кулемет був страшенно гарний, але заступника начальника в'язниці це не зупинило. Датта стояв, розставивши ноги, і боровся з віддачею відбійного молотка, коли він випускав кулі.


Люди в машині швидкої допомоги, ймовірно, вже були мертві, але машина продовжувала рух назад, доки не врізалася у ворота. Задня частина машини швидкої допомоги зім'ялася, як гармошка, але залізні грати трималися.


Датта продовжував обстрілювати машину швидкої допомоги, і охоронці наслідували його приклад. Датті щиро хотілося, щоб він стріляв у наглядача.


Хлопцю може бути страшенно нудно бути другим бананом, людиною номер два, особливо коли його начальник виключає його з операцій із прибутком.


Вогонь досягнув бензобака. «Швидка допомога» вибухнула, охоплена розжареною добіла вогненною кулею.


"Жах!" - вигукнув Гуптіл.


Картер дав йому кілька порад. «Наступного разу не зв'язуйся з помічниками. Купуйте боса».


П'ятий розділ.


Шість годин і через 459 миль Картер сховав Вашті Такоре в конспіративному будинку в передмісті Нью-Делі. Прикриття, яке було відоме місцевим жителям, полягало в тому, що об'єкт обслуговується одним із великих багатонаціональних конгломератів для використання приїжджими керівниками високого рівня. Насправді він належав AX і керувався досвідченим оперативником Пітом Барнс.


ЦРУ мали великі об'єкти, аналогічні тому, що було в цьому районі, але Картер тримався від них подалі. Компанія втратила цілу філію своєї мережі, коли зникли їхні люди. Дотримуючись безжальної логіки, Картер повинен був виходити з того, що прикриття було втрачено кожним з їхніх сховищ, польових агентів, контактів та таємних агентів.


Картер був у спальні на другому поверсі. Вашті була в сусідній ванні і освіжалася. Гуптіл Гучарьї був зайнятий справами по місту, намагаючись укласти угоду, щоб звільнити решту клану Такоре від переслідування місцевої влади. Піт Барнс був унизу в кабіні охорони, керуючи пультом управління, який був мозком складної електронної апаратури, що контролює територію притулку, восьмифутову стіну, що оточує його, та всі шляхи доступу.


У комплексі був власний генератор, який захищав обладнання для відеоспостереження від засліплення через вимкнення електроенергії. У безпечному будинку був кондиціонер. Кондиціонери працювали на повну потужність, а температура у приміщенні була близько середини вісімдесятих. Враховуючи, що на вулиці було на тридцять градусів спекотніше і ставало все гіршим, це було непогано.


Картер зняв куртку. Вона була просякнута згодом. Він сумнівався, що найкраща хімчистка у світі зможе повернути її до життя. Він повісив його на вішалку, повісив на одвірок, потім підійшов до зручного стільця і сів, думаючи тепер про Вільгельміна. 9-міліметровий Luger під його мишкою був класичним предметом колекціонування до Другої світової війни. Картер періодично переоснащував свою зброю із сімдесятирічним німецько-американським зброярем із Мілуокі, майстром цього мистецтва, чарівником, маестро. І техніки AX ремонтували її, коли це було потрібно. В результаті Вільгельміна сьогодні була в кращій формі, ніж колись була вперше створена.


Картер витяг пістолет з кобури, помітивши, що шкіра, що промокла, не хотіла відпускати пістолет. Це могло досить сповільнити його витяг, щоб бути убитим.


Він підняв Вільгельміну, вивчаючи зброю. То була якась гра зі світлом, чи на вороненій поверхні з'явилися нові подряпини? Він не міг сказати, напевно. Штори були задерті, у кімнаті було темно, і він не збирався вмикати лампи. «Від цього кляте місце стане тільки спекотніше», - стомлено подумав він.


Чистота в притулку приносила задоволення, а відносна прохолода кондиціонерів - просто рай. Але вигляд великої рожевої кажана


приніс величезне задоволення колишньої ув'язненої Вашті Такоре.


Вашті прочинила двері ванною, виглянула в неї і побачила Картера, що сидить у кріслі біля вікна і смикає пістолет. Вона прочинила двері, щоб переконатися, що вона не замкнена. А потім, оскільки вона була малка-сансі, а її бізнес – злодійство, вона оглянула єдине вікно ванною.


Високо на стіні він був довгим тонким прямокутником з товстого скла, укладеним у сталеву раму. Усередині скла була сітка з тонких срібних дротів, тонких, як котячі вуса. Як і все решта шибки в будинку, це скло було небитким і куленепробивним. І якщо комусь якимось чином вдавалося розбити скло, це тонке, як волосся, дроти датчика викликали червоний сигнал тривоги на консолі управління.


Коли Вашті побачила, що їй не можна вибратися із вікна, вона викинула це з голови. Навіть якби вона могла, вона ще не думала, що піде. Поки вона була тут, у безпечному будинку було багато розваг. Вона подумала про чоловіка, який сидів у сусідній кімнаті, і посміхнулася.


Думка про Картера нагадала їй, що їй треба дещо очистити; вона хотіла зробити себе максимально привабливою, спокусливою.


Вона стягнула брудний тюремний одяг, її тіло зіщулилося від грубої тканини. Знявши їх, сама думка про те, що вона носила ці ганчірки три дні, змусила її здригнутися. Тримаючи їх на відстані витягнутої руки, вона кинула їх у смітник під раковиною. Вона сподівалася, що хтось витягне їх і спалить.


Після її перебування у в'язниці бездоганна ванна кімната здавалася розкішною, як палац махараджі. Вашті захоплювалася світлом, простором, плиткою та фарфором, сяючими світильниками з нержавіючої сталі, стіною дзеркал.


Насамперед на порядку денному було вичистити тюремний сморід і бруд з його пір.


Вона включила душ настільки гаряче і сильно, як могла. Стоячи під бризками, що пінилися, вона обтирала себе великою мочалкою.


Вона не зупинялася, поки її шкіра не стала рожевою. Все її тіло поколювало, і вона почувала себе чудово.


Коли вона перестала приймати душ, вона наповнила ванну гарячою водою. У притулку часто бували жінки, тому на полицях було багато солей для ванн, масел для тіла, кремів, лосьйонів та зволожуючих засобів. Навіть запашна піна для ванни, яку Вашті налила у ванну.


Душ був очищаючим, але ванна була чуттєвим переживанням. Радо зітхнувши, Вашті опустилася у ванну і відмокла. Вона лежала із заплющеними очима і гадала, що вона робитиме далі.


Через деякий час у неї виникла ідея, і вона хихикнула про себе. Гори мильних бульбашок плавали над водою. Вашті зібрала до неї подвійний оберемок, притискаючи тканину до її тіла, щоб приховати груди. Вона витягла з ванни струнку ногу і ногою штовхнула двері.


"Нік ...?"


У них не знадобилося багато часу, щоб розпочати пошук на ім'я. Картер підійшов і зупинився у дверях.


"Не могли б ви вимити мені спину?"


"Звісно."


Картер зняв кобуру з плеча і повісив її на дверну ручку.


"Я знаю, хто ти", - сказала Вашті.


"Хто я?"


"Гангстер", - сказав Вашті.


- Дуже дякую, - весело сказав Картер. "Що змушує вас так казати?"


«Цей пістолет. Цей ніж у тебе на руці.


"Що, ця стара річ?" - сухо сказав Картер. Він розстебнув тонкі ремені пружних замшевих піхов зі свого передпліччя. Усередині сховався Хьюго на своєму гострому, як бритва, стилеті. Поворот зап'ястя призведе до спрацьовування пружинної клямки і потрапить рукояттю ножа до його правої руки.


"Не хотів би намокнути так". Картер обережно відсунув Х'юго - у межах досяжності, але не в межах досяжності Вашті. Вона була змінним чинником у рівнянні, невідомою величиною. Картер був обережний; це йшло із територією.


"Я впевнений, що ви гангстер", - заявила Вашті. «Ви озброєні та небезпечні.


Ви не ведете себе як урядовець, і ви надто красиві, щоб бути поліцейським.


«А ти надто гарна, щоб бути злодійкою».


"Але я злодійка". Деякі з її мильних бульбашок попливли, оголивши темно-коричневий сосок. Вашті не стала його прикривати. «Я злодійка, а ти… це? Як ви це називаєте? О так. Найманий вбивця. Ви ж кілер, чи не так? "


"Ти можеш сказати це."


"Ти не жартуєш". Вашті охопив озноб, тремтіння, що пробігло по спині, почуття, яке було далеко не неприємним. "Ти серйозно.


Це ти маєш на увазі. Ви те, що Ви робите?


Картер зняв промоклу сорочку. Він був уже босоніж. Він зняв штани.


"А тепер, хвилинку ..." - сказала Вашті.


Картер зняв труси. Вашті подивилася на нього, дивилася на нього, її очі зупинилися на покритому шрамами потужному тілі. Усміхаючись, Картер заліз у ванну і сів за нею. Вона сіла між його ніг спиною до нього.


Ти сказала, що хотіла, щоб тобі вимили спину. Я повернуся до тієї розмови, пізніше."


Картер простяг руку і обійняв її. Вона була вологою, гладкою та гладкою. Її шкіра огорнула жаром.


Картер знайшов мочалку та шматок мила. Він намилив тверді груди Вашті, пестячи їх дуже ніжно. Його пальці легенько пробіглися її твердими сосками.


"Уммммм", - зітхнула Вашті. Вона відчувала, як його тіло повільно рухається до її спини. Вона звивалася від насолоди.


Картер посміхнувся. «Радій, що тобі це подобається». Він схилив голову їй через плече і покусав її за вухо. Він був настільки відвернений тим, що робив, що якимось чином зумів упустити мило. Він упав між стегнами Вашті.


«Я зловлю, – сказав Картер. Його пальці знайшли щось більше, ніж мило, і він знав усі потрібні місця та всі способи доторкнутися до неї.


Вашті відчувала, що розчиняється у гарячій воді. Напевно, під кадкою був вогонь, що довів її до кипіння. Її голова закинута, очі напівзаплющені, губи розплющені.


Потім чарівні пальці зникли. "Не зупиняйся", - тихо простогнала вона.


"Я не буду". Руки Картера були на ній, спрямовуючи, погладжуючи, підганяючи, збуджуючи.


Вода та піна хлюпалися у ванні, коли Вашті змінювала позу. Вона повернулась і стала на коліна перед ним. Картер вважав її чудовою істотою з м'язовим тонусом спортсмена та статурою храмової танцівниці. Вона стала на коліна, схрестивши ноги по обидва боки від нього. Під атласною шкірою на її струнких тремтячих стегнах напружилися м'язи. У місці з'єднання стегон вона була ніжною, як квітка.


Картер поклав руки на її широкі стегна, притягуючи до себе. Вона поклала руки йому на стегна і ковзнула до його паху.


Її груди гойдалися перед Картером. Він притулився до них губами. Вони були мокрими, гладкими та ідеальними. Картер засунув один із її темних сосків у рот і посмоктав. Незабаром він взявся за іншу.


Коли він більше не міг терпіти, Картер відкинувся назад і повів стегнами Вашті по своїх. Вона опустилася на нього, і він потужним поштовхом увійшов до неї. Вона поправила стегна, звиваючись, коли він проник у неї на всю довжину. Усередині вона була розплавленим жаром.


Картер рушив, стиснуті сідниці ковзнули по ванні, ноги зігнуті, руки трималися за стегна Вашті. Він штовхав її знову і знову. Їх тіла, що звиваються, створювали приливні хвилі води у ванні, яка плескалася по стінці ванни. Хвилювання досягло свого екстатичного піку, а потім якимось чином вийшло за його межі. У центри насолоди Картера обрушився потік високовольтних іскор, від яких голки злітали з циферблатів.


Потім Вашті скрикнула, і все стало розмитим… Піту Барнсу було передано першочергове повідомлення супутниковим променем. Передача виходила з телефону в штаб-квартирі AX на Дюпон-Серкл у Вашингтоні, округ Колумбія. Сигнал був автоматично зашифрований та закодований, і сигнал був переданий на геосинхронний супутник зв'язку, що знаходиться на орбіті на висоті 23000 миль. Сигнал був переданий на приймальну станцію на іншій стороні планети. Він передавався різними каналами, приймався комунікаційною консоллю в притулок Піта Барнса в Нью-Делі, розшифровувався і розшифровувався.


І все це відбувалося в режимі реального часу, що дозволяло директору AXE розмовляти з групою на іншому кінці світу.


Але щоб поговорити, потрібні двоє, а сторона, з якою хотів поговорити режисер, нині недоступна. Піт Барнс був змушений призупинити роботу свого боса, запального Девіда Хока.


Барнс виходив з центру безпеки рівно стільки, скільки потрібно, щоб забігти нагору і повідомити Ніка Картера, що його розшукують по телефону, але він зупинився, щоб замкнути двері, і повернув ручку, щоб переконатися, що вона замкнена. У чоловіка розвиваються певні звички та рефлекси після того, як він пропрацював у AX більше двох десятиліть. Вони рятують життя.


Двері в спальню були зачинені. Барнс підняв руку, щоб постукати по ній, коли почув жіночий крик. Інстинктивно він відчинив двері й увірвався до спальні. Вона була порожня. Двері у ванну були відчинені, і інший крик пронизав повітря.


Бажаючи взяти з собою пістолет, Барнс поспішив у ванну кімнату. Він зазирнув усередину, потім перевів подих.


"Еее, Нік ...?" Збентежений Барнс обережно відвів погляд.


Картер глянув на дверний отвір і сфокусував погляд. "Що ж?"


Барнс пробурмотів: «Повідомлення з округу Колумбія. Бос хоче поговорити з вами».


"Льмо." Картер очистив свій мозок від туману і подивився на Вашті, що ширяла над ним. Потім він глянув на Барнса. «Скажи Хоуку, що я йому передзвоню. Тепер, коли ми з дамою познайомилися, нам треба дещо сказати.


- Але... - почав Барнс.


"Не хвилюйся. Просто піди і скажи йому, що я скоро з ним поговорю. Він, мабуть, трохи кричить, але сердиться він на мене, а не на тебе. Дякую, Піте, тепер забирайся! До скорого."


Качаючи головою, не чекаючи реакції Хоука, Барнс вийшов із квартири.


Картер узяв з найближчої вішалки кілька рушників і передав їхній розчарованій Вашті.


«Боюсь, що все хороше колись закінчується. Загортайся в них і зустрічай мене у спальні. Я маю дещо знати. Спершу припустимо, що ви скажете мені, чому малка-сансі з Делі раптово опинився на вершині хіт-параду».


Це виявилася справжня історія.


Шостий розділ.


Як і шпигуну, успішному злодіїві потрібна мережа надійних інформаторів. Така амбітна і голодна група, як Takores, мала велику базу розвідників, які завжди шукали вигідні перспективи. Кожен член сім'ї мав свою низку коригувальників.


Нараян Такоре прийшов до своєї сестри Вашті з конфіденційною інформацією. Між ними був рік різниці у віці, і в дитинстві вони мали багато спільних інтересів; це створило тісний зв'язок, який зберігся донині.


Як більшість індійських сімей, клан Такоре був патріархатом. Батько давно мертвий, тому керівництво лягло на плечі старшого сина Санджая. Оскільки Вашті та Нараян були молодшими членами, їхні слова не мали великого значення на сімейних порадах. До їхнього низького статусу додавалася та обставина, що Вашті була жінкою, а Нараян вважався лінивим ні на що не здатним п'яницею. Коли настав час ділити видобуток з роботи, вони отримали найменші частки, незалежно від того, наскільки великий їхній внесок у діяльність групи.


Отже, Нараян приїхав до Вашті з цікавою діловою пропозицією. Один із його спостерігачів виявив перспективну пограбування. Нараян запропонував йому і Вашті зробити роботу самостійно, не повідомляючи про це решту сім'ї. Таким чином, вони могли розділити видобуток прямо навпіл і не бачити, як левова частка щастить старшим.


У тверезому вигляді Нараян був умілим злодієм, що траплялося нечасто. Але він був незграбним та приземленим у порівнянні з Вашті, яка була головним грабіжником сім'ї.


Перш ніж робота буде завершена, буде потрібна серйозна підготовка. Приміщення повинні бути досліджені щодо безпеки, входів, виходів, шляхів підходу та втечі, кількості персоналу та всіх інших деталей, які визначають різницю між успіхом і невдачею.


Вашті погодилася оглянути ділянку. Якщо вийде, вони з братом упораються. Вона вступила в угоду з побоюваннями, оскільки її прихильність до Нараяна не заплющувала їй очі на його часту ненадійність.


Її сумніви посилилися після того, як у ніч, яку було обрано для обстеження об'єкта, Нараян, який мав стежити за нею, був п'яний. Вашті була обурена, але вона була сповнена рішучості зробити свій внесок. Її особисті запаси готівки закінчувалися, і вона могла працювати без Нараяна.


Ранній ранковий годинник застів її блукає незнайомим районом Старого Делі. Незважаючи на спеку, вона була оповита темною вуаллю, ховаючись у її об'ємних складках. Вона зашаркала вперед, що зображало ходу та манери старої, коли вона розглядала об'єкт, наданий навідником Нараяною.


Околиці, оточені забрудненим припливом річки Джамна, являли собою ковдру з божевільної ковдри, в якій чергувалися квартали кишать нетрів, напіврозвалилися руїни і колись горді, але тепер запущені житлові квартали.


Цільовий об'єкт знаходився на західному березі безіменної річки, яка колись була головною нерухомістю британських торгових принців Ост-Індської компанії. Багаті, але сумні за Англією, вони доручили своїм архітекторам побудувати величні міські будинки та особняки, які відтворили б частину Лондона в самому серці раджа.


З того часу площа занепала не менше, ніж імперія. Зневага і гниття покривали купи цегляної кладки, що руйнуються, деякі з яких були настільки небезпечними, що навіть скваттери уникали їх. У рядах будинків зяяли дірки.


Усипані щебенем ділянки були віддані бур'янам, щурам і сміливим зграям шакалів, які не бояться блукати вулицями всього за кілька миль від столиці країни.


Але особливо один будинок відрізнявся цікавими парафіями та відходами. То був будинок, за яким спостерігала Вашті.


«Мабуть, будівля та її територія були гарними століттям раніше», - подумала Вашті. Основна будова була великий чотириповерховий особняк з червоної цегли, побудований досить пізно у вікторіанський період і міг похвалитися екстравагантним орнаментом.


Його територія та господарські будівлі займали цілий квартал. Його фасад був на захід. Його зад був звернений до річки, де круті кам'яні сходи спускалися до майданчика на воді. Його південна сторона виходила на вузьку вуличку, яка стояла під прямим кутом до річки. На іншому боці провулка знаходилася зруйнована церква, що згоріла. Його північний бік виходив на пустир.


Будинок стояв далеко від площі і обмежувався цегляною стіною десяти футів заввишки. Головні ворота розташовувалися посередині західної стіни. Невеликий склад


стояв біля південного муру. У східній стіні був отвір, через який можна було потрапити на берег річки.


Усередині стін було багато місць, де можна було сховатися за купами щебеню, що покриває територію. Очевидно, це місце було покинуто протягом десятиліть. Але тепер у нього з'явились нові орендарі.


Біля головної брами стояла озброєна охорона. Під час пильнування Вашті вони відчиняли ворота, щоб пропустити дорогі автомобілі, розкішні автомобілі, які трясли картину майже розбомбленого запустіння. Пройшовши через ворота, машини прямували підкоподібною дорогою, що веде до головного входу - портика з колонами, увінчаного трикутним фронтоном. Машини вивантажили пасажирів – добре одягнених чоловіків та кілька жінок – які зникли всередині будівлі.


Протягом години Вашті нарахувала близько чотирнадцяти людей, що увійшли до середини.


Хто вони? Що вони там робили?


Вона передбачила, що це було щось незаконне. Азартні ігри, наркотики, проституція – мабуть, усі разом. Це було добре. Порок означав гроші. Зрештою, навідник Нараяна міг знайти можливу перспективу. Потрібно було подальше розслідування.


Вашті ретельно спланувала свій підхід після довгого вивчення сцени. Пройшла година; машин більше не прибувало. Вашті змусило себе рухатися.


Потрапити на територію було легко. Вона пробралася берегом річки до майданчика, піднялася на вершину і прослизнула, мов тінь, крізь щілину в стіні.


Вона тихо йшла, ховаючись за купою уламків, у темряві.


На ній був її робочий одяг: чорна футболка, чорні штани, чорні кросівки. Її волосся було зібрано в одну довгу косу. На кінці коси вона носила декоративне мідне кільце не для прикраси, а тому, що його вага давала їй уявлення про його становище, допомагаючи їй зберігати рівновагу. Довга тонка нейлонова мотузка була зав'язана навколо її середини.


Скориставшись доступним укриттям, вона зигзагами попрямувала до задньої частини будинку. Швидке та ретельне обстеження показало, що вона не могла увійти з першого поверху. Вона не стала б ризикувати підійти з будь-якої іншої сторони будівлі, оскільки її могли побачити варти.


У вікнах не залишилося шибок. Усі вікна на першому поверсі були забиті. Червоне світло проникало крізь щілини в дошках, але вона не могла бачити, що відбувалося всередині. Голоси чулися і стихали, але окремі слова розібрати не могли.


Її натреноване око швидко знайшло спосіб проникнути всередину. Вона пішла прямо нагору.


На другому поверсі виходив балкон із видом на річку. Кімната за ним була темна, здавалося, порожня, і за нею стояли лише кілька випадково покладених дощок. Балюстрада балкона була усіяна різними ручками, що виступають, і декоративними завитками, вирізаними в камені.


Вашті розмотала мотузку, закріпивши на одному кінці петлю. Після кількох безуспішних закидів вона накинула петлю на одну з деталей балкона. Вона перевірила це своєю вагою. Це трималося.


Вона піднялася на двадцять футів над землею, використовуючи декоративні смуги з кам'яної кладки як опори. Проте це був нелегкий підйом.


Коли вона нарешті ступила на балкон, вона звернула мотузку так, щоб її ніхто не бачив на рівні землі, і залишила прив'язаною до поручнів балкона для швидкої втечі.


Ніч була темною - місяця не було, - але у Вашті був гарний нічний зір. Внутрішня кімната була чорною, якщо не брати до уваги найтоншого і найслабшого свічення на стіні навпроти балкона. Вашті здогадалася, що під дверима світило світло.


Декілька старих дощок були прибиті по діагоналі до виходу на балкон. Вашті пірнула під нижню і протиснулася до кімнати. Тихо крадучись Вашті ступала краями своїх туфель, щоб звести до мінімуму звук її кроків.


У темряві, як кажан, вона використовувала інші почуття, щоб компенсувати свою нездатність справді щось бачити. Кожен квадратний дюйм її шкіри був чутливим пристроєм, що відстежує дрібні зміни тиску та сили струму повітря. Її вуха були найкращим варіантом після сонара.


Вони попередили, що вона не одна.


Вона була приблизно на півдорозі до променя світла, що виглядала з-під дверей, коли вона зробила це жахливе відкриття. Вона завмерла. У кімнаті було темно, як у гробниці, і Вашті не хотіла, щоб це був її останній притулок.


Тихий стогін мало не змусив її вистрибнути зі шкіри. Звук повторився.


Вона не могла сказати, чи це було зроблено людиною чи твариною. Приглушене полоскання, наполовину ридання, наполовину стогін. Її руки були вкриті гусячою шкірою, коли вона стояла і слухала.


Їй було досить скорботного крику. Вона піде, і швидко. Повернувшись назад, вона щось натрапила. Щось велике, вологе і м'ясисте, щось живе, що стогне від її дотику.


Вона не могла придушити крик і тут же затиснула рота рукою, проклинаючи себе. Як вона могла бути така дурна, щоб кричати?


Її крик спровокував шалений спалах стогонів. З нього виходили грубі безформні крики, що переходять у різке шаленство. Це скидалося на якийсь епілептичний напад.


Але що ще гірше, стогін викликав інших.


З-за дверей долинали буркотливі голоси та тупітні кроки, і вони швидко наближалися.


Вашті вибігла на балкон і залізла під дошки. Опинившись надвір, вона стояла біля стіни.


Вона боялася зробити перерву через це. Вона знала, що залишатися на місці найчастіше ефективніше, ніж тікати. Задихаючись, серце шалено калатало, Вашті молилася, щоб вони не вирішили дивитися на балкон.


Всередині темрява відступила під хвилею сірого світла через відкриті двері.


Рівні стогін досягли піку страху.


Було завдано удару.


Стогін перейшов у глухе хникання.


«Так краще, – сказав чоловік. "Мені набрид твій шум".


Другий чоловік, сміючись, сказав: «Не хвилюйся, Сундрам, тобі не доведеться довго миритися з цим. Цей собака дійшов до кінця повідця.


Вашті була задоволена тим, що новоприбулі не підозрювали про її присутність.


Вона зрозуміла, що її цікавість може поставити під загрозу її безпеку, але їй просто треба було заглянути до цієї кімнати.


Те, що вона побачила, змусило її кров похолонути.


Той, хто стояв, був чоловіком. Він був прив'язаний голим до дерев'яного крісла з високою спинкою.


Що спочатку вразило Вашті, так це те, що він був жителем Заходу, з довгим сріблясто-сивим волоссям і темними густими бакенбардами. Він був блідим, зморщеним, як коліно слона, і майже такою ж сірою шкірою.


Він був прив'язаний до стільця колючим дротом. Йому заклеїли рота хірургічною стрічкою, що пояснювало його гортанні стогін. Людину явно катували.


Двоє інших чоловіків були індійцями. Один був бородатий, одягнений у традиційну туніку з високим коміром та вільні білі бавовняні бриджі. Інший був поменше, чисто поголений, у спортивній сорочці та джинсах.


Бородатий чоловік схопив в'язня за скуйовджене волосся і закинув йому голову. Сивий чоловік застогнав. Потім індіанець відпустив голову, яка впала вперед, впавши підборіддям на груди. Бородатий чоловік посміхнувся. «Ця міцна стара птах. Але врешті-решт він заговорив. Вони це все роблять.


«Йому ніколи не загрожувала смерть, Бхарате, - сказав інший індіанець. "Не через допит".


«Ні, Сундрам, йому судилося досягти більшого, - сказав Бхарат. «І сподіваюся, що скоро. Він уже починає смердіти, а він ще навіть не помер! "


У залі пролунало ще більше голосів. Сундрам висунув голову з дверей, щоб подивитись. «Схоже, ти здійсниш своє бажання, Бхарате», - повідомив він. "Ось вони йдуть."


Бхарат зігнув пальці. «Я б відразу ж закінчив обох цих іноземних собак», - промимрив він.


Сундрам засміявся. «Стримуйся, мій палкий друже. Особисто я сподіваюся, що наші щедрі покровителі проживуть довге життя – принаймні поки вони залишаються нашими касирами».


До кімнати увійшли троє чоловіків.


Першим був великий бородатий індіанець із яструбиним обличчям, якого інші називали Тураном. Незважаючи на свій гарний одяг, він виглядав як крутий хуліган, а стічні канави великих міст Індії такі ж круті, як і є. Сундрам і Бхарат підкорялися Турану, який володів деякою владою над ними - чи то за рангом, чи в силу його переважаючої жорстокості, Вашті не могла сказати.


Слідом за Тураном були двоє із Заходу. Молодший із пари був чоловіком середнього зросту з пісочним волоссям і вузьким, схожим на скелет обличчям. Він був худорлявим і підтягнутим, його шкіра стала жовтуватою під глибоким засмагою. Його очі були найбільш жвавою частиною його тіла, розпечений попіл застряг у порожнечі.


Він підійшов до в'язня і поплескав його по голові. "Привіт, Грейнджер, старий волоцюга".


«Богиня стає нетерплячою, – сказав Туран. «Гопаласвами хоче знати, коли в нас буде ця людина».


"Зараз", - сказав інший член іноземного дуету. «Ми з ним покінчили».


Ця людина мала вражаючу, майже театральну зовнішність. Йому було п'ятдесят, він був великим і широкоплечим, і його могутнє тіло було одягнене в білий шовковий костюм, який не в'янув навіть від жахливої спеки. У нього була повна голова з хвилястим волоссям кольору солі з перцем і акуратно підстриженим волоссям.


"Зніми з нього кляп, Ланді", - наказав він.


Людина з кістлявим обличчям гаркнула голосом, акцент якого видавав його англійське походження: «Чому б тобі самому не зробити це?»


«Тому що я не хочу забруднити руки».


“Ну, мені це подобається! А мої руки...


"І тому що я плачу".


- Добре, добре, - пробурчав Ланді. «Вважаю, що прислужити другу не завдасть мені шкоди».


Ланді працював над кляпом Грейнджер. Кляп був міцним, і йому довелося працювати впритул. Його гострий ніс зморщився від огид. «Боже, він пахне!»


Ланді нарешті зняв кляп і акуратно витер пальці хусткою. Його напарник тицьнув ув'язненого у напівнесвідомому стані, щоб привернути його увагу.


Після серії різких ударів Грейнджер прийшов до тями.


Йому не вистачало сили, щоб відірвати підборіддя від грудей, але в нього було досить, щоб глянути на свого мучителя очима ненависті.


Чоловік у білому костюмі розмовляв з Тураном на хіндустані, як і Ланді. Тепер він заговорив з Грейнджером англійською. Як і для багатьох в Індії, англійська була другою мовою для всіх такорів, тому Вашті змогла стежити за обміном.


"От і все, Грейнджер", - сказав чоловік у білому. Ти останній з них.


Ланді засміявся. «Вірно, найкраще ми залишили насамкінець. «


"Тепер твоя черга. Якісь останні слова, Грейнджер?"


- Ага, - прохрипіла Грейнджер. «Пішов ти, Рогів».


У цей момент Нік Картер перервав оповідання Вашті. "Яке ім'я ви тільки що сказали?"


- Рогів, - повторив Вашті. «Ось як це звучало для мене. Так, я певен, що то був Рогов.


Щось з'явилося в особі Картера, щось настільки холодне, жорстке і безжальне, що Вашті раптово усвідомила, що коли все було сказано і зроблено, вона справді розточувала свої ласки вбивці. Вона правильно здогадалася.


«Ти його знаєш, чи не так, - м'яко сказала вона. - Я маю на увазі Рогова.


"Так", - сказав Картер майже про себе. "Я знаю його."


Сьомий розділ.


Ви закінчили із ним? Готово? - спитав Туран.


"О, звичайно", - відповів Ланді. "Можете прийняти його з нашими компліментами".


Біля стіни стояв дерев'яний стіл. На ньому лежали різні інструменти. Туран взяв у руки кусачки. Темно-червоні плями на лезах не були іржею. Він попрямував до людини у кріслі.


Жах надав Грейнджеру сили відсахнутися від Турана. «Ні… ні, не треба!


Заради бога, не треба! "


Ланді повернувся до Рогова. "Нам не обов'язково це дивитися, правда?"


«Ви нас вибачте, – сказав Рогов. "У мого партнера слабкий шлунок".


Туран усміхнувся. "На цей раз я збираюся обрізати тільки ці пасма".


Колючий дріт, що зв'язував щиколотки і зап'ястя Грейнджера зі стільцем, розійшовся зі звуками, що пружинили, коли різак їх підрізав.


"Запрошуємо вас приєднатися до нас у нашому поклонінні", - сказав Туран.


«Жахливо дякую, - протягнув Ланді, - але зараз ми підемо далі. Ми просто хотіли попрощатися із нашим приятелем».


"Як хочете", - сказав Туран, потім повернувся до своїх людей. "Приведіть його!"


Сундрам і Бхарат встали по обидва боки від Грейнджера, який слабо протестував.


Кожен схопив його за руку та витягли з крісла.


Вашті побачила садистську витонченість, коли Грейнджер підняли на ноги. Сидіння стільця було знято, без сумніву, щоб надати мучителям вільний та легкий доступ до геніталій жертви.


Потім її увага була переключена на більш нагальні проблеми. Зовні почулися голоси. Вона щосили намагалася розчинитися в тіні. Вона присіла в кутку балкона, дивлячись униз через майстерно вирізані перила.


Два охоронці йшли по доріжці, бовтаючи. Вони піднялися нагору кам'яними сходами, що вели до річки, і озирнулися. Вони не виявляли жодних ознак тривоги, тому Вашті здогадалася, що вони роблять лише звичайні обходи. Один із охоронців відійшов на узбіччя і помочився у кущі. Потім обидва охоронці закурили сигарети і стояли, сміючись і розмовляючи, не виявляючи жодного бажання рухатися далі.


Вашті знову подивилась у кімнату. Вона була порожня. Мовчання. На який будинок жахів вона натрапила? - подумала вона. Цікавість не давала їй спокою. Вона має знати. Цілком можливо, що нагороду буде виплачено людині, яка б донесла на цю банду в поліцію. Вашті ніколи не повідомила про жодне з місцевих злочинних угруповань міста, але ця група була їй невідома.


Не в силах протистояти виклику, вона прослизнула назад до кімнати. Тиша переконала її, що чоловіки покинули цю частину будинку. Коли вона підійшла до дверей, її погляд привернув знаряддя тортур, складені на столі. Вона здригнулася, побачивши жахливе видовище.


Хол був порожній. Глибоко зітхнувши, Вашті почала спускатися навшпиньки вниз, бажаючи мати пістолет або хоча б свої вірні тигрові пазурі.


Наприкінці коридору спалахнуло димне червоне світло. Був слабкий солодкий запах ладану та шарудіння.


Три кам'яні сходи, поворот, потім ще три кам'яні сходи привели її до галереї з видом на центральний великий зал будинку. З балок даху звисали міцні залізні ланцюги. На їхніх кінцях звисали ковані ліхтарі з червоним склом, що заливали простір пекельним сяйвом.


П-подібна галерея височіла приблизно на двадцять футів над першим поверхом. Він спирався на три стіни, а по всій його довжині тяглася багато прикрашена балюстрада заввишки до пояса. Вздовж нього через рівні проміжки стояли кам'яні стовпи, що підтримували склепіння даху.


Вашті впала на живіт, ковзнула до поручня і подивилася.


Зал був храмом, та його мешканці здійснювали простий релігійний обряд. З двох дюжин віруючих, які зібралися внизу, всі, крім жменьки жінок, були чоловіками.


Ці люди були з усіх верств суспільства. Деякі були одягнені у прості бавовняні сорочки та вільні штани; інші були елегантно одягнені у європейські ділові костюми. Їхній вік варіювався від дуже молодих до дуже старих, але більшість із них були середнього віку.


Вівтар стояв біля стіни, яку не перекривала галерея. На піднесенні стояла статуя богині у натуральну величину. Це було зображення красивої молодої жінки, майже оголеною, хтива чарівність та звивиста грація якої не відрізнялися від самої Вашті, і вона була представлена в позі граціозної невимушеності.


Статуя була зроблена із золота. Її очі були розміром з волоський горіх з кривавими рубінами. Нитки молочних перлів прикрашали її плечі. Її кінцівки були прикрашені вінками із живих квітів. Пахощі струменіли з мідних горщиків біля її ніг.


Вона була богинею Калі, а це місце було калігхатом, храмом, присвяченим її поклонінню.


Статуя зображала її у втіленні як прекрасну наречену Шиви, надзвичайно бажану. Позаду статуї гобелен, що покриває стіну, зображував Калі ще в одному з її різноманітних аспектів.


Гобелен із його яскравими яскравими фарбами був вікном у пекло. Тільки пекло, яке він зображував, було цим світом, а чи не наступним. Це був світ у вогні, де орди армій боролися у титанічній бійні. У цьому світі війни, як колос, керувала гротескна фігура карги з довгим волоссям і фіолетовою шкірою, що впивається хаосом і смертю. Вона теж була Калі у своєму втіленні як Темна Мати, Богиня Смерті.


Коли поклонялися мільйони законослухняних громадян Індії, але секта, пов'язана з цим храмом, була зовсім іншою. Вони були членами споконвічного культу Таггі, сумнозвісних головорізів.


Першосвященик стояв спиною до статуї, дивлячись на Грейнджера та групу віруючих. Грейнджер сидів на підлозі, схрестивши під собою ноги зі зв'язаними руками за спиною.


Бандити скандували: «Якщо майі ки в'язниця» - Хай живе богиня Калі!


Це була їхня ритуальна мантра. Постійне повторення слів сили переводило їх у навіювання, навіть гіпнотичний стан.


Священик дав знак розпочати церемонію. Вперед вийшли троє чоловіків, Туран та двоє інших. Туран узяв рухав, священний золотий зашморг головорізів.


Калі створила бандитів для знищення демонів, принаймні так говорить легенда. Якби кров демонів пролилася, кожна крапля перетворилася б на нового демона. Вбивства мали бути здійснені безкровно - традиція, яку досі вшановують ці головорізи.


Дія була стрімкою. Туран намотав шнур на шию Грейнджера. Другий чоловік підняв зв'язані ноги Ґрейнджер. Третій чоловік став навколішки на спину.


Грейнджер спочатку не чинив опір. Смерть була кращою за пекельне катування. У нього був заціпенілий вираз смирення, коли шнур глибоко врізався в його шию, стискаючи дихальне горло, перекриваючи його.


Ґрейнджер хотів померти, але його тіло вперто чіплялося за життя. Пальці його зв'язаних рук корчилися. Він бився ногами, почалися судоми. Його смерть була важкою та потворною.


Вашті не могла бачити останні миті цієї людини. Коли вона знову розплющила очі, Туран знімав рух! з шиї мерця, і бандити випустили гучне колективне зітхання. Вашті знала, що ніколи не забуде цей звук.


Усміхаючись, священик кивнув, спонукаючи свою паству ще раз заспівати свою мантру.


«КОЛИ МАЙЇ КИ ТЮРМА»


Крик струсонув балки даху. Грейнджер закрили квадратним шматком тканини, розстеленим на підлозі.


Його тіло було загорнуте до неї, потім двоє чоловіків винесли його із зали.


Ритуал досяг свого апогею. "Ми віддаємо цю душу тобі, про Калі", - сказав священик. «Щоб запечатати наше підношення, Темна Мати, ми тепер куштуємо священного Гура».


Бандити знову зітхнули, як один.


Біля стіни, під гобеленом, стояла дерев'яна шафа. Вклонившись йому, священик відчинив двері і вийняв чорний лакований ящик, що за розміром і формою мало чим відрізняється від сейфа.


Сектанти вишикувалися в лінію. Священик відчинив коробку. Він був наповнений зернистим сіро-чорним порошком, священним гором. Він видав кожному прихожану за ретельно відміряною порцією Гура. Кожен причастя облизував свою ложку, екстатично закотивши очі і прицмокуючи губами. Потім вони сіли на підлогу в позу лотоса, утворюючи коло. Коли останній із них отримав ложку, священик отримав свою.


Потім він приєднався до них у колі.


Незабаром Бандити почали розгойдуватися і розгойдуватися, ніби тримаючи час під музику, яку могли чути тільки вони. Їхні голови похитувались і закочувалися, очі були заплющені, а відкриті роти екстазно стогнали. Вони насолоджувалися масовим трансом. Дехто почав стогнати і корчитися в нападах чистого захоплення.


Вашті вирішила, що зараз найкращий час для неї, щоб піти. Вона повернулася до кімнати, де спочатку зберігалася Грейнджер. Зовні варти


закінчили перекур та перебралися в іншу частину території.


Вашті затягнула мотузку так, щоб у неї був вузол ковзання. Вона перекинула ноги через перила балкона, взяла мотузку і зісковзнула нею. Коли її ноги благополучно опинилися на твердій землі, вона задіяла ковзний вузол. Петля розірвалася, і мотузка впала на неї. Вона звернула його і зникла непоміченою.


І це могло б бути кінцем, якби не Нараян.


Брат Вашті з нетерпінням чекав результату її експедиції, трохи протверезівши з того часу, як вона бачила його востаннє. Він відмовився повірити їй, коли вона сказала йому, що його передбачувана робота не вдалася. Він думав, що вона дурить його, щоб вона могла сама виконати роботу і зберегти всю здобич.


Вашті розповіла йому про бандитів. Він і в це не повірив спочатку. Бридкі звинувачення звучали туди-сюди, переростаючи в крик.


Нараян повірив, коли навідник, який спочатку намацав роботу, зник. У якомусь сенсі це було гірше. Вашті зробила помилку, розповівши своєму братові про інкрустовану коштовностями золоту статую Калі, запалюючи його уяву жадібністю. Він подумав: Чому, якби в нього було лише кілька добрих людей, які багатства можна було б отримати!


Він не обговорював свої плани з рештою клану. Нараян уявляв себе натхненником, здатним зібрати все воєдино без своїх сумнівів, більше, без братів.


Він вирушив у Коннот-Серкл, об'їжджаючи водопій, часто відвідуваний його злодійськими друзями. Його слова намалювали сяючі картини багатств, які чекають, щоб їх зірвали, зображення настільки фантастичні, що не повірили.


Але їх підслухали не ті люди.


Охоплений передчуттям, Вашті поїхала шукати Нараяна, пошуки закінчилися в кафе «Бліб». Бандити першими знайшли Нараяна. Вашті врятувалася втечею. Вона бігла до чудового будинку родини Такоре у гарному житловому районі.


Вона знову запізнилася, але цього разу запізнення пішло на користь.


Вона приїхала одразу після того, як поліцейський загін здійснив наліт. Вони роїлися по будинку, по території та по вулиці, несучи цінні речі та грабуючи приміщення під приводом збору доказів. У пошуках скарбів вони рвали мостини, ламали стіни та рили ями у дворі.


Декілька божевільних телефонних дзвінків дали Вашті подробиці катастрофи. Анонімний інформатор повідомив закон, що вони можуть спіймати Такорес на місці злочину. Пройшовши за адресою, вказаною невідомим голосом, вони спіймали братів, коли ті грабували особняк багатого бізнесмена.


Честь серед злодіїв? Вашті не ризикувала життям заради вірності численних друзів та соратників своєї сім'ї у грабіжницькій справі. Подібно до того, як успіх повернувся проти Такорес, ці фальшиві друзі обернуться проти неї, віддавши її поліції або, що ще гірше, головорізам.


Вашті втекла, залишивши тільки одяг на спині та дрібницю в кишенях. У неї все вийшло непогано. Вона дісталася Варанасі, перш ніж її успіх закінчився.


Вона була без грошей і голодувала. Вона спробувала забратися в кишеню бомбейського торговця, але її рука втратила спритність. Він упіймав її і тримав досить довго, щоб кілька найближчих поліцейських схопили її.


Її заарештували та кинули до в'язниці Мулаг. Їй не було висунуто жодних звинувачень. Враховуючи громіздку швидкість індійського правосуддя, вона могла рік гнити в камері, перш ніж постати перед судом.


Бандити рухалися швидше. Вони проникли всередину Мулага, щоб забрати її.


"Вони хотіли забрати мене живою", - сказав Вашті. «Вони збиралися повернути мене до калігхату і принести в жертву. Я думав, що все втрачено, але потім ти прийшов, Нік. Ти врятував мені життя, ти...


Вашті перервала свої слова, коли Картер підвівся і пішов до дверей.


Вона вимагала. "Почекай!" "Куди ти збираєшся?"


«Мені потрібно зателефонувати, - сказав Картер. "Я скоро повернусь."


Він вийшов за двері і поспішив униз.


"Що трапилося, Нік?" - сказав Піт Барнс.


"Я готовий поговорити з Хоуком".


Восьмий розділ.


Кабіна безпеки була раєм для технофілів. Кімната без вікон була забита від підлоги до стелі ультрасучасним телекомунікаційним обладнанням. Одна стіна була усіяна рядами телевізійних екранів, "очима" системи спостереження охоронного будинку. Але відеокамери із замкнутим контуром, через які відкривалися вікна в кожну кімнату будинку, на територію та в околиці, були лише частиною картини. Інші вікна були обладнані інфрачервоними датчиками тепла, гратами з електричними променями, датчиками звуку та руху.


Кабіна безпеки відповідала своїй назві та в іншому сенсі. Це був останній редут, остання дірка для болтів у разі переважної атаки.


Стіни його були із залізобетону завтовшки у фут, у які було важко проникнути, як у сховище банку. Глазур'ю на торті був захист зсередини з броньової пластини завтовшки півдюйма. Колись запечатана кімната була герметичною і постачала власну автономну кисневу систему, в якій було достатньо повітря, щоб підтримувати життя людини протягом 24 годин.


Однак Ніка Картера цікавило не безліч захисних пристроїв, а потужна комунікаційна консоль, яка домінує у просторі.


Консоль віддалено нагадувала старомодний орган Вурлітцера з тих, що колись знаходили у величезних, багато прикрашених палацах кіно у минулому. Замість клавіатури на консолі було безліч перемикачів, циферблатів, клавіш та цифрових індикаторів.


Піт Барнс сидів у кріслі біля консолі, працюючи з комбінацією клавіш та реплік, які могли поєднати Killmaster з офісами AX у Вашингтоні, округ Колумбія. Як і все сучасне телекомунікаційне обладнання AXE, консоль була обладнана із захистом від збоїв. -Безпека пристрій. Будь-яка спроба несанкціонованого доступу до нього призведе до спрацьовування розпеченого запального пристрою, що перетворює ці хитромудрі, елегантні компоненти в масу шлаку, що димить.


В очікуванні встановлення зв'язку Картер насолоджувався прохолодним комфортом кабіни. "Піт, це найкраща кімната в будинку".


Барнс посміхнувся через плече. "Подобається?"


"Я люблю це. Це найзручніше місце з тих, що я відчував з тих пір, як вийшов із літака".


«Це місце має бути крутим. Якщо ртуть у градуснику підніметься надто високо, комп'ютери відключаться». Барнс ніжно поплескав по консолі.


«Цю дитину треба побалувати. Вони не такі, як ми, так?


Реле замикається, блоки перемикачів автоматично переключилися, і з'єднання було встановлено. Консоль, що дзижчить, видала звуковий сигнал, і загорілося зелене світло.


Барнс відсунув стілець і підвівся. "Вона вся твоя", - сказав він.


"Вам не потрібно задіяти будь-які елементи управління", - пояснив Барнс, коли Картер сів за велику дошку. «Вона готова до роботи. Просто продовжуйте нормальну розмову, якби ви розмовляли телефоном. У мікрофона дуже хороший звукознімач, тому не думайте, що вам потрібно кричати. І що б ви не робили, не обманюйте себе з керуванням».


«Я готовий, Піте. Дякую."


«А поки я піду подивитися, що я можу пошурхотіти на кухні. Знаєте, я непогано готую!


Картеру завжди подобався Барнс, і він дійсно цінував те, як ця людина тоді витончено пішла. Ця розмова мала бути суворо приватною, і Барнс це знав.


З динаміка пролунав глухий голос: "N3, це AX Com-Sat, тепер ви переключаєтеся на особисту лінію директора".


"Дякую." Картер не знав, чи розмовляв він з оператором чи з комп'ютерною голосовою відповіддю.


Після паузи, в якій промовець промовчав, Картер сказав: «Агент N3 Хоуку, увійдіть, будь ласка».


Голос Хоука почувся. Хрип був у його грубому голосі, а не в системі зв'язку. Голова і засновник AX звучали так близько і ясно, наче він був у одній кімнаті.


"У тебе є для мене відповіді, N3?"


"Ось що в мене є, сер".


Швидко, але з важливими подробицями Картер повідомив Хоуку похмурі факти в тому вигляді, в якому він їх знав: події в Делі, в результаті яких людина ЦРУ Дік Грейнджер і його чотири співробітники зникли відразу, що було скоєно сектою головорізів.


Наприкінці свого звіту Картер упустив бомбу. "Бандити провели акцію, але її організував Сергій Рогов".


«Рогов?» Хоук на мить замислився. "Ви абсолютно впевнені, що це був Рогов?"


"Так сер. У мене є опис очевидця, який підходить до нього. Ви знаєте, як пихатий Рогов у своїй зовнішності. Він ніколи не маскується. Це він, без сумнівів.


"Сукін син!" Яструб вибухнув. Минула мить, перш ніж він продовжив спокійніше: «Ну, це багато що пояснює. Ми чули, що він брав активну участь у кількох проблемних точках там, підливаючи олії у вогонь різних політичних пожеж.


Буквально вчора в мене було повідомлення про його місцезнаходження на північному заході, у Пенджабі».


"Грейнджер, мабуть, зробив щось важливе, щоб залучити Рогова в Делі", - припустив Картер.


"Так, щось велике", - погодився Хоук. «Я збираюся подивитися, чи зможу дізнатися, що це за щось. Не йди, Нік. Я зв'яжуся з тобою якнайшвидше.


"Так, сер", - сказав Картер, але Хоук вже відключив з'єднання.


Чекаючи дзвінка у відповідь, Картер блукав у пошуках Піта Барнса. Він знайшов його на кухні.


«Приєднуйся до мене за пивом, Нік?»


"Звучить чудово."


Два агенти AX сиділи та потягували холодне пиво. Барнс глянув у вікно на невеликий термометр, прикріплений до зовнішньої рами.


«Зараз сто сім, а підйом все ще триває».


Картер похитав головою. «Я не знаю, як можна витримувати таку спеку постійно». Він коротко подумав про своє завдання.


Барнс посміхнувся. Зазвичай це не так. Це найгірша пора року. Прямо перед дощем завжди пекло. А цього року ще гірше, бо сезон дощів уже пізній. Насправді сьогодні досить м'який день. Понад сто дванадцять не буде.


"Це м'яко?"


"Це менше, ніж сто двадцять, які були у нас перед вашим приїздом", - сказав Барнс зі сміхом.


Консоль видала запобіжний зумер, попереджаючи їх про вхідний сигнал.


Але дзвінок був не від Хока; це було від Гуптіля Гучарві, який дзвонив з телефону-автомата в центрі Делі, дзвінок був направлений через консоль для конфіденційності.


"Як справи, Гуптіл?" - спитав Картер.


«Як ви, американці, кажете, у мене є. хороші новини та погані новини. Як ви цього хочете? »


«Спочатку погані новини».


«У в'язниці Мулаг стався струс, - сказав Гуптіл. «На загальний подив, наглядач подав заяву про відставку. За його словами, станом здоров'я. І вгадайте, хто щойно став наглядачем? »


"Наш хороший друг Датта".


"Ви маєте рацію. Наглядач пішов, як і два спійманих нами поплічників, товста жінка і "лікар".


«Давай ще раз, – сказав Картер.


"Їх відпустили сьогодні вранці, і вгадайте, хто їх відпустив?"


Картеру не треба було малювати картинку. «Наш добрий друг, тепер головний наглядач Датта».


«Знову ж таки».


«Це досить легко зрозуміти, – сказав Картер. «Всі вони уклали приватну угоду. Датта мала докази на наглядача, і він шантажував його, змушуючи його піти. Потім він відрізав собі зайвий шматок пирога, продав маріонеткам їхню свободу».


"Я теж так це бачу", - погодився Гуптіл.


"Як щодо хороших новин?"


"Я звільнив Такорес".


"Хороша робота!" - сказав Картер. "Як ти це зробив?"


«Це було легко, Ніку, для цього потрібні були лише гроші. На цей раз я зробив те, що ви пропонували, і купив найкращих людей тюремної системи замість підлеглих. Або, краще сказати, ви їх купили, якщо ви платите.


Скільки це мені обійшлося?


Гуптіл сказав йому.


Картер застогнав.


«Гей, було нелегко знайти колеса, які треба змастити. Схоже, цього місяця кожен чиновник у місті бере відпустку».


"Ну, ви отримуєте те, за що платите".


- І почекай, Нік, поки не побачиш, за що заплатив. Ці Такореси - біда!


У них один брат помер, а другий у лікарні. Вони готові декого вбити».


"Ось як я хочу їх".


«Обережно, Нік. Вони не надто перебірливі у тому, кого вбивати.


"Дякую. Ваше попередження належним чином прийнято до відома, - сказав Картер. "Зустріч призначено?"


«Сьогодні о дев'ятій годині. Ось адреса.


Картер записав місце та дорогу, а потім прочитав їх Гуптілу. Раптом спалахнуло червоне світло і задзвонив зумер. «Мені час іти, Гуптіл. Побачимося увечері."


"Добре, Нік".


Зв'язок із Гуптилом був перерваний, і вхідний промінь був запрограмований. Хоук знову був на зв'язку.


Питання Хоука було косим. "Як погода, Нік?"


"Це вбивчо, сер". Картер насторожився. Хок не був із тих, хто любить світську бесіду.


"Дуже жарко, правда?"


"Жорстока спека".


“Тоді це твій щасливий день. Ти збираєшся в гори, Нік.


Ви збираєтесь у Пенджаб. Зокрема, Мхоті у Каліапурі. Я розумію, що там добре і круто. І вам буде дуже цікаво».


"Рогов, сер?"


"Правильно. Що замишляє Рогов? Що ж, ти збираєшся з'ясувати, що це таке, і зірвати це".


«Але Рогів тут, – почав Картер.


«Я хочу Рогова!» - гаркнув Хоук. "Ти знаєш що. Але я також хочу, щоб вся його операція була згорнута. У цього є деякі аспекти, яких ти ще не знаєш, Нік. Але інспектор Бхалк розповість вам про них".


«Інспектор Бхалк? Хто він?"


«Він є головним детективом, який раніше був головою національного бюро з розслідування злочинів. Тепер він за спеціальним дорученням працює безпосередньо на прем'єр-міністра».


«Вражаючі досягнення, – сказав Картер. "Але де він тут?"


Останні шість тижнів він працював над Пенджабом, наближаючись до Рогова з того кінця. Якщо двоє з'єднаєте разом голови, то Рогов скоро буде роздавлений. Це не може тривати довго, – додав Хоук. «На півночі час іде. Пенджаб готовий вибухнути».


Картер дипломатично сказав, що він упевнений, що Бхалк був високопосадовцем, але він вважає за краще працювати поодинці.


«Це реальна можливість для нас налагодити високопрофесійні зв'язки та добру волю у найвищих ешелонах індійського уряду, Нік», - сказав Хок. «Офіційно Індія є лідером так званих країн, що не приєдналися. Насправді їй було комфортно із Радами. Досі так і є.


«На відміну від своїх попередників, новий прем'єр-міністр не вважає, що соціалізм – найкращий спосіб розвитку його країни. Він намагався перейти на наш бік. Це зробило його трохи непопулярним у Кремлі та у комуністів у його власному уряді.


Ми не хочемо його втрачати».


"Ситуація настільки серйозна?" - спитав Картер.


«Коли Рогов розпалює пожежу? Що ви думаєте?"


"Думаю, я збираюся вирушити в подорож у гори, сер".


"Ти отримав це завдання. Ви вирушите в дорогу, як тільки завершите делійський компонент своєї місії".


Ви хочете, щоб я продовжив тут?


"Так, чорт забирай! Ми не приймаємо жертвоприношень наших чоловіків! І ніяка банда релігійних психов - а я думаю, що це набагато більше - не повинна штовхати ЦРУ», - сказав Хок. «Цей привілей зарезервований за Конгресом та пресою».


Картер мимоволі посміхнувся. Погляди Хоука на слідчі комітети та спостерігачі за ЗМІ часто були недрукованими.


"Коли ти зможеш перейти до бандитів, Нік?" - спитав Хоук.


- Для них усе буде готове за тридцять шість годин, сер.


Дев'ятий розділ


Возз'єднання родини Такоре відбулося того ж вечора в офісі на шостому поверсі комерційної будівлі в центрі Делі. Суддею виступав Гуптіл Гучарві.


Як тільки він побачив Вашті, Гурчуран Такоре вдарив її по обличчю.


Він був м'язом клану, другим старшим братом, чорнобородим хлопцем. Він не сказав ні слова своїй сестрі; він просто підійшов до неї і потяг з розпростертою рукою. Лупа була така гучна, що у Картера забрязкіло у вухах. Він міг уявити, що відчувала Вашті. Вашті повернула голову перед ударом, позбавивши її сили. Але від цього вона похитнулася і мало не впала. Гурчуран підняв руку для другого раунду. Його долоня просвистіла в повітрі, але так і не досягла мети.


Пролунав удар, звук блоку Ніка Картера, що відбиває удар. Гурчуран так і не дізнався, що його вразило. В одну секунду він нависав над Вашті, а наступної секунди Картер якимось чином опинився між ними.


Картер відбив ляпас Гурчурана. Потім він ударив Гурчурана у живіт, збивши його з ніг.


Такорес ахнули від подиву. Їхній брат був такий сильний і жорстокий, що вони самі дали йому прізвисько


"Гурчуран Горила". Вони могли бачити, як його збили раніше, але вони дійсно не могли пригадати, коли.


Здивування змінилося гнівом. Для членів сім'ї було добре шльопати один одного, але для стороннього - робити це одному з них.


Гурчуран сів, хитаючи головою, щоб прояснити це. "Ти вдарив мене", - прохрипів він.


- Правильно, - тихо сказав Картер. «І я зроблю це знову, якщо ти не поводитимешся добре».


"Ти вдарив мене", - приголомшено повторив він.


Гуптіл зітхнув. Не те, щоб Картер не отримав достатнього попередження.


Перед зустріччю Вашті трохи побалакала з ним. Вона пояснила, що її брати не були такими терпимими та широкими, як вона. Їм не сподобалося б відкриття, що їхня єдина сестра потоваришувала з іноземцем. Плюс той факт, що іноземець, можливо, був поліцейським.


Картер сказав їй, що він розуміє ситуацію, і це справді так. Вашті Такоре доведеться жити зі своєю сім'єю ще довго після того, як він піде зі сцени.


І вони також були справжньою родиною.


Санджай Такоре був старшим братом та головою клану. Він був тонкий і гострий, як лезо ножа. Він більше слухав, аніж говорив, і бачив те, що упускали інші.


Наступним після Гурчурана старшим братом був Діліп, якого не було на зустрічі. Диліп був тяжко поранений під час рейду поліції, але одужував задовільно. Гуптіл організував його витяг з тюремної лікарні та розміщення у приватній клініці, переклад, який значно підвищив його шанси на виживання.


Потім прийшов Крішна. Він був темним і м'ясистим, з важкими віками, довгими лопатевими вухами та масивним тілом. Він був чимось на зразок жартівника, але останнім часом йому не було над чим сміятися.


Арум, дитина в сім'ї, був струнким гарним юнаком у пізньому підлітковому віці і, на загальну думку, запеклим ентузіастом мотоциклів. Картер подумав, що в цьому є якийсь сенс.


Навколо натовпу, що зібрався, були двоє добродушних старих, дядько Топі і тітка Асілата. Їхні дні активної злочинності давно минули, але вони, як і раніше, були частиною клану.


І Картер потребував цього клану, щоб робити свою роботу правильно. Але він не збирався стояти там, засунувши руки в кишені, поки Гурчуран плескає Вашті. Гурчуран був надзвичайним, і Картер не міг миритися з такою поведінкою своєї команди. Оскільки тепер це буде значною мірою його команда і він хотів, щоб це повністю зрозуміли. Він робив ставку, і настав час зробити це кришталево ясним.


Тож він збив Гурчурана з ніг.


Гурчуран лютував. Його щоки почервоніли від гніву. Решта його обличчя та його бичача шия набули такого ж кольору. Він схопився на ноги, і Крішна та Арум підтримали його гру. Дядько Топі та тітка Асілата стояли на нейтральній позиції.


Вашті стрибнула на бік Картера.


Всі задатки першокласного зіткнення тепер були на місці, але вони так і не досягли критичної маси.


Швидко подумавши, Санджай підвівся між молодшим братом і Картером. Його присутність була єдиною, що могло зупинити Горилу від бійки.


Санджай гаркнув: - "Крішна! Арум! Тримайте Гурчурана!"


Санджай був начальником, і коли він віддавав накази, вони підстрибували та підкорялися. Вони схопили Гурчурана, але не змогли б утримати його ні на мить, якби Санджай не блокував його.


Санджай ухопився лівою рукою за перед сорочки Гурчурана. "Ти збожеволів?"


Він ударив Гурчурана правою. Ти зовсім у своєму розумі? Він знову вдарив його.


Тепер, коли до нього звернула увагу горила, Санджай сказав: «Якби в тебе була хоч крапля здорового глузду в цій порожній голові, ти, безмозкий звір, ти плакав би від радості, що наша сестра жива і в безпеці серед нас!»


«Якби не вона, ми б не опинилися в цій плутанині!»


Санджай знову вдарив його. Гурчуран міг розчавити його, як блоху, але він підвівся і взяв це.


"Ідіот!" – сказав Санджай. «Вашти не наш ворог! Сім'я Такорес сама протистоїть тим, хто хоче нас знищити! »


«Не зовсім одна, – сказав Гуптіл. Настав час познайомити Такорес із фактами життя, і вони краще б сприйняли це від співвітчизника, ніж від такого жителя Заходу, як Картер.


"Не зовсім один", - знову сказав Гуптіл. «Ця людина, - вказав він на Картера, - та людина врятувала життя Вашті. Він витяг її з в'язниці. Він витяг вас усіх із в'язниці. Слухайте, що він скаже. Це просто може зберегти тобі життя».


«Але він мене вдарив!» - запротестував Гурчуран, схожий на розлючену дитину. «Ця людина вдарила мене!»


«Добре, добре, – сказав Санджай. - Тоді вдар мене, якщо тобі стане краще.


Давай, вдар мене. Вдар мене, молодший брате! »


"Ні, ні", - сказав Гурчуран, відступаючи.


"Продовжуй! Чого ж ти чекаєш? Вдар мене!"


"Ні ні. Я не можу зробити тобі боляче, брате.


"Ти завдав мені болю, коли вдарив нашу сестру", - сказав Санджай. Ти нашкодив нам усім!


"Мені дуже шкода", - лагідно сказав Гурчуран.


«Не кажи мені, що тобі шкода – скажи Вашті».


Гурчуран виглядав сором'язливим, як школяр, посланий до кабінету наставника. Його очі були опущені, масивні плечі зникли. "Пробач, сестро", - пробурмотів він. "Прости мене."


Вашті підійшла до Гурчурана, встала навшпиньки і поцілувала його в щоку.


Гурчуран обійняв її, знявши напругу. Інші рушили вперед, щоб обійняти її.


"Як на рахунок цього?" - замислився Картер. "Великий хлопець у душі просто слабак".


«Якщо ти так думаєш, тобі варто глянути на його поліцейське досьє», - похмуро сказав Гуптіл. «Горила – сімейний кілер. Його підозрюють як мінімум у півдюжині нерозкритих вбивств.


Всі Takores були обіймами, поцілунками та сльозливими посмішками. Особливо схвилювала тітка Асілата. Видавши радісні крики, вона кинулася до Вашті, обійняла її, обійняла та закрила обличчя поцілунками.


Того ж дня Вашті зв'язалася зі своєю улюбленою тіткою, зателефонувавши їй у притулок, де вони з дядьком Топі пішли до підпілля. Була армія добрих друзів та представників злочинного світу, які шукають всюди Такорес, щоб зрадити їх. Жоден Такоре не був у безпеці, оскільки Бандити призначили ціну за їхні голови.


Вашті сказала Картеру, що вона повинна переконатися, що її тітка і дядько в безпеці. Картер дозволив їй зателефонувати з конспіративного будинку, закодовані телефони якого не можна було відстежити. Не сказавши Вашті, він попросив Піта Барнса контролювати дзвінок.


Коли дзвінок закінчився, Барнс знизав плечима і сказав Картеру: «Я нічого не взяв. Дзвінок був кошерним».


Барнс швидко говорив на хіндустані і легко стежив за бесідою.


Але такий клан злочинців, як Такорес, умів говорити більше, ніж мав на увазі. Вони розробили складну стенографію, індивідуальний вербальний код, з допомогою якого здаються звичайними повсякденні посилання практично означали щось зовсім інше.


Коли Вашті заявила: «Ви втішаєте мене, тітко. Побачити тебе сьогодні ввечері полегшить мої печалі і позбавить моє серце від болю, - Барнс подумав, що це не більше ніж вираз ніжності. Він не знав, що повідомлення було передане йому прямо під ніс.


Але тітка Асилата знала і діяла, виходячи з цього знання.


Тепер, коли вона ніжно обіймала і цілувала племінницю, вона потайки передала Вашті невеликий пакунок. Він був розміром зі шматок мила, загорнутий у грубий білий папір і перев'язаний мотузкою. Вашті швидко засунула його в кишеню, і ніхто не здогадався.


Картер сказав Вашті убік, коли стара знову сіла: «Не кажи мені, що ця мила бабуся. теж злодій! "


"О ні." Вашті посміхнулася. «Тьотя з іншої частини сім'ї.


Вона ніколи не була злодієм».


"Я радий це чути."


Барнс міг би сказати Картеру, що "Асилата" - це жіноча форма фрази, яка перекладається приблизно як "лезо меча". Але вони про це нічого не думали; таке ім'я в сім'ї злочинців не становило інтересу.


У сім'ї було відновлено любов і гармонію, тож тепер Такорес виступив перед Картером як єдине ціле. Санджай висловився за всіх.


Хто ви і чому ви робите це для нас? – спитав він Картера.


«Мене звуть Картер, Нік Картер. Я не філантроп. Я хочу щось від тебе.


«А, – сказав Санджай, – відверта людина. Мені це подобається, що вам треба.


«Ваші вороги – мої вороги. Вони вбили мого друга. Запитайте свою сестру; вона бачила, як вони це робили».


"Ви хочете помститися".


"Я називаю це справедливістю", - сказав Картер.


Санджай усміхнувся. «Ми, Такоресе, не такі піднесені, як ти. Ми хочемо помсти».


«Навіщо ви нам потрібні?» – сказав Арум Картеру. "Ми можемо самі про них подбати!"


"Ви провели величезну роботу", - сказав Картер. «Наскільки я знаю, вам, Такоресе, потрібні всі друзі, яких ви можете знайти. Прямо зараз маю єдиний шанс.


Крішна сказав. - Що ви нам заплатите?


«Жодної рупії», - сказав Картер. «У мене є дещо краще за гроші».


"Що?"


- Зброя, - сказав Картер. Потім він описав, яку вогневу міць може надати.


Це був вирішальний аргумент. Хоча скептично налаштовані Такорес не повірили б, що це правда, поки вони не отримали зброю у свої нетерплячі руки, обіцянка того ж таки була потужною спокусою.


"У тебе є план?" - Запитав Санджай Картера.


"Так", - сказав Картер з натягнутою усмішкою. «Ми йдемо стріляти та вбиваємо їх усіх».


Гурчуран першим порушив мовчання. "Хороший план. Мені це подобається!"


Десята глава


Якось уночі бородатий бандит на ім'я Бхарат зайняв свій сторожовий пост у орлиному гнізді, патрулюючи плоску, обнесену стіною вершину мансардного даху калігхату. По периметру межувала алея вдови, і Бхарат блукав нею.


Безпека в храмі була збільшена вдвічі, а потім ще посилена через Такорес, факт, який сильно обурював Бхарат. Через це він був тут, киплячи у чорній вологій ночі, а не там, у храмі.


Сьогодні вночі у місті сталося вбивство, тож священний гур буде доступний. Але не для Бхарату. Він був замкнений на даху, несучи пильність через цей дурень.


Таке? Бхарат навіть не чув цього імені лише кілька днів тому. Сім'я його не вразила. Їм забракло боротьби. Вони знайшли дірку, в якій можна було сховатися, і не наважилися б тут показувати свої обличчя. Але вони все одно виявляться тут, вистежені один за одним, переслідувані невблаганною силою Таггі. Тут вони помруть біля рухмала і кинуті в безіменну річку, в річку, сморід якої забруднює нічне повітря.


На річці стояв човен, ярдах за сто вище за течією від калігхата. Бхарат насупився. Корабель здався йому чимось підозрілим, і він вирішив, що за ним варто придивитись. Йому не сподобалося, як він повз до майданчика.


Щось ще привернула його увагу, щось несподіване, щось довге, тонке, червоне й мерехтливе. Спочатку він подумав, що це йому здалося. Потім він побачив це знову.


Що це було? Теплова блискавка? Можливо, провісник довгоочікуваного сезону дощів?


Але це було ближче ніж небо. Це було дуже близько. Воно промайнуло південною стороною даху. Бхарат пішов розслідувати.


Приблизно за двадцять п'ять футів від них, на іншому боці провулка, стояла випотрошена, випалена громада зруйнованої церкви. Вціліли лише дві стіни та башта на їхньому стику. Башта була на кілька футів вище за калігхат.


Тонка червона смуга світла сяяла з вершини вежі, світячись, як лезо бритви, на чорному тілі ночі.


Бхарат з подивом дивився на нього. Він дивився на нього у відповідь. Промінь торкнувся його.


Вражений, він глянув на свої груди. На ньому світилася червона точка розміром не більше за монету. Він був вогненно-червоним, таким самим червоним, як рубінові очі ідола в храмі. Вогняні очі Калі.


Брукнула невидима цибуля. Його стріла стрибнула у червоний промінь. Він просвердлив Бхарата прямо там, де світилося рубінове око. За мить червоне світло згасло - і життя Бхарата теж.


Нік Картер відгвинтив лазерний приціл від кронштейнів арбалета Power-Slam. Принцип був простий. Лазерний промінь, встановлений на носовій частині, служив направляючою для держака. Він спрямовував зазубрені стріли на ціль і випускав її туди, де світилася червона крапка.


Проте постріл був складним, оскільки Картер опинився у незручному становищі, використовуючи дах церковної вежі як вогневий майданчик.


Але постріл було зроблено. Картер поклав приціл назад у м'який захисний футляр, що висів на ремені на шиї. Інструмент витримував грубе поводження, але зловживати ним не було сенсу. Він захоче використати його, коли досягне іншої сторони.


Killmaster був готовий до роботи. На ньому був жилет із кевлару, чорні штани та темні кросівки. Вільгельміна затишно влаштувалася в нього під пахвою, її ремінь на плечі був прив'язаний до бронежилета. Х'юго міцно тримав своє зап'ястя, і півдюжини крихітних газових бомб були безпечно розподілені в упаковці, що добре закріплена.


Він пристебнув арбалет за спиною і зліз із даху.


Він проліз через дірку і зістрибнув до кімнати у вежі.


Він був не один. З ним були Вашті і Гурчуран: Вашті, тому що вона була грабіжницею квартир, вміла працювати високо над землею, і тому, що вона вже забиралася на цю вежу раніше, використовуючи її як зручний пост, коли вона раніше досліджувала калігхат; Гурчуран, бо він був убивцею.


Вони були екіпіровані однаково, але їхнє озброєння було іншим. Гурчуран був у захваті від свого твору, і він мав на це право. То був автомат Калашнікова, який якимось чином дістався Гуптилю.


Гуптіл був зброярем для цієї акції. Він пройшов через півдюжини нелегальних магазинів зброї, знявши вершки, щоб забезпечити Такорес. Картер невесело посміхнувся побачивши АК-47, так само, як він посміхнувся побачивши пістолета Токарєва ТТ-33, пристебнутого до пояса Вашті. Зброю радянського виробництва збиралися передати найманим робітникам Рогова. Це має зміцнити відносини КДБ із делійськими головорізами.


«Я бачив, як упав твій чоловік. Гарний постріл!» Гурчуран захоплено забурчав, стискаючи плече Картера.


Тіні приховали криву усмішку Кіллмайстра. Він розумів, що Гурчуран був одним із тих, хто, якщо ви збиваєте їх з ніг, або спробує вбити вас, або стане вашим найкращим другом.


Тепер настала черга Вашті. Гурчуран обвив її за талію своїми величезними руками і підняв, підштовхуючи до дірки в даху. Вашті звивалася і пробиралася крізь нього.


Башту вінчала декоративна кам'яна ручка розміром та формою з футбольний м'яч. Вашті сиділа, обвив її ногами, і розмотувала мотузку. Це була довга міцна мотузка з гаком на одному кінці; гачок обмотували гумовими смужками, щоб заглушити звук. Вона закріпила петлю на вільному кінці, надягла її на кам'яну кулю і туго затягла.


Вашті знала, що вона ніколи не зможе зробити чіткого кидка, сидячи. Вона поставила ступні на вузьку орнаментальну смугу, що обмежує м'яч, потім розвернула ноги і сіла. Зазвичай вона була несприйнятлива до висоти, але це було трохи трохи тривожно. Вона згадала, як Прімала та її спільник били її в тюремному лазареті, вона представляла Нараяна в будці в кафе, вона думала про Діліпа, що лежить у своєму ліжку від болю.


Потім напад нудоти пройшов, і вона зрозуміла, що може продовжувати.


Охоронці тепер патрулювали калігхат із собаками на повідках. Дві групи по три собаки патрулювали навколо особняка у протилежних напрямках. Вашті зробила свій перший закид, коли собаки та дресирувальники були заховані на північній стороні будинку.


Її перший закид потрапив до карнизу калігхату, але не зачепився і не зісковзнув. Вашті відчайдушно витягла його і спробувала знову. Ще один промах. Третя спроба виявилася надто сильною. Вона завагалася, ледь не втративши рівновагу, і одужала після миті, коли задихалася. Коли вона глянула вниз, світ, здавалося, різко впав від неї. Вона перестала дивитись униз.


Але кидок був добрий. Крюк зачепився за щось, і вона перевірила це своєю вагою. Якщо зачіп нікуди не годиться, краще з'ясувати це зараз, ніж на півдорозі. Вона потягла, і він тримався. Задоволений, Вашті знову видерся на дах. Її робота їй сподобалася; рятувальний трос поєднував церковну вежу з калігхатом. Вона вислизнула назад у дірку і легко впала на підлогу вежі. До мотузки можна було легко дістатися з аркового вікна вежі, і Вашті хотіла першою. «Я натягнула мотузку, тому я маю її перевірити», - наполягала вона.


"Я не люблю мучитися, - сказав Картер, - але, оскільки я плачу за вечірку, я піду першим".


"Я ненавиджу високі місця", - сказав Гурчуран. "Що я тут роблю?"


"Ти хотів показати всім нам, який ти хоробрий, мій брат", - піддражнила Вашті.


"Так і зроблю! Так і зроблю! »


Картер востаннє оглянувся, щоб переконатися, що всі його кишені застебнуті, а все його спорядження закріплено. Він нагадав іншим зробити те саме.


Він сів на широке підвіконня, взявшись за мотузок однією рукою.


Башта та особняк були надто рівномірно підібрані по висоті, щоб їх можна було подолати на маленькому пристосуванні. Йому доведеться перелізти, як мавпи виноградною лозою.


Він кинув останній погляд. Човен на річці знаходився за двадцять-тридцять ярдів від пристані. Безшумно, без світла, вона пливла по муловій річці. Охоронці та собаки благополучно були відсутні. Пора йти.


Картер схопився за мотузку обома руками, обвив її ногами і відштовхнувся від підвіконня. Він пішов пліч-о-пліч, повис спиною паралельно


землі далеко внизу. Йому було б легше в рукавичках, але він вважав за краще прямий контакт із голою шкірою.


Декількома днями раніше він висів над скелястою ісландською прірвою, яку трясли арктичні вітри. Тепер він бовтався, як павук, на мотузці в Делі в страшну спеку.


Але прогресу було досягнуто. На цей раз ніхто не намагався перерізати його лінію, як це зробив агент КДБ в Ісландії. Картерові спало на думку, що якщо Гурчуран і тримав на нього образу, то зараз найкращий час, щоб звести рахунки. Удар ножа по рятувальному колу відправив Картера прямо на смерть.


Ця неприємна думка приходила Картеру не вперше, але він врахував її у своїх розрахунках. Гурчуран міг убити Картера лише ціною провалу рейду на калігхатів, а Горила жадала великого вбивства бандитів. Це був козирний козир Killmaster.


Тим не менш, ця думка надавала його зусиллям додаткову гостроту, якщо така була потрібна, і Картер, нарешті, дістався іншої сторони.


Він глянув на гак, що зачепився за декоративну балюстраду. Надійна фіксація.


Бородатий вартовий був мертвий. Жодних сумнівів щодо цього. Дах був чистим.


Картер знову закріпив лазерний приціл на арбалеті, але ще активував його.


Гурчуран натрапив на нього, рухаючись, як гігантський деревний лінивець. Він пирхав, пихкав і енергійно продирався через дорогу, його спорядження деренчало, смикалося і дзвеніло. Шум не міг бути таким гучним, як здавалося Картеру, оскільки жоден охоронець не підняв очей, щоб дослідити околиці, але Кіллмайстер стиснув зуби, поки його щелепи не захворіли, розслабившись лише тоді, коли Гурчуран пробрався у відносно безпечне місце на дах особняка.


Навіть тоді він намагався знайти точку опори, його туфлі шумно тупцювали по карнизу. Картер нахилився і простяг руку допомоги. Горила випустила глибоке подих полегшення, коли, нарешті, перекинула ноги через перила і стала на дах.


Вашті перетнула дорогу з найменшою працею. Тепер вона була моторною і у своїй стихії. Вдома її не можна було убезпечити, поки решта клану йде на битву. Її аргумент на користь включення був незаперечним: головорізи намагалися вбити її не один раз, а двічі.


Вона вміла дертися і стріляти теж. Картер перевірив усіх Такоре, щоб переконатися, що вони можуть використати свою зброю. Випробовувальний полігон служив цільова дальність у підвалі, надана одним із торговців зброєю Гуптила. Усі члени сім'ї пройшли із честю. Настав час використовувати цю незвичайну зброю.


Картер міг бачити далеко з даху. Територія калігхату, площа, довколишні вулиці – все було влаштовано як настільна модель.


Човен дрейфували вниз річкою і наблизилися до пристані за кілька ярдів. На кількох вулицях на південь від площі самотній мотоцикліст ішов, здавалося б, безцільною доріжкою, яка поступово наближала його до калігхату. Широким проспектом, що веде на площу, було мало машин. Панельна вантажівка була припаркована на розі, де проспект перетинав площу.


Фари світили на проспект, що повільно рухався до площі. Автомобіль, що під'їжджає, виявився вишнево-червоним двоповерховим автобусом з темним салоном і без пасажирів. Ті небагато місцевих жителів, які вийшли на вулицю, мабуть, були здивовані автобусом, оскільки жоден автобусний маршрут не обслуговував цей застарілий район.


Автобус під'їхав до узбіччя і зупинився неподалік того місця, де була припаркована панельна вантажівка. Його вогні згасли, двічі мигнули, потім ще раз згасли.


Картер подивився на годинник.


"Без п'яти хвилин до нуля", - сказав він. "Давай рухатися!"


Одинадцятий розділ


У 1867 році граф Понсонбі, призначений віце-королем Індії спеціальним слідчим і звинувачений у припиненні небезпечного спалаху задушливих смертей, завершив свою працю оптимістичною заявою: «Я впевнений, що мерзенне кредо Таггі зникне протягом одного покоління».


Він був не правий. Британський радж приходив і йшов у Індії, але Таггі досі залишався. Його практикуючі були просто обачнішими, ніж раніше.


Таггі будуть, доки існує Індія. Так вважав Гопаласвамі Пандіт Мукерджі, первосвященик бандитів Делі. Але часи змін потребують нових способів. Купка скарбів у лічильній кімнаті свідчила про успіх цих нових способів.


Релігійна людина Пандіт Мукерджі вважав, що благочестя і прибуток йдуть пліч-о-пліч. Бандити завжди мали звичай грабувати своїх жертв. Зрештою, задушити багату людину було так само легко, як і бідної, і це було набагато вигідніше.


Коли Арчдейл Ланді вперше висунув свою пропозицію, Пандіт Мукерджі з цікавістю вислухав її. Ланді, любитель езотеричного і химерного, мав великі контакти в тіньовому світі таємних культів та сект злочинців. Він прийшов до Мукерджі з ідеєю, елегантною у своїй логічній простоті.


Якщо потрібно годувати її дієтою святої жертви.


Бандитам був потрібний свіжий запас їх. Раз вони збиралися вбити, чому б не отримати за це гроші?


Замість того, щоб вибирати жертв навмання, Бандити могли непогано заробити, розправившись із спеціально відібраними людьми. Особи, яким деякі зацікавлені сторони з радістю заплатили б за те, щоб вони були померлими.


Ланді був замовником вбивства, і він запропонував укласти угоду з Бандитами. Він вказував на жертв, даючи душителям всю інформацію, яка їм була необхідна для виконання своїх дій. Бандитам виплачуватиметься кругленька сума за кожне вбивство, і, звичайно ж, вони можуть залишити собі будь-яку видобуток, яку їм вдасться зібрати у своїх жертв. Калі отримає свої жертви.


Інші, менш далекоглядні люди відхилили б пропозицію Ланді. Він був бандитом і навіть індусом. Насправді він був англійцем, але більшу частину свого життя провів в Індії. Минуло сорок років відколи британці покинули субконтинент, але багато індійців досі зберігали до них погані почуття.


Пандіт Мукерджі був готовий ризикнути. Його гра окупилася з приголомшливим успіхом. Низка вбивств на замовлення принесла калігхату знову набуте процвітання. Додатковим бонусом були тісні зв'язки Ланді з високопосадовцями та бізнес-магнатами, які самі наживалися на цьому ринку вбивств. Їхній оплачуваний вплив тримав закон далеко від дверей храму.


Коли він ближче познайомився з Ланді, Мукерджі з шоком впізнавання зрозумів, що англієць теж був свого роду учнем смерті.


Вбивства охопили весь спектр: від небажаного подружжя до конкурентів з бізнесу та політичних кандидатів. Цікаво, що більшість політичних жертв були помірними та центристами, а не лівими. Бандитам було байдуже. Вони були аполітичні. Їхня політична відданість була золотою ниткою рухмалю.


Домовленість діяла вже більше року, коли Ланді приїхав до Мукерджі із терміновою роботою. Знищенню підлягала не одна, а п'ять жертв - бенкет підношення Калі.


Справа була зроблена. Викрадати жертв було дуже смішно. Їх привели до калігхату, щоб вони по одному проходили під рухмалом. Розчленовані трупи опускали вниз і кидали у річку.


Людину Грейнджера залишили насамкінець. Клієнт Ланді, росіянин Рогов, допитав його. Грейнджер не був такий відвертий, тому були вжиті крайні заходи, щоб змусити його говорити. Він говорив. Сказавши все, що Рогов хотів почути, Ґрейнджер пішов шляхом своїх колег під рухмою! та у річку. Найвигідніша угода для всіх. За винятком, звісно, жертв.


Пандіту Мукерджі було легко примирити вбивство з мораллю. Як і його брати, він вважав себе філантропом, бандити – благом для всього людства.


Його логіка була простою. У чому полягала головна загроза Індії? Занадто багато людей. Сотні мільйонів мас, що рояться, погрожували придушити владу, закон і порядок. Вилучення якомога більшої кількості цих людей було державною послугою.


І якщо таке видалення принесе прибуток, то краще.


Сьогодні ввечері сталося вбивство, і храм був добре заповнений для цього. Жертва була звичайною людиною, не пов'язаною з Ланді. Навіть численні контракти Ланді було неможливо забезпечити всіх необхідних жертв. Більшість членів храму вийшли на обряд. Вони спостерігали за вбивством та проковтнули священного гоора.


Гур був наріжним каменем культу. Сірий порошок складався з подрібнених на порошок коренів, трав і грибів, вибраних за їх снодійну та галюцинаторну дію. Походження ліки було втрачено в безвісності давнини, але Мукерджі підозрював, що це була та сама речовина, що і сома, приголомшлива «їжа богів», так яскраво описана в стародавніх арійських писаннях Рігведи.


Близько сорока вбивць тепер екстатично корчилися по колу на підлозі храму, занурені в блаженство Гур. Мерехтливі червоні та жовті вогні відкидали подовжені тіні на стіни храму.


Помічник Мукерджі провів церемонію та роздав гур.


Мукерджі утримався. Він мав справи, які треба було зробити, і не було жодних справ з головами Гура.


Успіх створює свої чудові проблеми. Головорізи сховали в калігхаті надто багато грошей. Мукерджі подумав, що настав час вкладати гроші. Скарбниця буде ареною його розрахунків. Він мав більше дюжини фінансових проспектів, які чекали на його вивчення.


Мукерджі було п'ятдесят, міцний та динамічний. Своєю блискучою безволосою головою і войовничо випнутою щелепою він нагадував Муссоліні. Він був схожий на диктатора не лише фізично, а й за розмахом своїх вищих амбіцій.


Тепер він піднявся сходами до галереї другого поверху, перетнув її і потрапив до запечатаної скарбниці. Він мав єдиний ключ, який висів на ланцюгу на шиї.


Він відчинив важкі двері, відчинивши їх. Він підняв ногу, щоб переступити поріг.


У верхніх поверхах калігхату спалахнуло бурхливе хвилювання. Крики, постріли та крики. Люк у даху забезпечував вхід у калігхат, а на поверх нижче вели сходи. Картер, Вашті та Гурчуран спустилися у просторий лофт. Простір був заповнений низькими кроквяними балками і поперечними підпірками, на яких сиділа колонія птахів, їх сотні. Вторгнення до їхнього будинку викликало вибух хрипких криків, криків королів і тріпотіння пір'я.


Підлога була встелена їх смердючим послідом. Поєднання тепла, що утримується, і вони було майже переважним для людей, але не для натовпу жирних, сміливих щурів, які теж жили там. Деякі виглядали більшими, як кішки.


Вони стояли на задніх лапах, потираючи передні лапи, рубінові очі горіли, хвистоподібні хвости волочились по половицях. Вони висловили своє невдоволення двоногим зловмисникам.


У підлозі зяяла довгаста дірка у формі труни. Це був під'їзд, і вартовий піднявся сходами, щоб подивитися, про що йдеться.


Він висунув голову з верхньої частини сходової клітки: «Спускайся з даху, Бхарат! Тобі не доведеться сидіти там ще годину. Вітання!


Ти не Бхарата! »


У центрі його стривоженого обличчя спалахнула рубіново-червона крапка. На одному диханні – останньому з вартових – за ним послідував арбалетний постріл, який потрапив йому прямо між очей. Він упав назад і з шумом спустився зі сходів.


Картер вставив ще один болт у свій арбалет. Він зачепив крихітні подвійні зубці козячої лапки за тятиву троса, приклав свою мускулатуру і висмикнув її, зводячи пристрій.


Він і Такоріз втекли сходами. Мерець лежав верхньою частиною тіла на сходовій клітці, витягнувши ноги в коридор, який був тьмяним, з жовтими стінами та затхлим. З-за рогу показалися два бандити. Сундрам та Туран прибули дослідити шум.


Арбалет заспівав. Сундрам упав, з акуратно пронизаним серцем.


Туран відкрив рота, щоб крикнути на сполох. Картер упустив арбалет, клацнув правою рукою, і Х'юго стрибнув йому на долоню. Він майстерно кинув лезо. Срібна пляма, що обертається, пролетіла по залі, Х'юго нарешті застряг у горлі Турана.


Туран спробував побачити, що саме пронизало його шию. Коли він нахилив голову, щоб подивитися, він змусив рукоятку Хьюго притулитися до його грудей, проникаючи глибше.


Він спробував скрикнути – не від страху, а для попередження, – але не міг вимовити жодного слова, він задихався від власної крові. Він закашлявся, похитнувся і помер.


Картер витяг лезо і витер його, перш ніж повернути Х'юго в піхви. Нарешті він нахилився, щоб підняти арбалет. Дія ставала надто інтенсивною для цього, тому Картер перекинув зброю через плече. Вільгельміна стрибнула йому в руку.


За рогом був майданчик та сходовий проліт. Внизу сходів був ще один майданчик та двері, що вели на другий поверх.


Картер, Вашті та Гурчуран спустилися сходами саме в той момент, коли у двері увійшла трійка головорізів.


Гурчурану просто не терпілося зірватися з цим приголомшливим АК-47, і це був його момент. Оглушлива черга з автоматичного вогню прогриміла сходовою кліткою, коли Горила випустила кулі в новоприбулих. Два впали. Третій не пройшов через двері і стрибнув назад за одвірок.


Той, хто вижив, кричав про допомогу, але стрілянина підняла тривогу набагато ефективніше, ніж він сам. У галерею ринуло підкріплення зі зброєю.


Гурчуран, якому не терпілося продовжити бійню, перебрався через перила і стрибнув на майданчик. Його масивні стегна зігнулися від удару під час приземлення. Він висунув дуло гвинтівки у двері і пристрелив самотнього.


Постріли розірвали одвірок над його головою, забризкавши кудлату голову горили дерев'яними трісками і штукатуркою. Він обернувся і побачив трьох головорізів, що мчали коридором, стріляючи на підході. Гурчуран поливав їх із АК-47. Вони натрапили на свинцеву стіну і зупинилися, як укопані.


Цілком мертві.


Ще кілька пострілів пролунали з протилежного боку. Маніакально посміхаючись, Гурчуран направив на них автомат.


Нічого не трапилося. У нього скінчились патрони.


Вашті схопила його за комір на потилиці і затягла назад у укриття на сходовій клітці, перш ніж він зміг приєднатися до мертвих.


Пожирачі Гура залишили свої транси далеко позаду. Найрозумніші з них уже схопилися за рушниці і мчали вгору сходами на галерею, стріляючи на підході, створюючи захисний вогонь.


Калігхат гудів, як схвильоване шершневе гніздо. Вечірка йшла на повний хід, але приїхали ще не всі гості.


Храм був у вигляді довгого прямокутника,


короткі сторони якого утворювали вхід з одного кінця та вівтар з іншого. Сходи, які тримали Картер та компанія, знаходилися з боку вівтаря. По обидва боки протилежного входу вели парадні сходи, що ведуть до галереї другого поверху. Стрілки тепер лежали ниць біля верхньої сходинки галереї, тільки їхні голови та зброя були видні над верхньою сходинкою. Вони доклали багато вогневої могутності без особливого ефекту, оскільки деякі з їхніх пострілів потрапили до під'їзду.


Більш безпосередню небезпеку представляла друга група, що була на майданчику першого поверху сходової клітки. Вони вистрілили з шахти, їхні кулі розірвали металеві рейки та пробили ряди дірок у кам'яних сходах.


Картер і два Такоре були перехоплені. Стрілки біля сходів галереї замкнули зал. Стрілки внизу перетворили шахту на кулю. Жоден з головорізів ще не мав чіткого пострілу, але рикошети від пострілів були навіть небезпечніші, ніж їх ретельно прицільні постріли.


Куля відскочила від стін, розплющуючи свинцевим диском об стіну за кілька дюймів праворуч від вуха Картера.


Кількість вибухів посилилася, оскільки стрілки, що знаходилися внизу, почали прикривати вогонь. Метою залпу було розчистити шлях деяким із них для підйому сходами.


Картер, Вашті та Гурчуран притиснулися до стін, коли кулі кинулися вгору по держаку. Гуркіт був гуркітливим, настільки гучним, що заглушував кроки сходами, що ховаються вгору. Але Картерові не треба було їх чути: він відчував, як їхні ноги стукають сходами.


Гурчуран викинув порожню обойму і вставив нову подовжену обойму з безліччю патронів.


Нерозважливий головоріз спробував увірватися у двері. Він прийшов стріляти, та нікого не встиг убити. Вашті вистрілила йому в лоба.


Сходи були поряд. Кіллмайстер кивнув Гурчурану, який бочком посів позицію, став на коліна і прикривши сходи.


Безрозсудна банда кинулася в атаку. "У гру з рикошетом можуть зіграти двоє", - подумав Картер. Гурчуран не мав чіткого прицілу по них, але він вистрілив у глуху стіну навпроти сходів, штурмованих рейдерами, утримуючи спусковий гачок, звільняючи обойму. Декілька десятків снарядів відскочили від стіни, розриваючи бандитів.


Картер витяг із свого спорядження дві гранати, озброїв їх і кинув у шахту. Смертельні яйця вибухнули потужним вибухом, який завдав шкоди внизу. Крики і дим клубочилися вгору шахтою. Стрілки там більше не стрілятимуть.


Чулися глухі гуркітливі струси, приглушені стінами. Але вони були відлуннями гранат, кинутих Кіллмастером. Вони прийшли ззовні. Прибули інші непрохані гості. Вечірка набирала обертів.


Поїздка Арума Такоре була найсвіжішою в місті, коли він вів мотоцикл SOOCC Kawasaki на площу зі швидкістю 50 миль на годину. Вітер в обличчя був відносно прохолодним, і він справді ненавидів зменшувати швидкість.


Двоповерховий автобус, припаркований на перехресті проспекту, увімкнув фари, висвітлюючи самотнього водія. Дивно витягнуті тіні Арума та мотоцикла проектувалися на стіну, що обмежує західний периметр калігхату, де знаходилися головні ворота.


Двостулкові дерев'яні двері на залізних петлях були щільно зачинені. Коли Арум сповільнився, він почув постріли зсередини калігхату. Він зупинився перед товстими подвійними дверима. Хтось, мабуть, спостерігав за ним через ворота, бо на нього почали кричати, коли він різко зупинився. Арум поліз у сідельну сумку і витяг заряд ранця. Він натиснув на червону кнопку і почув, як вона стала на місце, увімкнувши детонатор.


Таймер було встановлено на десятисекундну затримку. Утримуючи заряд за ремінь, Арум поволок його тротуаром. Він зупинився біля воріт воріт.


Арум збільшив швидкість, перемикаючи швидкість із широко відкритою дросельною заслінкою. Мотоцикл піднявся на задньому колесі, проїхавши п'ятдесят футів, перш ніж його переднє колесо торкнулося дороги.


Охоронець з іншого боку воріт проштовхнув ствол через проріз для пістолета і прицілився в спину Арума, що швидко зникає.


Заряд вибухнув.


Арум уже благополучно покинув площу, досягнувши швидкості майже сотні миль на годину до того моменту, коли він завернув за ріг.


Вибух вибив ворота з масивних залізних петель, кинувши їх, як перевернені гральні карти. Їхній стрімкий політ знищив кількох охоронців.


Двоповерховий автобус котився вперед, набираючи швидкість, мчачи площею. Далеке світло фар висвітлювало клуби диму та сміття, що піднімалися вгору з дірки у стіні, де раніше знаходилися ворота.


Крішна Такоре вів викрадений автобус. Навколо кабіни водія було обладнано тимчасову броню з вузькою щілиною, що слугувала оком.


Видимість була поганою, але не настільки слабкою,


що Крішна не міг бачити вибитих воріт. Автобус проїхав через них, виїхавши на територію.


Єдиний охоронець воріт, який пережив вибух, стояв перед автобусом та стріляв у нього. Вітрове скло лопнуло, обсипавши Крішну осколками, порізавши його на півсотні місць.


Загарчавши, Крішна повернув кермо в бік, переслідуючи охоронця, що тікає. Охоронець не був досить швидким та з криком упав під колеса.


Захисники калігхату раптово усвідомили, що на них напали з другого фронту. Десятка бойовиків вискочила з головного входу, вишикувалася на сходах портика і відкрила вогонь автобусом.


Санджай Такоре почав діяти. Окрім водія, він був єдиним пасажиром автобуса. Він їхав на верхньому рівні, загорнутий у саморобний бункер із сталі. Його супутником був кулемет 50-го калібру.


Санджай був колишнім піхотинцем в індійській армії, і працювати з рушницею, що заїкалася, було схоже на повернення додому.


Він повернув зброю на тринозі, натиснув на ударні шпильки і впав на передню частину храму потужним потоком кулі.


Тайфун розпеченого свинцю вибивав кам'яні шматки розміром із кулак із колон і сходів. Те, що він зробив із плоттю, кров'ю та кістками, було ще гірше.


Бандити на сходах парадних виглядали так, ніби їх кинули в м'ясорубку.


Бандити, що вижили, почали панічну втечу, щоб врятуватися втечею.


Душителі, які прагнуть виживання, бігли як божевільні, намагаючись дистанціюватися від калігхата якнайдалі.


Усередині кількість стрільців, які утримують Картера і Такореса на сходовій клітці, скоротилася до небагатьох вцілілих. Картер вирішив ще більше скоротити їхнє число.


Вилетівши чеку з гранати, Кіллмайстер покотив її галереєю, як кулю для боулінгу. Стрілки, що залишилися на сходах галереї, помітили його наближення. Вони кинули зброю і спробували втекти від неї. Вибух підхопив їх і відкинув, як кеглі.


Гурчуран обстріляв зал у протилежному напрямку, спіймавши двох невдах, які вибрали цей момент, щоб кинутися коридором. Натомість вони зіткнулися з вічністю.


Потім Картер був у холі з гранатою в одній руці та Вільгельміною в іншій. У купки стійких на першому поверсі не вистачило розуму тікати, рятуючи своє життя. Натомість вони стріляли в нього.


Картер пірнув за кам'яну балюстраду, шукаючи укриття. Поки він оцінював місцезнаходження стійких по кутку, під яким їхні постріли потрапляли в протилежну стіну, праворуч від нього відчинилися важкі двері.


Худий бандит зі злим обличчям висунув голову з дверей. Вашті прицілилася і підстрелила його. Він упав уперед, заблокувавши двері своїм тілом, так що її не можна було зачинити.


Картер приготував гранату і шпурнув її над балюстрадою вниз у тому напрямку, де, як він припускав, були стрілки.


Вибух не вразив їх - кидок пройшов широко, - але він відвернув їхню увагу на час, достатній для того, щоб горила зайняв позицію. Він поставив АК-47 на поручні та вистрілив у храм. Гурчуран був задоволений убивством. Його обличчя перетворилося на шалену маску, коли його пістолет рубав будь-кого, хто рухався в калігхаті.


Померли та стійкі.


Несподівано виявилося, що ніхто більше не стріляв у Кіллмайстра та його команду. Зовні час від часу долинали короткі черги з кулеметів. Санджай займався зачисткою.


Вашті присіла поряд з Картером, вказуючи на кімнату з відчиненими дверима.


"Всередині хтось є!"


Рука Картера зімкнулась на гранаті, але він так і не зміг її використати. Двері відчинилися, і Пандіт Мукерджі вибіг з високо піднятими руками з криком: «Не стріляйте! Я підкоряюся!"


Картер рефлекторно мало не вистрілив у нього. Він стримав вогонь, коли Вашті ахнула: «Це їхній лідер!»


Але Гурчурану не вистачало самовладання Картера. Він розгорнув дуло пістолета, націлив його на Мукерджі і натиснув на курок.


Нічого не трапилося. У нього знову скінчились патрони.


Але горилу було не так легко обдурити, щоб ще раз вбити.


Відкинувши зброю убік, він кинувся до Мукерджі. Ричачи, він схопився однією рукою за сорочку первосвященика, а іншою за пояс. Одним ривком він підняв Мукерджі з ніг у повітря. Картер рушив, щоб перехопити його, але Горіллу вже не зупинити. Піднявши кричащого верховного жерця над головою, Гурчуран скинув його з галереї.


Мукерджі вдарився поверхом нижче, як мішок із камінням. Він помер миттєво, на превеликий жаль Картера.


Картер був роздратований, але він не міг звинувачувати Гурчурана. Він хотів би поставити верховному жерцю Делійських головорізів кілька питань, наприклад, де він може знайти Сергія Рогова.


Дванадцятий розділ.


Рогів пригальмував і насупився. "Це що?"


«Я б сказав, що це схоже на пожежу, чи не так?» - Сказав Ланді.


"Так, але чому посеред дороги?"


"Ну, ви знаєте Індію, товаришу", - сказав Ланді. "Такі речі трапляються".


Рогів і Ланді йшли на схід до площі Калігхат головною вулицею. Вони прямували до храму, щоб поговорити з Пандитом Мукерджі про проблему Такоре. Вів Рогов. Він пишався своєю водійською майстерністю і завжди наполягав на тому, щоб сідати за кермо, коли перебував у машині.


Вогонь горів там, де проспект виходив на площу, ефективно перекриваючи проїжджу частину всіх транспортних засобів. Темна блокова форма, окреслена в центрі пожежі, була вантажівкою з панелями, яка була припаркована на розі перед рейдом.


Дядько Топі добре виконав свою роботу. Викрадена вантажівка була обладнана Картером термітною бомбою. Дядько Топі відвіз його на майдан, припаркував і почав чекати. Коли Арум розбомбив ворота і автобус розпочав атаку, Топі завів вантажівку та виїхав на середину вулиці, перекривши обидві смуги руху. Він відключив запалення, зупинивши вантажівку. Потім активував детонатор із заданою затримкою у шістдесят секунд. Зайнялося червоне світло, що вказувало на те, що запальний пристрій почав працювати і цокало.


Топі задіяв свої старі кістки, коли він виліз із кабіни і поспішив геть від вантажівки. Минула хвилина, і вибухнула бомба.


Дядько Топі не сповільнив кроку і не озирнувся на термітне пекло, що охопило вантажівку. Методично він поплентався до найближчого провулку, де стояла його машина. Не те, щоб це була саме його машина. Її також вкрали. То був шлях Такоре.


Він завів машину і поїхав, пробираючись по звивистому лабіринту вуличок та провулків. Єдина пристойна дорога на площу тепер була перекрита вантажівкою, що горіла. Це стане на заваді будь-якому втручанню поліції.


Зрештою, машина дядька Топі вийшла зі складного лабіринту провулків на головну дорогу, далеко віддалену від місця дії. Він спрямував ніс машини у бік притулку і поїхав туди без подальших подій, залишивши місце події та залишивши будь-які подальші дії.


Рогову та Ланді пощастило. Якби вони прибули на кілька хвилин раніше, вони були б усередині храму, коли натовп Вбивць був винищений. Але вони не вважали себе щасливими, коли побачили вантажівку, що горіла, і почули крики і вибухи з калігхату. Рогів вимкнув світло, під'їхав до узбіччя і заглушив двигун. Він і Ланді вийшли.


Вантажівка мало не згоріла вщент, але спека все ще залишалася сильною.


Вантажівка була випотрошеним обвугленим корпусом з тліючого чорного металу. На асфальті шипіли плями палаючого бензину, а перехрестя було всипане осколками металу та скла.


Двоє чоловіків уникали пожежі. Вони знайшли захищену точку огляду через дорогу від місця, де раніше знаходилися головні ворота. Вони могли бачити, що калігхат був полем битви. На землі лежали тіла. Повз пропливли хмари диму. Вогонь затріщав, але стрілянина припинилася.


Рогов витяг пістолет і рушив уперед.


«Куди, чорт забирай, ти збираєшся?» - Запитав Ланді.


Незважаючи на нього, Рогов пішов на північ, потім перейшов вулицю. Вилаявшись собі під ніс, намагаючись дивитися на всі боки одночасно, Ланді кинувся за ним, його тіло мимоволі напружилося від куль.


Рогів сховався в тіні біля північно-західного кута периметральної стіни. Він почав просуватися на південь до воріт.


"Обережно!" - прошипів Ланді. "Ми не знаємо, що тут відбувається!"


"Як ви пропонуєте нам це з'ясувати, якщо ми самі не подивимося?"


- гаркнув Рогів.


«Я якраз прочитаю завтра звіт поліції. До речі, закон може з'явитися в будь-який момент, тому я пропоную нам бути відсутнім.


Рогів не слухав. Він рушив уперед. Він підійшов до воріт, захованих за стіною, за якою неохоче йшов Ланді. Він повільно висунув голову з-за рогу масивної стійки воріт і вдивився в землю.


Група озброєних людей, обтяжених мішками зі здобиччю, вибігла з головного входу до храму. Вони спустилися сходами і поспішили стежкою, що веде до пристані біля річки.


Рогів зробив свій хід. Низько згорбившись, зігнувшись майже вдвічі, він проліз через портал у землю, користуючись димом і щебенем, що доноситься, щоб сховатися.


Коли хмара розвіялася, Рогов та Ланді благополучно опинилися всередині території.


Численні насипи уламків служили гарним укриттям. Рогов рухався, як бігун по розбитому полю, зигзагами та ривками, просуваючись до тилу. Молодшому Ланді важко не відставати.


Пара наблизилася до храму, коли ще троє грабіжників вибігли з будівлі. Рогів і Ланді пригнулися, сховавшись за зламаною кам'яною кладкою.


Була жінка, великий бандит і третій чоловік. Жінка та бандит були навантажені здобиччю. Золото та прикраси виблискували


у мішках, перекинутих через спину. Третій чоловік ніс кулемет, дуло якого було постійно, охоплюючи територію, шукаючи мети, але не знаходячи їх.


Калігхат приховував трійцю в тіні, поки вони мчали стежкою.


Вони вирвалися з неї на мить, коли досягли вершини сходів, що ведуть до річки.


Жінка і великий чоловік, обидва індіанці, нічого не означали для Рогова. Але це була третя людина, житель Заходу, чиє обличчя вразило його від впізнавання.


Один із небагатьох випадків у житті Рогов розгубився. Коли він нарешті згадав про пістолет у руці, було вже пізно. Кіллмайстер пішов за своїми союзниками вниз сходами і пішов з лінії вогню.


Рогів схопився. Ланді схопив його, намагаючись потягнути під укриття.


"Ти збожеволів?" - прохрипів Ланді. "Вони нас розстріляють!"


Раптом прохолодне дуло пістолета пригорнулося до спітнілого чола Ланді.


"Прибери від мене руки", - прогарчав Рогов.


Ланді слухався.


"Ніколи більше не накладай на мене руки", - сказав Рогов. "Якщо ви це ще раз зробите, я вб'ю вас".


Рогів швидко пішов стежкою. Поперек неї лежав мертвий бандит із гвинтівкою. Рогов зупинився, щоб покласти пістолет у кишеню та підняти гвинтівку, яка була заряджена майже повністю.


Рогів поспішив до вершини довгих сходів, що вели до крутого берега річки. Біля їхнього підніжжя кам'яна скеля висовувалась у чорну річку. Там стояв моторний катер, гули його двигуни. Більшість рейдерів уже були на борту. Картер допомагав відв'язати канат.


Чудово. Рогов був чудовим стрільцем, але для влучної стрільби тут не місце. Він переключив селектор зброї на автоматичний вогонь. Він обстріляв американця.


Як він міг схибити?


Різдво для Такореса настало рано. Свято, звичайно, нічого не означало для клану індуських розбійників. Але коли вони закінчили стрілянину і виявили скарбницю, вони скрикнули, як група дітей, які впивалися своїми подарунками під ялинкою в різдвяний ранок.


Склепінчаста кімната на другому поверсі була до країв забита різноманітною здобиччю. Казково хитромудрі килимки були складені в рулони. Там були важкі предмети антикварних меблів, величезна бронзова астролябія, золоті фігурки домашніх богів, а також шахова дошка з оніксу та мармуру, частини якої були красиво оброблені зображення богів індуїстського пантеону зі слонової кістки.


Жадібність могла вбити Такорес там, де Бандити зазнали поразки. Санджай це знав.


Він наказав «Беріть тільки гроші, золото та коштовності!» .


Цього було достатньо, брати не змогли забрати, навіть якщо вони здійснять півдюжини поїздок. Вони були професійними злодіями, вони прибули підготовленими до пограбувань. Винесли мішки з ременями та почали набивати їх золотом, коштовностями та валютою.


Нік Картер стояв біля парадного входу, сидячи за кулеметом, знятим із верхнього поверху двоповерхового автобуса.


Він вирішив, що коли приїде поліція, він піде незалежно від того, готові Такорес чи ні. Їхня жадоба до видобутку не повинна була привести його до перестрілки з найкращими з найкращих у Делі, і він сказав Санджаю саме це.


Він думав, що Вашті була нагорі з іншими, хапала все, що могла забрати, але насправді вона займалася дерев'яною шафою за статуєю Калі. Граната ампутувала одну з ніг Калі і дві її руки, а також пробила більшу частину золотої шкіри ідола крихітними уламками.


Вашті відчинив шафу і знайшов коробку з Гоором. Вона відчинила кришку.


Священний пил нагадував сірий вулканічний попіл і пахнув слабо солодко.


Вашті дістала невеликий пакунок, який тітка Асілата дала їй напередодні ввечері. У ньому був скляний флакон, закритий гумовою пробкою.


Вашті не збрехала, коли сказала Картеру, що тітка Асілата не злодійка.


Асілата пішла зовсім іншому покликанню: вона була отруйною.


Коли племінниця розмовляла з нею по телефону з конспіративного будинку AX, Асілата легко вгадала, що вона мала на увазі. Вашті сказала: «Ти полегшиш мої печалі і позбавиш мене болю». Порошкоподібні білі кристали, що містяться у флаконі, були екстрактом потужної смертельної отрути, поетично названої Легким Скорботом.


Вашті зняла пробку з флакона. Тримаючи його подалі від неї, ретельно стежачи за тим, щоб жодна крупинка не торкалася її шкіри, Вашті вилила екстракт у коробку з Гоором. Вона відкинула бульбашку подалі і закрила кришку коробки. Потім, щільно закриваючи коробку, вона добре струснула, щоб отрута рівномірно поширилася по всьому гору.


Вашті вміла ненавидіти. Деякі з головорізів втекли сьогодні ввечері. Швидкий огляд мертвих не дозволив встановити місцезнаходження Примали чи людини.


який видав себе за лікаря. Безперечно, інші члени секти були відсутні в калігхаті цієї ночі. Можливо, ті, хто вижив, повернуться за своїм священним зіллям. Якби вони це зробили, Вашті залишила їм щось, чим вона запам'яталася, так само, як вона завжди пам'ятатиме свої кошмарні випробування переляку та втечі.


Вона саме клала коробку назад у дерев'яну скриню, коли Крішна, хитаючись, з'явився в полі зору, зігнувшись під важким вантажем, який він ніс.


"Що там?" – весело покликав він. "Що-небудь варто взяти?"


«Ні, – відповіла Вашті, – лише кілька марних церемоніальних предметів».


"Думаю, я подивлюся".


Вашті добродушно засміялася з брата. "Подивися на себе! Але ж у тебе вже більше, ніж ти можеш забрати! Не скупий. Нехай Калі отримає те, що належить їй».


Крішна, здавалося, був схильний натиснути на крапку, але Картер видавив дві швидкі короткі черги з кулемета.


"Це сигнал йти", - сказала Вашті. "Давай вибиратися звідси!"


Зігнувшись майже вдвічі під купою видобутку, брати Такоре та Вашті приєдналися до Картера на портику з колонами. Десь далеко завили поліцейські сирени.


Картер висмикнув кулемет із триноги і взяв його в руки, намагаючись не скувати подачу. Він прикрив Санджая і Крішну, поки вони мчали стежкою до майданчика. Їх занурили, як упряжку в'ючних мулів, але вони не відмовилися б навіть від монети, щоб полегшити свою ношу. Недавні неприємності завдали важкого удару по сімейному стану, який потрібно було якнайшвидше заповнити. Сьогоднішній улов на якийсь час поставить їх на спокійну вулицю.


Один із менших мішечків Гурчурана вислизнув із застібок. Він упав, розсипавши масу інкрустованих дорогоцінним камінням золотих ланцюжків, намист і браслетів. Вашті засунула їх назад у сумку, підняла її і накинула собі на плечі.


Картер обернувся, щоб прикрити їх кулеметом.


"Що трапилося?" - Вигукнула Вашті.


"Думав, я щось бачив", - сказав Картер. Але хоч би яке мерехтіння вловило його периферійний зір секунду тому, воно зникло. "Давай рухатися."


Вони рушили, Картер відступив стежкою, прикриваючи їхній відступ. Тріо спустилося довгими крутими сходами до краю води, і Картер помітив другий човен, що дрейфував посеред річки, тихий і темний.


Гуптіл Гучарві керував човном, пришвартованим біля причалу. Оскільки Гуптіл не був бойовиком, він був радий керувати човном, поки решту вбивали. Думаючи про остаточний рахунок, який він представить Картеру за вечірню роботу, він став ще щасливішим.


Але Гуптіл теж хвилювався. Вказуючи на загадковий човен, який обережно тримався на відстані, він сказав: «Нік, дивись!»


«Я це бачу, – сказав Картер. "Як довго вона там була?"


Я не знаю. Я обернувся і побачив це кілька хвилин тому. Як ви думаєте, це поліція?


«Якщо це так, я сказав би, що вони не хочуть брати участь у цій акції.


Але давайте не зупинятимемося, щоб дізнатися».


"Я готовий відплисти!" - сказав Гуптіл.


Такорес завантажили видобуток на борт човна, і Картер звільнив причальний трос.


Раптом з другого човна вирвався сліпучий промінь білого світла. Промінь прожектора був спрямований не на майданчик, а на терасу над берегом річки.


Промінь притис Рогова, оголивши його озброєну постать. Осліплений яскравим прожектором, Рогов випустив чергу на те місце, де, як він припускав, було причалом, але його припущення було неправильним.


Ланді підійшов до нього ззаду. Коли спалахнуло світло, Ланді кинувся зі стежки і схопився за землю.


Картер уже вставив автомат у човен, але через секунду Вільгельміна опинилася в його руці. Він зробив кілька пострілів по Рогову, але дистанція була надто велика для точності з Люгером. Тим не менш, деякі з куль пройшли так близько до російської, що Рогов був змушений вдаритися об землю поряд з Ланді.


Картер стрибнув у човен, і Гуптіл широко відкрив дросель. Корма поринула у воду, утворюючи дугу, коли вона вислизнула від пристані до середини річки. Човен плив униз за течією.


Прожектор згас.


"Хто це?" - крикнув Санджай, щоб його було чути на проїжджій частині.


"Я не знаю!" - сказав Картер. "Але схоже, вони на нашому боці!"


Таємничий човен рушив слідом за Картером. Вона була низькою, гладкою і швидким, і в неї не було проблем слідувати за ними. Корабель підтримував дистанцію в двадцять п'ять ярдів між собою та човном Картера.


На терасі Рогів скочив на ноги. Човни, що біжать, висікали пару білих слідів у річці. Розлючений, Рогов направив у їхній бік автомат, розпорошуючи вогненно-червоні мови на чорне тіло ночі. Однак ніч була єдиною річчю, в яку він потрапив, бо човна давно вже не було. Але Рогов перестав стріляти лише тоді, коли обойма скінчилася.


Ланді був більше вражений ірраціональною поведінкою Рогова, ніж їхньою втечею. Рогів був холоднокровним художником руйнування, і Ланді ніколи не бачив його таким. Російський вийшов із себе від люті.


Це дуже турбувало Ланді. Гарячі голови ненадійні, і якщо й було чогось, чого Ланді уникав, як чуми, то це роботи з ненадійними людьми.


Рогів терпляче дивився потім відкинув порожню зброю.


Він з гуркотом спустився сходами.


"Гра ще не закінчена", - пробурмотів він. "Побачимося в Пенджабі, Killmaster".


Над річкою блиснули теплові блискавки. Деякі спалахи були такими яскравими, що здавалося, ніби то був день. Картер глянув на годинник і посміхнувся. сам. Минуло майже тридцять шість годин з того моменту, як він сказав Хоуку, що завершить делійський компонент своєї місії.


Гуптіл проклав звивистий маршрут, залишивши головний стовбур річки у бік його бічних каналів, спускаючись темними рукавами, відступаючи назад, долаючи бездорожній лабіринт водних шляхів, що обплутують місто. Але таємничий човен продовжував йти їхнім слідом.


«Не втрачайте їх, – сказав Картер. "Я хочу дізнатися, хто вони такі".


"Це добре, тому що я все одно не можу їх струсити", - пробурмотів Гуптіл.


Крішна поплескав по зброї, що лежить у нього на колінах. "Якщо вони хочуть неприємностей, я дещо зроблю!"


"Вони врятували наші шиї, ким би вони не були", - нагадав йому Картер. "Нам краще дізнатися, хто вони, перш ніж починати перестрілку".


«Давайте з'ясуємо зараз, перш ніж вони підуть за нами у притулок», - сказав Санджай.


У цьому був сенс. Гуптіл шукав місце для зустрічі. Він знайшов одну між двома палями під консольним залізничним мостом, скелетні ребра якого виділялися на тлі мерехтливого блискавки неба.


Човен сповільнив хід. Гуптіл повернув колесо, розгорнувши своє судно на 180 градусів, так що воно зіткнулося з носом таємничого човна, що наближається, першим представляючи найменшу мету.


Такорес і Картер теж тримали свої рушниці напоготові, очікуючи побачити, чи зіткнуться вони з другом чи ворогом. Зрештою, дії іншого човна з прожектором могли бути розумним хитрощом, щоб розвіяти їх підозри.


«Не будьте щасливі, – попередив Картер. «Але й не варто надто довіряти».


Їхній переслідувач зупинився. Невелике швидкісне судно, що вміщує двох людей. Пілотом була жінка. Поруч із нею, тримаючи планшир для рівноваги, стояв невисокий худорлявий чоловік у білому лляному костюмі.


Він приклав руку до рота, щоб посилити свій заклик: Будь ласка, не стріляйте!


Він звернувся з проханням двічі, спочатку на хіндустані, потім англійською.


Картер крикнув: - "Назвіть себе!"


«Ах! Містере Картер, так? Так приємно нарешті познайомитись з вами. Будь ласка, дозвольте мені представитися, - сказав худий чоловік. "Я інспектор Бхалк".


Тринадцятий розділ.


Хоук хотів би пожартувати. У горах було прохолодно, так, прохолодно дев'яносто п'ять градусів на полуденному сонці.


Потяг Картера застряг за кілька миль на схід від станції Мхоті у самому центрі району Самсірбад у Пенджабі. Дві години він не рухався; він просто сидів на рейках, кипів під безжальним небом.


Раніше на світанку Картер та двоє його попутників сіли у приватний літак на невеликому аеродромі неподалік Делі. Сонце тільки здіймалося, але вже було душно. Похмуре шафранове небо відливало блідо-рожевим відтінком на східному горизонті. Птахи нерухомо сиділи на гілках вогняних дерев, що межували із злітно-посадковою смугою. Неподалік посадкового майданчика знаходилася жменька глиняних хатин, мешканці яких не звертали уваги на гладку «Реактивну зірку», коли вона злетіла.


Літак піднявся в повітря, щойно сонце вийшло за обрій. Сонячне проміння посріблило гладкий обтічний літак, розплавивши його голчастий ніс, тонкий фюзеляж, що знижує опір повітря, і стрілоподібні крила. «Реактивна зірка» рушила на північний захід, залишивши позаду рівнини, що випікалися, по обидва боки Гангу. Пункт призначення знаходився на відстані близько 140 миль.


Нині ландшафт, що розгорнувся далеко внизу, змінився. Коричневі рівнини, що потріскалися, піднімалися вгору, неухильно піднімаючи плоскогір'я. З'явилися довгі скелясті гребені, які ставали все вищими і ширшими в міру того, як літак рушив на північний захід. Незабаром рівнини поступилися місцем пересіченій місцевості.


Вітальний дотик кольору втішив око, коли літак увійшов у повітряний простір Пенджабі. Річки були схожі на сяючі срібні нитки, що переплітали гірські хребти. Тут були пишні синьо-зелені ліси та великі поля жовтої кукурудзи та золотої пшениці.


Недарма Пенджаб називався


"Країна п'яти річок". Ці безцінні водні шляхи мали велику мережу зрошувальних каналів, водоскидів і водосховищ, які перетворили штат на житницю Індії.


Картер обережно дивився на помічницю інспектора, міс Маджуна Чакробі. Струнка, розумна, темноока красуня йому подобалася. ;


Тиск повітря в кабіні змінився, коли ніс Jet Star нахилився вниз і почав знижуватися. Внизу лежав родючий трикутник землі, межі якого були обмежені містами Фірозпур, Лудхіана та Джуллундур. Територією вилася сяюча срібна стрічка річки Сатледж.


Літак приземлився на невеликому аеродромі. Вони найняли машину та водія, щоб відвезти їх на станцію, де вони сядуть на поїзд до Мхоті. Водій, сикх у синьому тюрбані, був не один. На пасажирському сидінні сидів із дробовиком його брат, який тримав гвинтівку на колінах, її дуло стирчало з відчиненого вікна.


"Чесна людина в наші дні не сміє виходити на вулицю без зброї", - похмуро сказав водій. Мені дуже боляче, що все дійшло до цього. Ви їдете з цієї нещасної країни, друзі мої. Куди ти їдеш? »


«Ми їдемо поїздом до Мхоті, - сказав Бхалк.


Водій та його брат обмінялися багатозначними поглядами, і водій похитав головою. «Обережно! Ви глибше поринаєте у саме серце безумства».


"У нас немає вибору, тому, будь ласка, продовжуйте рух".


Коли вони дісталися маленької станції, водій сказав: «Боже, захисти вас від злих людей, друзі мої».


«От веселий хлопець», - сказав Картер, коли він опинився поза чутністю водія.


«Але, на жаль, він має рацію, - сказав Маджуна.


Картер був готовий. Він був озброєний нечестивою трійцею Вільгельміни, Гюго та П'єра, мініатюрною газовою бомбою, прикріпленою до його верхньої частини стегна. У його сумці був арбалет та кілька інших сюрпризів. Але також він мав кулю з ім'ям Рогова.


Інспектор Бхалк був знавцем Рогова, мав час дослідити його справи в районі Пенджабі за останні шість тижнів, і він інформував Картера про те, що відбувається з російською та його командою.


Один із польових агентів Дека Грейнджера в Самсірбаді виявив важливу інформацію про генеральний план Рогова. Коли двоногі собаки Рогова наблизилися до нього, агент втік на південь у Делі, де передав інформацію Грейнджеру.


Але Рогов встиг до того, як Грейнджер зміг передати інформацію каналами його начальству. Він домовився з головорізами про те, щоб позбавитися Грейнджера та інших чотирьох співробітників Грейнджера, повністю зачистивши їх.


Їхнє зникнення могло б назавжди залишитися загадкою, якби не випадкове вступ Вашті в гру. Бхалк пішов слідом Грейнджера з Пенджабу до Делі, переключивши свою увагу на калігхат через інформацію, яку передав йому Хок.


Завдяки дивовижному відкриттю Вашті та чудовій мережі зв'язку AXE, Бхалк та Маджуна під час рейду знаходились у човні на річці.


"Немає сенсу затримуватися в Делі", - сказав Бхалк Картеру. Події у Делі були лише другорядним заходом, відволіканням від головного театру дій у Пенджабі. Отож вони.


Вони купили три квитки в купе першого класу на поїзд до Мхоті, і поїзд прибув вчасно. Сіли, і це було байдуже, що залізти в піч. Вони вказали кондуктору, який прийшов пробити їхні квитки, що в купе немає кондиціонера.


Він сказав їм, що в жодному відсіку немає кондиціонера. Обладнання було зламано. За бажання вони могли написати до офісу залізниці для часткового відшкодування.


"Давайте подивимося на світлу сторону", - сказав Маджуна. У її англійському були плавні інтонації, які Картер знаходив чарівними. "Ми можемо бути щасливі, що звідси до Мхоті всього кілька хвилин їзди".


Мхоті був на відстані двадцяти п'яти миль. Дорогою було кілька коротких зупинок, тому зазвичай потрібно трохи більше години, щоб дістатися станції Мхоті в межах кількох миль.


Потяг зупинився біля підніжжя довгого пологого схилу. Дві години він не зрушив ні на дюйм. Єдине виправдання, яке кондуктори використали для затримки, – це сказати, коли вони поспішили до іншої частини поїзда: «Затримка».


Більшість пасажирів вийшли та розійшлися. Деякі з них влаштували пікнік на трав'янистих набережних.


Картер подумав, що це був вибір, що було неприємніше: випікання у вагоні або смаження під полуденним сонцем.


Коли Картер був готовий забрати свої валізи і пройти решту шляху до станції Мхоті, пролунав свисток поїзда, і кондуктори жестом запросили пасажирів сісти до поїзда. Через п'ятнадцять хвилин поїзд здригнувся, рвонувся вперед і почав підніматися вгору. Проповзаючи з болісною швидкістю кілька миль на годину, потяг пирхнув і попрямував до вершини.


Станція Мхоті знаходилася в долині з іншого боку гори, на південній межі однойменного міста. Власне місто являло собою нагромадження білих і коричневих кубів, увінчаних гострими дахами і переміжних випадковими шпилями та куполами, всі переплетені проводами телефону та ліній електропередач.


Залізничний вокзал та його околиці були місцем масового заворушення. У прохолодному сірому кам'яному будинку аеровокзалу товпилися сотні городян усіх форм і розмірів, їх різнокольоровий одяг утворював веселку яскравих відтінків. Вони заполонили веранду та вантажні платформи. Їхня кількість розсипалася на рейки та на гряди гравію між ними. Наче місто Мхоті зібрало всіх своїх мешканців на залізничних станціях.


Загальний імпульс пожвавив натовп: всі продовжували дивитися на захід. Їхня увага була прикута до далекого горизонту, де золотий вигин землі перетинав ряд зубчастих коричневих пагорбів. З даху терміналу були вивішені яскраві декоративні транспаранти, і багато хто в натовпі був одягнений у найкращий одяг. Але вони мали настрій зіпсованого свята.


Ще три поїзди були відведені від головної лінії та відведені убік на залізничній станції. Потяги, що простоювали, були порожні, їхні пасажири вишикувалися навколо них. Ті люди теж дивилися на захід.


Потяг Картера повільно спускався з гори і різко зупинився за двісті ярдів від терміналу.


«У цього останнього поштовху було виразне відчуття завершеності, – сказав Картер.


"Ми проведемо розслідування?" - Запропонував інспектор Бхалк.


"Давайте."


Картер був одягнений у світло-коричневу куртку сафарі з довгими рукавами, закоченими, щоб прикрити Хьюго, блакитну сорочку та вільні штани для тропічних квітів. Він перекинув спортивну сумку через плече і підняв невелику валізу. Він мав вільну руку, тому він потягнувся за сумкою Маджуни.


"Чим ти займаєшся?" вона сказала.


"Просто намагаюся бути корисним".


"Я можу носити свої сумки, дякую", - різко сказала вона, інспектор Бхалк чемно прикрив рот рукою, приховуючи веселу усмішку. Він добре знав свого чудового і дуже здібного помічника. Зазвичай вона була незмінно ввічливою. Її грубість вказала на її інтерес до великого американця.


Незважаючи на Картера, Маджуна взяла свою сумку. Картерові було важче її ігнорувати. Вона була помітною навіть у країні екзотично красивих жінок.


Маджуна Чакработі - колишня жінка-поліцейська, яка відзначилася у низці небезпечних таємних завдань. Завдяки своїй роботі вона познайомилася з інспектором Бхалком, коли він працював із національною правоохоронною агенцією Бюро кримінальних розслідувань, індійським еквівалентом ФБР. Коли Бхалк був відокремлений від CIB, щоб працювати безпосередньо на прем'єр-міністра, він найняв Маджуну в команду.


Маджун мав розум, - красуня, і вона теж була чудовим стрільцем. Вона більше була схожа на розпещену королеву краси, ніж на стрілку чемпіонату, але вона була зовсім не тепличною квіткою.


Маджун був дуже високою для індійської жінки. Густе чорне волосся з проділом посередині було підстрижене трохи вище плечей і обрамляло її вражаюче обличчя.


Вона мала повні брови, величезні темні очі, чутливий рот і приголомшливі вилиці.


На ній була легка коричнева блузка і довга спідниця бежева, поділ якої торкався її кісточок. Блузка з довгими рукавами була застебнута до горла. Сікхі - пуританський народ, і вони визнали б демонстрацію оголених жіночих рук шокуючим порушенням пристойності. Тому вона потіла у своєму одязі, щоб задовольнити їхнє почуття скромності. Швидше за все, подумала вона, зусилля були марними. Оскільки вона була не сикхом із великого міста, вони, мабуть, подумали б, що вона блудниця, незалежно від того, наскільки вона консервативно одягалася.


Однак її вбрання не приховувало краси її високих грудей, тонкої талії та її довгих ніг.


Інспектор Бхалк підвівся. Під пахвою в нього була папка, що мало чим відрізнялася від тієї, яку використовують юристи для зберігання довідок.


Бхалк був середнього зросту, але дуже худий. Його голова здавалася надто важкою, щоб її зморщена шия могла її витримати. Його м'ятий білий лляний піджак звисав з його кістлявих плечей, наче він висів на вішалці.


Колишній інспектор поліції Бомбея мав незвичайну кваліфікацію для місії у Пенджабі. Саватта Бхалк був ні індуїстом, ні мусульманином, ні сикхом. Він був парсом, нащадком зороастрійських вогнепоклонників, які оселилися в Бомбеї багато століть тому. Теоретично його нейтралітет у війні індусів проти сикхів контроль над Пенджабом мав зробити його прийнятним посередником між різними фракціями. Правду кажучи, як він дуже добре знав, це зробило його однаково неприємним для обох сторін. Били барабани війни, і жодна із сторін не використовувала нейтралітет.


Із всюдисущою папкою під однією рукою та сумкою в іншій руці інспектор Бхалк весело сказав: «Ходімо?»


Чотирнадцятий розділ.


Вишукані червоні літери означали вітальні послання на довгих білих транспарантах, що звисали з веранди терміналу. Але не було привітанням для Картера та його партії.


Інспектор Бхалк, який вільно говорив на пенджабському діалекті цього району, ввічливо поцікавився причиною затримки. Його питання були ввічливими, але люди на периферії натовпу, яким він їх адресував, – ні. Вони ухилялися від нього, дивлячись вороже й підозріло, і один похмурий селянин плюнув у пилюку до ніг Бхалка.


Картер негайно рушив уперед, але зупинив його інспектор, який схопив його за руку.


«Будь ласка, не переймайся, - тихо сказав Бхалк. «Ці люди відчувають глибоку недовіру до незнайомців».


«Це має зробити нас тут шалено популярними, – пробурчав Картер.


"Є група солдатів", - сказав Бхалк. «Можливо вони будуть більш товариськими».


Невеликий загін солдатів індійської армії в хакі стояв осторонь, вбиваючи час. Це були міські хлопчаки з півдня, яким не терпілося поговорити з парою дружніх осіб.


"Не могли б ви розповісти мені, що тут відбувається?" - спитав Бхалк у молодого капрала, командувача загоном.


«Радий, сер. Капрал Винобха до ваших послуг, - сказав юнак. «Потяг із Ята Хунда спізнюється на чотири години».


"Це незвично?"


Капрал Винобха кивнув головою. «Єдине, що я скажу з цього приводу – перепрошую, міс, – це те, що поїзди ходять вчасно. Або раніше, до сьогодні».


«Ви, здається, не надто стурбовані. Що, якщо з поїздом станеться щось серйозне? Я чув, що у цьому районі багато насильства».


«Ви не дочули, сер. Але потягом їде взвод піхотинців. Винобха грубо засміявся. «Щоб зупинити це, знадобиться більше, ніж банда ганчір'яних революціонерів!»


«Я сподіваюся, що ваша впевненість не позбавлена сенсу». Бхалк вказав на барвисті прапори та святкові вбрання стривоженого натовпу. «Тут сьогодні відбувається якесь свято?»


«Група лікарів та медсестер приїжджає працювати до благодійної клініки Махарані. Вони у затриманому поїзді. Ось у чому вся метушня. Але як вони вбивають один одного у цьому районі, бригади лікарів не вистачило б! »


«Ви маєте на увазі Махарані Шантал Сінгх Сардар?» – сказав Бхалк.


"Так."


Бхалк відкрив свій гаманець, пред'явивши документи, що засвідчують його приналежність до найвищого ешелону індійського уряду.


Молодий капрал ліниво сканував ламіноване посвідчення особи, доки не уткнувся його імпорт.


Несподівано він різко змінив свою звичайну позу, звернувши увагу на нього як шомпол. Перш ніж він наказав своїй повільно набирає обертів команді наслідувати його приклад, втрутився Бхалк.


- Як і ви, капрале. І, будь ласка, жодних салютів. Я хочу привернути якнайменше уваги».


"Дуже добре, сер!"


На цей час загін Винобхі сформував певну подобу військового ордена. Зрештою, вони зрозуміли, що Бхалк був великою шишкою.


«Мої співробітники і я хотіли б увійти до терміналу, – сказав Бхалк.


«Однак я боюся, що ми не досягнемо великого успіху у цьому натовпі. Можливо, ви і ваші люди будуть такі гарні, що супроводжуватимете нас.


"Так сер!"


«І, будь ласка, капрал, виявляйте ввічливість та уважність у міру нашого просування. Ми б не хотіли відштовхнути цих добрих людей демонстрацією поганих манер».


"Немає проблем, сер". Винобха блиснув зухвалою усмішкою. "Вони вже ненавидять наші кишки!"


Загін вишикувався в клин, і Винобха пішов першим. Бхалк, Маджуна та Картер пішли за ними. Натовп неохоче поступився місцем солдатам, які рухалися повільно і обережно, постійно вибачаючись за будь-які незручності, які могли завдати. Це була дивна поведінка для солдатів, які так само швидко прорвалися б крізь них.


Бхалк поінформував Картера про основні факти бесіди, яка велася швидко мінливою мовою хіндустані. Коли він закінчив, Картер запитав: Хто така махарані? «


«Дуже незвичайна жінка, – сказав Бхалк. «На пам'яті її предки були абсолютними господарями району. Її титул, звичайно, тепер суворо почесний, але вона, як і раніше, має велику підтримку. Вона надзвичайно багата, відомий філантроп. Сама сікх, вона наполягла на тому, щоб усі її добрі справи були доступні як сикхам, і індуїстам. Багато хто вважає її головною силою світу в цій неспокійній країні», – підсумував інспектор.


Подякувавши капралу Винобху за його допомогу та пообіцявши, що це буде належним чином відзначено його начальством, Бхалк, Картер та Маджуна попрямували на другий поверх терміналу. Тут знаходився центр управління залізничною мережею зв'язку, великий офіс, в якому панувала плутанина і кричали.


За дверима в контрольну зону стояла пара жахливих охоронців.


Їхні туго обгорнуті бірюзові тюрбани, чорні бороди, що розвіваються, срібні браслети на зап'ястях, бриджі до колін і мечі з обох боків відзначали їх як сикхів.


Сікхи, що становлять менше двох відсотків населення Індії, - гордий, релігійний та войовничий народ. Сьогодні вони становлять значну частину індійської армії, і цей факт дуже стурбував уряд у світлі недавніх заворушень, які вразили їхній рідний штат Пенджаб. Не дарма кожен сикхський чоловік носить ім'я Сінгх'ліон».


Ці два сикхські охоронці належали до приватної армії. Їхні білі туніки та бриджі були облямовані червоним кантом, а червоний пояс оточував талію. Поверх їх лівреї були перев'язані чорні шкіряні шкіряні ремені Sam Browne. На правому стегні висіли револьвери в кобурі; на лівому стегні вони носили кирпан, традиційний сикхський меч.


Дует ступив уперед, ставши пліч-о-пліч, щоб перегородити шлях до дверей.


«Вибачте, будь ласка, - сказав Бхалк. "Ми хотіли б бачити начальника станції".


В одного охоронця був шрам у формі півмісяця, що охоплює лоб, ліву брову та вилицю. Без нього він виглядав би досить лютим.


"Іди!" він замовив.


Бхалк продемонстрував свої повноваження, але охоронців це не вразило. Інший охоронець, який без шраму сказав: «Для мене це нічого не означає. Я не можу прочитати.


«Я можу, – сказав його партнер, – а це означає для мене ще менше. А тепер йди, маленький чоловічку, і перестань турбувати себе.


Бхалк не здавався. «Можливо, ви будете такі ласкаві, щоб викликати начальника станції, щоб я поговорив з ним».


Обличчя зі шрамом похитав головою з виглядом людини, чиє багатостраждальне терпіння зазнає серйозних випробувань. «Ти погано чуєш, маленький чоловічку? Я сказав тобі піти. Іди, поки що можеш.


Кинувши зневажливий погляд на Маджуну, Обличчя зі шрамом додав: «І візьми з собою свою повію і свого собаку».


Подвійні червоні кольорові плями на щоках Маджуни попередили Картера про те, що сказане Особою зі шрамом не дуже добре. Це було гаразд.


Killmaster теж почував себе не дуже добре.


Інший охоронець не хотів поступатися. "Давай давай!" - прогарчав він, простягаючи важку руку прямо до грудей Бхалка. Картер потягнувся, щоб витягти скелета-інспектора із зони досяжності удару, але це було марно. Бхалк легко відступив убік, уникаючи цього.


Обличчя зі шрамом посміхнувся, ще більше дратуючи свого партнера, який щойно втратив обличчя через те, що не зміг помітити хлопця, який болісно виглядав, який, здавалося, стояв однією ногою в могилі. Розлючений сикх підняв кулак, щоб завдати удару.


Картер рушив, крокуючи всередину удару, відкидаючи недбалий круговий блок лівої руки, який легко відхилив кулак. Але блок був лише частиною комбінації один-два. Друга половина була ударом списа відкритою правою рукою. Удар потрапив під діафрагму охоронця, глибоко занурившись.


Він перебив подих гвардійця. Очі витріщені, обличчя зеленіє, він зігнувся навпіл, його рота перетворився на широку чорну дірку, в якій вистачало дихання.


У ньому не вистачало дихання, щоб задихнутися. Тримаючись за живіт обома руками, він упав навколішки посеред підлоги.


Обличчя зі шрамом перестало хихикати. Великий бик із широкими плечима, він кинувся на Картера, який ухилився від пориву, схопив Обличчя зі Шрамом за руку і шпурнув уперед у тому напрямку, в якому він ішов.


Пролунав приємний хрускіт, коли Обличчя зі шрамом вдарилося головою об стіну. Це звучало гірше, ніж було насправді, оскільки шари його тюрбану служили свого роду амортизатором, пом'якшуючи череп, що знаходиться під ним.


Обличчя зі шрамом не вбили, але й у ньому не залишилося бажання до боротьби. Він розтягнувся на підлозі, обхопивши голову руками. У нього були порожні очі і щелепа, що відвисла.


Картер озирнувся через плече. Інший охоронець досить оговтався, щоб створювати проблеми. Його рука шкрябала застебнутий клапан кобури, потягнувшись за пістолетом. Він усе ще тягнувся, коли Маджуна штовхнула його в живіт гострим носком свого взуття.


Охоронець знову впав навколішки, його рвало.


«Хайтант Баліндра! Чим ти займаєшся?"


Слова пролунали командним тоном, голосом людини, яка звикла до того, що її накази підкоряються. Картер глянув на жінку, що стояла у дверях, її агатові очі спалахнули, коли вона побачила двох охоронців на підлозі.


Обличчя зі шрамом застогнало, потім його очі знову сфокусувалися. Їхні погляди зупинилися на його власному пістолеті в кобурі.


Жінка простежила його поглядом. Хайтан, стій!


Вона не кричала. Вона ледве підвищила голос. Але рука, яка повзла на приклад пістолета, відсмикнулася від нього, ніби він був обпалений.


Сікх зі шрамом на ім'я Хайтан був крутим. Він підвівся, що було чималим подвигом, враховуючи те, як, мабуть, почувалася його голова після удару об стіну.


Картер вважав, що ця людина проведе решту дня з жахливим головним болем.


Декілька людей висунулися з відчинених дверей, щоб розібратися в пригоді. Мабуть, це була справжня компанія


приголомшені сикхські охоронці; худий інспектор Бхалк; прекрасна Маджуна з тремтячими ніздрями та палаючими вогнем очима; і сам Кіллмайстер.


І, звичайно, жінка.


Вона мала вражаючу постать. Вона була маленькою, стрункою та елегантною. Її волосся кольору червоного дерева було зачесане назад і зібране у вузличну шиньйон на потилиці. Прекрасні риси її обличчя формувалися із вишуканою ніжністю. Її шкіра кольору меду була бездоганною.


Важко було визначити колір її чудових агатових очей. Вони здавалися золотими, сірими, зеленими та синіми одночасно. Картер ніколи не бачив нічого подібного.


Її вік також було важко визначити. Обличчя її здавалося років сорока, якщо не брати до уваги очей, обплутаних тонкою мережею тонких ліній. По фігурі вона була схожа на жінку років тридцяти, з твердими грудьми, плоским животом і стрункими стегнами. Але саме її авторитетний вигляд змусив Картера уявити, що їй було близько п'ятдесяти.


На ній була оманлива проста сукня в західному стилі, яка ідеально їй йшла. Стиль був простим та без прикрас; але це був багатий рожево-ліловий колір, який міг би придушити більшість жінок, але не цю екзотичну красу.


Її шию опоясували шари тонких золотих ланцюжків.


Золоті браслети обвивали її зап'ястя. І якщо діамант на її безіменному пальці був справжнім – і Картер здогадалася, що це був діамант із книги рекордів.


Але алмаз не міг зрівнятися із пронизливими агатовими очима, які тепер дивилися на цю сцену.


Її погляд ковзнув стражниками, зупинився на інспекторі Бхалці, потім перейшов на Маджуну. Одним поглядом вона оцінила Маджуну, оцінила її місце у схемі речей та виключила її з розгляду як суперницю.


Потім вона пильно подивилася на Картера. Їй сподобалося, що вона побачила. Їй подобався напружений виклик у його темних очах, і вона щиро захоплювалася його високою статурою.


"Ти анличанин?" - спитала вона англійською.


"Американець", - відповів Картер.


«Ви пройшли довгий шлях, щоб боротися з моїми людьми».


"Вони почали це".


Вона була здивована. "І ви закінчили це, га?"


"Щось подібне."


Кайтан теж говорив англійською, достатньо, щоб сказати Картер: «Це ще не закінчено!»


"Хайтан!" жінка різко говорила.


Хайтан схилив голову. «Десять тисяч вибачень. Мені так соромно.


«Ви знаєте, я не потерплю, щоб мої люди брали участь у публічних бійках. Ні приватної бійки, – додала вона. «Допоможіть Баліндрі подбати про себе».


«Але, Махарані, хто охоронятиме тебе?»


"Я в повній безпеці", - сказала вона. "Тепер йди!"


"Ваше бажання для мене закон." Хайтан низько вклонився. Намагаючись не торкатися брудного одягу іншого, він допоміг товаришу підвестися на ноги. Баліндра все ще не одужала. Він нахилився вперед, тримався, задихаючись.


Хайтан тримав його за руку, підтримуючи. Він провів його в умивальну, а Баліндра, човгаючи, крокував уперед, сутулий і тремтячий, як дуже стара людина.


«Прошу вибачення за мою сміливість, - почав інспектор Бхалк, - але ж ви прославлений Махарані Шантал Сінгх Сардар, так?»


Шантал звернула увагу на Бхалка, обдарувавши його царственою усмішкою. "Ви чули про мене?"


Багато хто говорить про ваші добрі справи, Махарані. І я радий виявити, що повідомлення про вашу красу не перебільшені.


Посмішка стала ширшою. "Ви дуже галантні, але я не знаю вашого імені".


„Будь ласка дозвольте мені представитися. Я інспектор Саватта Бхалк».


«Ах, інспекторе! Це швидка робота! Можливо, ви будете так люб'язні, щоб розповісти мені, що сталося з поїздом.


«Інспектор, так, але не залізниці, на жаль. Я інспектор Бюро сільськогосподарського розвитку, який нещодавно приїхав з Делі, щоб провести обстеження зрошення у вашому районі. Це мій помічник, міс Маджуна Чакробі.


Шантал Сінгх Сардар поблажливо посміхнулася до Маджуне.


"Так приємно познайомитися, Махарані", - сказав Маджуна.


Махарані проігнорував її, повернувши увагу Картеру. «А хто цей красень?»


«Мене звуть Вебстер, мем, Гаррі Вебстер, – сказав Картер. Вирішивши не поступитися галантністю, він узяв руку махарані і поцілував її. Було прохолодно та сухо. У Кіллмастера не було під рукою Емілі Пост, щоб вона пояснила, як правильно вітати індійського махарані, але мав свій власний етикет, коли справа стосувалася жінок, особливо красивих. Він не міг бути надто незвичайним, оскільки махарані, здавалося, оцінив цей жест.


Маджуна пильно подивився на Картера.


- Ви теж сільськогосподарський інспектор, містере Вебстере? - Запитала Шанталь.


«Ні, мем. Я – фінансовий радник Beckhoff Group. Можливо, ви чули про нас? "


"Чесно кажучи, ні".


«Ми – консорціум незалежних товарних брокерів, які торгують ф'ючерсами, наприклад, зерном та кукурудзою. Цей регіон є провідним виробником на світовому ринку пшениці, тому моя група надіслала мене сюди.


щоб оцінити перспективи врожаю цього сезону».


"Чарівно". Тон Шанталь тонко припускав, що це було зовсім не так.


Картер продовжив. “П. Бхалк був досить гарний, щоб дозволити мені супроводжувати його в його обходах. Для мене це велика допомога, оскільки я не говорю цією мовою».


«Ти дуже добре справляєшся із собою».


«О, ти маєш на увазі цю невелику справу? У молодості я служив у армії Там я навчився дбати про себе».


«Справді, – сказав Шанталь, – Хайтан не звичайний воїн. Він один із моїх найкращих».


"Думаю, мені сьогодні просто пощастило", - сказав Картер з незворушним виглядом. «До речі, перепрошую за занепокоєння. Все, що ми хотіли зробити, це побачитися з начальником станції, але зв'язок перервався».


«Боюсь, що я маю вибачитися, містере Вебстер, - сказав Шанталь. «Кайтан і Баліндра – члени племені Джанжері, жорстокі гірські бійці, які протягом поколінь служили моїй родині. Навіть у наші дні вони наполягають на збереженні своєї давньої традиції захисту Сінгх Сардаров. На жаль, вони часто надто завзяті у виконанні своїх обов'язків, особливо у ці непрості часи».


Вона поманила їх до офісу. «Але де мої манери – стояти в холі і отак розмовляти? Будь ласка, війдіть.


У величезній залі панував галас, коли змучені залізничні чиновники боролися, щоб упоратися з багатьма проблемами, викликаними зниклим потягом. Телефони дзвонили без відповіді.


Інші телефони служили приймачами для потоку образ, оскільки майже істеричні диспетчери намагалися з'ясувати місцезнаходження поїзда 429 із Ята Хунда. Особливо бурхливо діяли півдюжини класних дощок, на яких було записано час прибуття та відправлення всіх поїздів на лінії. Час прибуття постійно зрушувався.


Надзвичайно гарний, добре одягнений молодик підбіг до махарані. Він мав профіль і поставу кумира бомбейського бомонду.


«Це Ашвін Найду, мій конфіденційний секретар, – сказав Шантал.


Маджуна пирхнула. Картер знав, що вона думала. Зріла жінка не тримала такого гарного молодика, як Найду, лише для того, щоб диктувати йому.


Коли Найду по черзі представляли кожному з новачків, він трохи вклонився і сказав: «Радий зустрічі з вами».


"А ця юна леді... мені дуже шкода, люба, але я забула твоє ім'я", - сказав Шанталь.


«Маджуна Чакробі».


"Ах так, Маджуна".


Тепер настала черга Маджуни поцілувати її руку. Знайду кинув на неї палаючий погляд, сказавши: "Так рада познайомитися".


Маджуна виглядала самозадоволеною.


Картер прочистив горло. "Можливо, ви відповісте на питання, яке мене турбує", - сказав він. "Як може поїзд зникнути?"


«Це питання, яке турбує всіх нас, містере Вебстер, - сказав Найду. «Потяг чотири-два-дев'ять не відповідає радіо. Нині його шукають пошукові літаки».


«Я впевнений, що це лише механічна аварія, - сказав Шанталь.


"Я сподіваюся на це", - сказав Найду.


Оператор відірвав гарнітуру і крикнув: "Ідуть!"


Начальник станції, огрядний, бородатий чоловік, поспішив до нас. “А? Це що? Іде поїзд чотири-два-дев'ять?! «


"Так! Один із пошукових літаків щойно помітив його на цій стороні тунелю Шрітрам!"


"Вони застрягли?"


«Ні-ні, вони йдуть!»


Виснажений персонал зняв напругу гучним, пристрасним вигуком, але за мить полегшення змінилося гнівом. Начальник станції так сильно вдарив кулаком по столу, що олівці злетіли з нього.


Він кричав. - «Ми годинами виправляємо це безладдя! Цим ідіотам краще дати страшенно хороше пояснення, це все, що я можу сказати! "


«Це безперечно полегшення, - зізнався Шантал Сінгх Сардар. «Я почав побоюватися, що поїзд зустрівся із бандою. Я ніколи не зможу собі пробачити, якщо щось трапиться з хоробрими лікарями та медсестрами, які прийшли нам на допомогу у наш важкий час».


"Може, ми вийдемо на платформу і зустрінемося з ними?" - Запитав Найду.


«Їх поки що не буде тут. Я хотів би триматися подалі від сонця, поки вони не приїдуть.


"Як скажеш, Шанталь".


«Вікно геть там виходить на захід. Ми зможемо їх побачити», – сказала Шанталь.


Група підійшла до великого вікна.


Внизу відкривався захоплюючий вигляд. Величезні золоті рівнини простягалися до обрію, переливаючись медовим сонячним світлом. Сліди лінії, що веде до Ятха Хунда, перетинали величезний простір, сходячи до ряду синьо-сірих конусів хребта Шрітра.


Через деякий час на гусеницях з'явилася пляма руху, що зависла на межі видимості. Минуло трохи більше часу, перш ніж повзуча пляма перетворилася на локомотив, який тягнув кілька легкових автомобілів та камбуз.


"Ось він нарешті!" – сказав Найду.


«Рухається повільно, чи не так?» - зауважив Картер.


«Цілком».


Потяг 429 рухався зі швидкістю равлика. Спочатку Картер був схильний списувати це на ілюзію відстані, розмірковуючи, що рівнини були настільки великі, що поїзд рухався так повільно.


У міру того, як тяглися хвилини, а потяг не просувався вперед, Картер зрозумів, що схоже, що він рухається повільно, бо рухається повільно. Він котився рейками зі швидкістю холодної патоки, що біжить у гору, і, нарешті, зупинився за чверть милі від станції Мхоті.


П'ятнадцятий розділ


Потяг 429 із Ята Хунда прибув у супроводі повітряного ескорту, але не пошукових літаків, які злетіли на його пошуки. Їхня робота закінчилася, літаки взяли курс на свою базу. Скоріше, потяг супроводжувала зграя великих чорних канюків, які ширяли в повітрі над вагонами, створюючи великі кола в небі... Один із них, сміливіший за решту, приземлився на одному з пасажирів. машин і сидів там, чепурячись.


Іншого руху не було. Жодні боязкі інженери не вилізли з локомотива, щоб запропонувати своє алібі на випадок затримки. З довгих машин пасажири не вийшли. Солдати не показували себе. Потяг мовчки стояв на рейках.


Коли він уперше зупинився, натовпи, що заповнювали станцію, злилися з платформ, пробираючись рейками до поїзда. Керували зграєю залізничні чиновники, які поспішали з'ясувати, хто винен у фолі. За ними пішла маса друзів та родичів пасажирів.


Коли натовп наблизився до поїзда, його неприродна тиша змусила їх зупинитись. Спочатку ніхто не помітив слів, подряпаних на бортах машин.


Усі були надто зайняті питанням, де пасажири. За порожніми вікнами не було видно жодної душі.


Офіційний констебль пробивався крізь нерухомий мовчазний натовп.


Гравій хрумтів під ногами, поки він ішов до поїзда. Підійшовши до неї, він зупинився, похитнувся і заткнув рота. Він закрив обличчя носовою хусткою і заліз у поїзд, увійшовши до пасажирського вагона.


За мить він вийшов, його обличчя перетворилося на маску жаху. "Вони мертві!"


"Що?"


"Вони мертві, всі мертві!" Він сів між доріжок та заплакав.


У махарані було більше людей, ніж Кайтан та Баліндра, щоб захистити її. Усього дванадцять одягнених у лівреї, добре озброєних одноплемінників Джанжері склали її особисту охорону. Тепер у зв'язку з НП вони оточили її. Міцні одноплемінники виділяли пильність і вид смертоносної компетентності.


Шантал Сінгх Сардар здригнулася. «Я не можу дивитися! Мене лякає насильство! »


Ашвін Найду взяв її за руку обома, стискаючи її.


Картер, Маджуна та інспектор Бхалк уже вийшли попереду натовпу, ніхто з членів якого не збирався проводити розслідування. Здавалося, їх охопив майже надприродний страх. Знову й знову люди вигукували коротку гортанну фразу, що мала найвище значення, крик, який підхоплювали дедалі більше членів натовпу.


"Що означає цей крик?" - спитав Картер.


"Потяг смерті", - сказав Маджуна. "Вони кажуть, що Потяг смерті повернувся".


На бортах деяких машин червоними краплями були подряпані фрази заввишки три фути. У поїзді було поцятковано менше дюжини кульових отворів, і два вікна були вибиті. То були єдині зовнішні ознаки насильства.


Коли Картер підійшов до поїзда, його вразила сморід. Воно було настільки сильним, що йому знадобилося все його самовладання, щоб утриматися від блювоти. Запах смерті, масової смерті, обтяжений болісним жаром.


Прикривши, як міг, ніс і рота, він пішов уперед. Він зробив ще одне відкриття. Слова, подряпані в поїзді, були написані не червоною фарбою. Вони були написані кров'ю.


"Що вони говорять?" - спитав Картер. «


«Халістан мурдабад»,


Бхалк прочитав, а потім переклав. «Смерть Халістану. Це погано, дуже погано».


Канюк заверещав, коли вони піднялися сходами до карети.


Картер зупинився на верхній сходинці, його увагу привернула зловісна новина.


Група з приблизно сотні людей вийшла з нетрів на північ від станції Мхоті. Це були сикхи в тюрбанах, озброєні мечами, ножами та кийками, і вони прямували до поїзда.


Інспектор Бхалк пробурмотів: "Дуже, дуже погано".


Тріо увійшло до вагону.


Інспектор Бхалк був дитиною, коли «Потяг смерті» тільки почали котитися, але це був жах, який колись був відомий, ніколи не міг бути забутий. Цей кошмар був родом із неспокійного Пенджабу і почався в 1947 році, коли субконтинент був поділений на індуїстську Індію та мусульманський Пакистан. Пенджаб розділили навпіл: половина його території відійшла до Пакистану, а половина - до Індії. Мусульмани бігли до Пакистану, а сикхи та індуїсти попрямували до Індії.


Обидві сторони їхали поїздами, і тоді поїзди смерті почали котитися.


Вагони повні біженців, потрапили в засідку, їхні пасажири були вбиті, а потяги відправили рейками, щоб прибути до місця призначення з вантажем трупів.


Поїзд смерті.


Приблизно через сорок років держава заразилася новою ненавистю і насильством. Колись союзницькі індуїсти та сікхи Пенджабу тепер билися один з одним. Багато сикхів прийняли сепаратистську мрію про власну національну державу - Халістан, «Країну чистих». Індуси не менш палко ставилися до того, щоб залишатися частиною індійської нації. Це була причина насильства, що призвело до різанини в Золотому храмі, насильство, що досягає нових висот.


Констебль мав рацію. Усі пасажири загинули. Вони були мертві лише кілька годин тому, але вже кишіли жирними мухами.


Підлоги вагонів були вистелені трупами, їхні кінцівки були переплетені, мов змії. Багато хто застиг у перекручених позах, їхні обличчя були спотворені агонією, їхнє тіло стало восковим і роздутим. У більшості спостерігалися поверхневі кровотечі з очей, вух, носа та рота.


Причина смерті залишилася загадкою. Інженера, пожежника і частину екіпажу застрелили - ніякої загадки. Але решта померла без слідів насильства на тілі, за винятком незначних травм, отриманих внаслідок судом. Навіть взвод армійських піхотинців загинув без бою. Але їхньої зброї, боєприпасів та спорядження не було.


Голос Бхалка був приглушений носовою хусткою, притиснутою до нижньої половини його обличчя. «Це не отрута. Я не можу думати ні про що. їжа чи напої, які повсюдно вживалися б пасажирами як першого, так і третього класів».


"Це жахливо", - прошепотіла Маджуна. Ти хоч уявляєш, чим це могло бути викликано?


«У мене є теорія, – сказав Картер. «Я скажу тобі ззовні. Я більше не відчуваю запаху.


Тріо вийшло на платформу карети. У натовпі масове горе змінилося на більш небезпечні емоції - ненависть. А натовп добре озброєних сикхів із нетрів, що приєднався до натовпу, щосили намагався розпалити багаття.


«Кумедно, як ці персонажі з'явилися так швидко, – сказав Картер. "Це майже якби вони отримали якесь попереднє повідомлення".


Бхалк кивнув головою. «Я маю погодитися. Я пропоную нам якнайшвидше піти».


Але непостійний натовп досяг точки загоряння. Сікхі в натовпі вказали на написані кров'ю послання з обох боків поїзда – Халістан мурдабад – смерть Халістану. Вони кричали, що тільки індуси могли зробити таке, бо були противниками Країни Чистих.


Банда збурювачів спокою, що знову прибула, кричала голосніше і найдовше. Вони гриміли мечами та кинджали. Вони першими зчинили крик:


«Убийте індусів!»


Індусів у натовпі можна було легко впізнати, особливо тих, хто ходив без бороди та тюрбанів. Сцена переросла в кричущу, кричущу, криваву сутичку.


Банда сикхів із нетрів не зупинялася на тому, щоб бити руками, ногами і довбати. Їм потрібна була кров. Пролунав крик, і закривавлений кирпан із тріумфом розмахував руками, сповіщаючи про перше вбивство індуса.


Це було сигналом для решти банди напасти на індусів із лютістю, породженою фанатизмом. Інші, натхненні діями своїх войовничих братів, одразу ж взялися до справи. Їхнє прагнення було посилено співвідношенням два до одного на їхню користь. З усіх боків спалахували бійня та різанина.


Хтось дістався платформи екіпажу і схопив Картера за кісточку.


Інша нога Картера різко впала, встромивши в желе кістки руки загарбника. Чоловік відпустив і з криком упав.


Червоноокий сикхський гунда скочив на платформу і схопив Маджуну, порвавши її спідницю. Вона вдарила своїм коліном між його ніг, а потім провела ребром долоні по його носу, розподіливши її по половині його обличчя. Він знову впав у кричущу масу бунтівників. Їх було так багато, що його на мить забрало, а потім потягли вниз і розтоптали.


Але на його місце рвонулася ще дюжина. Тільки тиск натовпу не дозволив їм перегнати поїзд. Десятки пазурів тяглися до них з обох боків. Маджуна був індусом, Бхалк виглядав як індус, а Картер був іноземцем і ненавидів його подвійно.


"Давай вибиратися звідси!" - вигукнув Картер.


Заколотник схопив Бхалка за ноги та не відпускав. Маленький інспектор стояв там, його папка все ще була затиснута під пахвою, і намагався звільнитися.


Картер рушив, щоб допомогти йому, але його увага була відвернена диким поштовхом церпана з його власних ніг. Картер скочив, ухиляючись від удару, потім ударив мечника ногою прямо в обличчя.


Маджуна побачив, як Бхалка забирають. "Інспектор!" вигукнула вона. Вона потяглася до нього, намагалася втримати його, але його вирвали з її рук і потягли з платформи.


"Ні!" - верескнув Маджуна.


Бхалк! Бхалк! Картер більше не міг бачити Бхалка. Інспектор розчинився у натовпі учасників заворушень. "Бхалк!"


"Ми повинні його знайти!" - сказав Маджуна. "Інспектор!"


Клинок мечників у синіх тюрбанах проштовхнувся до платформи, кинувшись на Картера та Маджуну.


"Інспектор!" Маджуна продовжував кричати.


Атакуючий, чиє обличчя вдарив Картер ногою, впустив свою цеглу, а майстер убивств схопив її. Він подумав, що це може бути краще, ніж пістолет, щоб пробитися крізь натовп. Іншою рукою він схопив зап'ястя Маджуни, відтягуючи її від того місця, де впав Бхалк. "Ми повинні врятуватися!"


Фанатики снували з обох боків, розмахуючи ножами та мечами, кричачи: «Убий, убий!»


Вихід був один. Картер відчинив дверцята вагона і вштовхнув у неї Маджуну. "Сюди!"


По платформі загриміли кроки. Двері відчинили ногою сикх з ненавистю в очах і кийком у руці. Він рушив уперед.


Раптом у руці Маджуни опинився пістолет. Вона вистрілила йому в обличчя, і куля пробила йому око, пробивши дірку в черепі.


Картер і Маджуна рушили проходом до задньої частини машини. То був кошмар. Неможливо було уникнути настання на мертвих. Зовні пролунали постріли, уривчасті постріли, які ніяк не допомогли придушити бунт.


Картер сподівався, що капрал Винобха та його команда зможуть щось зробити чи викликали підкріплення.


Нарешті, пройшовши від машини до машини до кінця поїзда, вони досягли точки, де натовп поменшав. Там вони спустилися на землю.


Сикх, що визжав, кинувся на них, Кірпан високо піднявся, щоб завдати смертельного удару. Але поки він дико розмахував мечем, Картер пронизав його живіт. Кіллмайстер повернув свій меч, перш ніж витягти його, з його леза капала яскраво-червона рідина. Сікх звалився.


Станція Мхоті охопила дике насильство. Заколотники розлютилися, розбили вікна і вдерлися всередину, щоб розправитися з не сикхським персоналом станції. Спалахнули смолоскипи, і будівлю підпалили.


"Ми не можемо йти цим шляхом!" Картер задихався. Район на північний захід від станції здавався найперспективнішим. Картер помітив дорогу між двома господарськими спорудами. Там, де дорога, були машини, які можна було реквізувати. Він та Маджуна побігли до нього.


За ними вийшла жменька бунтівників.


Було нелегко вибігти з цієї виснажливої спеки, але Картер і Маджун мали потужний стимул: вижити. Коли вони були приблизно за двадцять ярдів від дороги, Маджуна спіткнувся і впав, і четверо їх переслідувачів переможно закричали, скорочуючи відстань.


Картер випустив цеглу і висмикнув Вільгельміну з кобури. Він всадив кулю в кожного члена квартету, вбивши їх усіх до того, як меч впав у пилюку. За мить вони впали на землю. Потім вони з Маджуною пробралися до кварталу будівель і поспішили по провулку на вулицю за ним. Схвильовані люди металися взад і вперед, більшість із них йшло в протилежному напрямку, до станції. У цій частині міста не було ажіотажу. Ще.


Але це все одно було поганим місцем: у кількох кварталах на схід стояли нетрі, з яких вийшла банда сикхів, і там кишів натовп.


"Куди ми зараз йдемо?" - Запитав Маджуна.


«Забирайся звідси», - сказав Картер. "Нам потрібна машина, почекай хвилинку, подивися на це!"


Колона в три машини проїжджала вулицею. Головний та хвостовий вагони були пошарпаними, справними машинами, начиненими сикхами у білих лівреях зі зброєю.


Автомобіль посередині був розкішний седан - хмарно-білий кабріолет Zimmer Golden Spirit. Відбите світло відбивалося на позолоченому орнаменті капота та ковпаках. Ще більше одягнених у біле сикхів чіплялися за борти машини, сідаючи на підніжки, тримаючи гвинтівки на стегнах.


Стовбури гвинтівок наїжачилися і від двох інших машин.


Колона з трьох машин наближалася до них. Картер і Маджуна вагалися, не знаючи, що робити далі.


Конвой зупинився. У задній частині Циммера стала жінка.


"Це махарані!" - вигукнув Картер.


Її люди зійшли з підніжок та злізли з інших машин. Шантал Сінгх Сардар помахала Картеру, кликаючи його.


Проте Картер вагався. Він глянув назад. У безпосередній близькості бунтівників не було.


"Що нам слід зробити?" - сказав Маджуна.


«Не знаю, – сказав Картер. «Але в мене таке дивне почуття, що нам краще триматися подалі від неї, поки ми не дізнаємося, де справи».


Маджуна кивнув головою. "Я їй не довіряю".


«Я відкладу вирішення цього питання на потім, а поки давайте обмежимося».


Вони почали відходити у провулок.


Різкий голос заволав: «Стій!»


Переконливішим, ніж команда, що гаркнула, був гуркіт багатьох гвинтівок.


- Ось лайно, - промимрив Картер.


Він і Маджуна обернулися. На них було спрямовано понад десяток гвинтівок.


"Що ж, - сказав Картер, - принаймні тепер ми знаємо, де ми знаходимося".


«Чи маємо ми тікати від цього?»


"Це було б схоже на спробу втекти від розстрільної команди", - сказав Картер. «Мені не хотілося б давати моїм добрим приятелям Хайтану та Баліндрі привід почати стрілянину».


Баліндра відчинив задні двері «Золотого духу», насмішкувато жестом запрошуючи пару увійти.


Картер та Маджуна перейшли дорогу свинцевими ногами. Усміхнений махарані сіла на заднє сидіння і помахав їм рукою. У полі зору з'явилися клуби диму від палаючого терміналу.


"Я сподівалася, що ми знайдемо тебе", - сказала Шантал Сінгх Сардар.


"Я теж", - сказав Кайтан, посміхаючись. Його усмішка була другим шрамом, що розрізав його обличчя.


«Я наполягаю на тому, щоб ви прийняли мій захист. Для вашого ж блага, звісно, – додав Шанталь.


Картер легко вийшов уперед, усміхаючись, ніби він не міг бути радий її бачити. Він не міг втекти від куль, але якщо він підійде досить близько, зможе ввести в гру Вільгельміну або П'єра.


"Що ж, якщо ти наполягаєш..." - м'яко сказав Майстер Кіллер.


Кайтан ударив Картера прикладом своєї гвинтівки. Картер нічого не сказав. Він упав.


Інспектор Бхалк багато знав про заворушення. Він бачив демонстрації в Калькутті, де населення цілих кварталів перетворилося на виючий, кричущий, збожеволілий від крові натовп. Порівняно з цим спалах на станції Мхоті здавався стриманим. Але це могло вбити його так само, напевно, як і бунти у великому місті, які йому вдалося пережити.


Коли він дізнався, що його збираються зняти з платформи вагона, Бхалк припинив боротися із цим. Натомість він пірнув у гущу натовпу і пірнув глибоко.


Він був занурений у потік людей. Це був його найкращий захист. Так багато людей намагалися вбити його, що заважали одне одному.


Спочатку щільно збиті бунтівники перегородили йому шлях, але Бхалк був спритним, цілеспрямованим і настільки худим, що міг пробиратися крізь ліс ніг, що оточували його, витримуючи удари і стусани. Досяг своєї мети, перекотився через перила і під поїзд.


Ті, хто намагався його вбити, викликали розчарування. Вони намагалися дістати його, але їх зупинили випадкові хвилі натовпу.


Бхалк не став затримуватись, щоб перевести подих. Все ще стискаючи папку, він повз шпалами і під вагонами, прямуючи до передньої частини поїзда.


Ті, хто бачив, як він тікає, вили через його кров, але їхня погоня була зірвана величезною кількістю людей. За кілька секунд Бхалк залишив їх позаду. Бунтівники, які захопили решту поїзда, гадки не мали, що він там.


Нарешті, він зупинився під останнім вагоном перед паровозом. Він розтягнувся між рейками і прикинувся мертвим, поки з обох боків панував хаос. Вбиті чоловіки і жінки падали навколо нього, страшенно понівечені та розчленовані. Кров залила його костюм, що допомогло йому злитися з оточуючими його трупами.


Почалася стрілянина, і натовп порідшав. Сама будівля вокзалу стала осередком насильства.


Бхалк виміряв свої шанси, потім вибрався на правий бік, поставивши локомотив між собою та станцією. Основна частина стрілянини припала на схід. Бхалк дізнався про характерний тріск гвинтівок індійської армії. Капрал Винобха та його загін чинили енергійний опір.


Бхалк міг бачити солдатів, які тепер закріпилися за товстими кам'яними блоками на базі водонапірної вежі. Навколо них валялися тіла. Заколотникам уже набридло кидатися назустріч вірній смерті, намагаючись штурмувати армійську барикаду. Навіщо нападати на озброєних солдатів, коли довкола стільки беззахисних мирних жителів?


Бхалк не хотів, щоб його застрелили помилково, тому він вирішив діяти обережно. Низько згорбившись, з папкою під пахвою, він спробував сховатися.


На станції Кайтан дізнався фігуру Бхалка у білому костюмі. Він послав за ним трьох своїх людей. Один спитав: «Візьмемо його живим?»


Кайтан похитав головою і провів пальцем по шиї в жесті, що перерізав горло. Сміючись, троє представників племені Джанжері рушили за Бхалком. Це були великі, сильні люди в піку фізичної форми, які могли битися весь день і пиячити всю ніч, навіть не позіхнувши.


Вони мчали за своєю здобиччю, стукаючи сильними ногами, підстрибуючи, легко скорочуючи відстань.


Вони могли застрелити його, але хіба в цьому були веселощі?


Задихаючись, Бхалк, хитаючись, потрапив у простір, обмежений хижками. Надто пізно він зрозумів, що це глухий кут, глухий кут. Але на той час переслідувачі перекрили йому дорогу до втечі.


Бхалк відступив. Його нога вдарилася об стіну, і він зрозумів, що йти нікуди.


Гострі церпани, що вислизають зі своїх добре змащених піхов, збільшилися втричі, коли одноплемінники оголили мечі. З усмішками на обличчях вони висікали порожнечу, наближаючись до інспектора.


Права рука Бхалка потяглася до бокового отвору папки. Від її верху до низу тяглася тонка щілина, і Бхалк сунув руку всередину папки. Усередині знаходився великий револьвер .357 magnum із шестидюймовим стволом.


Бхалк навіть не намагався вийняти пістолет з папки. Він тричі натиснув на спусковий гачок, пробивши папку, а також трьох одноплемінників.


Він вистрілив кожному в груди, і їхня кров негайно утворила багряну пляму в центрі їх химерних білих тунік. Йому не потрібно було більше одного пострілу для кожного з них.


Ось чому інспектор Саватта Бхалк ніколи нікуди не йшов без своєї пошарпаної папки.


Обійшовши довкола тіл, Бхалк пробрався до водонапірної вежі. Він знайшов гарне прикриття і покликав капрала Винобха, поки його не почули під час затишшя у перестрілках. Він не пройшов через стрій ворогів лише для того, щоб його союзники на фініші застрелили його.


"Притримайте вогонь, хлопці!" - вигукнув капрал Винобха. "Це інспектор!"


Бхалк кинувся у безпечне місце за їхньою лінією.


Шістнадцятий розділ.


«Прокиньтеся, містере Вебстере».


Картер розтягнувся обличчям униз на кам'яній підлозі. Він не рушив з місця.


Хтось пролив на нього цебро теплої слизової води. Він усе ще не рухався.


"Я його розбуду", - сказав другий голос. Підійшли кроки в черевиках. "Вставай!"


Картера вдарили ногою в бік. Він не рушив з місця.


«Я сказав, вставай, собако!»


Було завдано другого удару, але ціль так і не досягла мети. Картер рушив.


Кіллмайстер перекотився на бік у той момент, коли Кайтан почав удар ногою.


Картер схрестив зап'ястя навхрест, захопивши ступню руками. Швидко переставивши хватку, Картер повернув ступню у не призначеному для неї напрямку.


– Хайтан закричав.


Сікх ненадійно балансував на одній нозі, оскільки Картер тримав другу у відриві від статі. Кіллмайстер ударив ногою по камені, вибиваючи ногу Хайтана з-під себе. Хайтан полетів, приземлившись із глухим стукотом.


Картер підкосився, схопився і попрямував до Хайтана, щоб його прикінчити.


Його зупинив звук спрацьовування дюжини запобіжників та безлічі гвинтівок.


Перший оратор уїдливо аплодував. «Браво, містере Вебстере! Або, краще сказати, містере. Нік Картер?


«Ви можете говорити, що хочете, Рогів, – сказав Картер. "На цей раз у тебе є зброя". .


"У тебе не буде іншого часу, Кіллмайстер".


Кайтан підвівся, віддаючи перевагу нозі, яку вивернув Картер. Лють пофарбувала його обличчя в пурпуровий колір, в порівнянні з яким його шрам у формі півмісяця здавався мертвенно-білим. Він рушив уперед.


Навіть із дванадцятьма рушницями, спрямованими на нього охоронцями Джанджері у білій формі, Картер не збирався стояти і відбирати зброю у Кайтана. Він був готовий завдати комбінації смертельних ударів.


Великий сікх не знав цього, але його було звільнено від смерті, коли Шантал Сінгх Сардар різко сказала: «Хайтан! Відійди вбік і дай спокій! »


Абсолютна покора боролася з абсолютною люттю в одноплеміннику. Він стояв, роздираний суперечливими поривами, його важкі руки відкривалися і стискалися, йому не терпілося розірвати незнайомця, який переміг його не раз, а двічі.


"Хайтан!"


Протягом поколінь накази махараджів та махаранів Самсірбада були словом Бога до васалів Джанжері, які присягалися у повній вірності своїм панам та панам. Або в даному випадку улюбленцям.


Хайтан не відступив, але й продовжував іти.


Картер був вдячний за адреналін, який зіткнення накачав його організм. Він все ще почував себе жахливо; на потилиці був один величезний синець. Біль був болісним щоразу, коли пульсував, і не переставав.


Решта почувалася не набагато краще. Він почував себе так, ніби його побили, коли його вирубали. Ймовірно, це було так. Його нудило і злегка паморочилося в голові, і він сподівався, що його не вирве.


Він також був голий.


Він озирнувся. Він приходив до тями, коли його затягли туди і безцеремонно кинули на кам'яну підлогу. Він вдав, що знаходиться в гіршій формі, ніж був, сподіваючись, що це заколисує його викрадачів і дасть йому можливість зробити перерву.


Він перебував у тронному залі того, що мало бути палацом махарані в Самсірбаді, на захід від Мхоті у гірському хребті Шрітрам. Це був величезний кам'яний зал зі склепінчастою стелею, його стеля з бочкоподібним склепінням була покрита тінями.


Величезний зал здавався зовсім непомітним. Він стояв посеред кімнати.


У дальньому кінці підносився поміст, увінчаний майстерно вирізаним дерев'яним троном. По обидва боки від нього стояла пара величезних бивнів зі слонової кістки, жовтих від віку, розташованих так, що вони утворювали арку над троном.


На троні сиділа Шантал Сінгх Сардар. Зникли модні сукні та італійські туфлі. Махарані була одягнена у яскраво-червоний шовк, прикрашений золотою вишивкою. Прикраси, які вона носила раніше того дня, виглядали скромно в порівнянні з вагою золота та коштовностей, які прикрашали її з голови до п'ят. Її маленькі ніжки були взуті в капці, інкрустовані коштовним камінням. Праворуч від неї, на сходинку нижче за трон, стояв Ашвін Найду. Ліворуч від неї, двома ступенями нижче, був Сергій Іванович Рогов та ще один житель Заходу, якого Картер не впізнав, але який відповідав опису, який Вашті дав йому про спільника, який був із Роговим у калігхаті.


Перпендикулярно трону вишикувалися дві шеренги із шести одноплемінників Джанжері, всі озброєні, і всі тренували свою зброю на Картері.


Якщо він так необачно кинеться на трон, вони зрубають його, перш ніж він встигне зробити більше, ніж кілька кроків.


Маджуни ніде не було видно.


Ситуація виглядала досить похмурою. Стало ще похмуріше, коли Картер зробив бентежне відкриття. Він зрозумів, що його щелепи дуже болять; вони почували себе так, наче їх розлучили. Допитливий язик Картера натрапив на незнайому щілину в його задніх корінних зубах.


Раніше яма була зайнята отруєною пігулкою, а капсула смерті знаходилася в майстерно замаскованому зубі. Отруйна таблетка була стандартним обладнанням для всіх Killmasters та інших агентів AX, чия робота наражала їх на небезпеку. Все, що потрібно було зробити, це штовхнути щелепи під неприродним кутом і прикусити порожнистий зуб. Це призведе до миттєвої смерті, яка рятує захопленого агента від жахів катувань.


Зуба від отруєної таблетки Картер не мав. Рогів теж знав цей трюк. Безперечно, він мав щось дуже схоже на стандартне повідомлення від його босів з КДБ у сумнозвісному відділі 8 Управління S, кремлівській бригаді номер один.


Але Картер знав, що в найгіршому випадку він може змусити їх убити його.


Принаймні куля – це чистий вихід. Напад на махарані спровокував би гвардійців на стрілянину.


Картер підійшов до трону. Гвардійці йшли за ним із дулами автоматів.


Шанталь сказала: "Нехай іде вперед".


Коли Картер був за двадцять футів від трону, Рогов сказав: «Цього достатньо, Кіллмайстер».


Шанталь обернулася до нього, її агатові очі спалахнули. «Я віддаватиму накази тут!


Ніколи цього не забувай!


«Тисяча вибачень, ваша величність», - вибачився Рогов із поганою грацією. «Але ж ви не уявляєте, наскільки небезпечна ця людина! Фактично, найрозумніше, що я міг зробити прямо зараз – це пустити йому кулю в голову». Він потягся до свого пістолета.


«Прибери пістолет, дурню!» - гаркнула Шанталь. «Ви знаєте, які у мене Джанжеріс! Вони можуть подумати, що ви мені загрожуєте, і якщо вони зроблять це, вам буде кінець! "


Гвардійці не розуміли англійської, але напружилися, побачивши пістолет Рогова. Махарані заспокоїла їх кількома короткими фразами, і вони відступили, але дивилися на Рогова, ніби виміряли для могили.


«Заради всього святого, Рогів, не будь ідіотом!» - Сказав Ланді. "Ви заб'єте нас обох!"


- Заткнися, - прошипів Рогов.


«Я не заткнусь. Я знову і знову говорю вам, що не підкоряюся вашим наказам. Ми рівні, і не забувайте про це! "


"Заткнися!"


Ланді заткнувся. Але Рогів прибрав пістолет.


"Замовчіть, ви обоє!" – сказав Шанталь. «Твоя сороча балаканина дратує мої вуха!»


«Ви маєте рацію, що не довіряєте їм, - сказав Картер. «Рогов продав би свою матір, і я впевнений, що його приятель зробив би так само. Тобі треба буде дивитись уважно, Махарані, що вони тебе не продадуть.


«Поділяй і володарюй, - сказав Рогов з усмішкою. «Найстаріша гра в книгах! Збережіть подих, Кілмайстер. Тобі це знадобиться”.


«Це був милий трюк, який ти зробив сьогодні в поїзді, Рогов, - сказав Картер.


Рогів усміхнувся. "Тобі сподобалося? Я сам цим дуже пишаюся. Нова варіація на класичну тему».


«Не думаю, що вашим начальникам із КДБ сподобаються заголовки, коли світ дізнається, що проти громадян Пенджабу застосовується отруйний газ радянського виробництва».


"Ой, ти розумниця!" - Сказав Ланді. "Це дуже добре, правда!"


За симптомами, виявленими жертвами «Поїзда смерті», Картер знав, що використали потужний отруйний газ. Він бачив таку ж поверхневу кровотечу з отворів у черепі, коли був затиснутий за лінією під час війни у В'єтнамі. В'єтнамці, які підтримували Радянський Союз, обстріляли камбоджійські війська каністрами з отруйним газом, багатоскладна класифікація якого була скорочена до Tri-Neuro-Disrupter, або TND.


TND був складною молекулою, яка вбивала своїх жертв не через ядуху, а через відключення їх центральної нервової системи. Газ був безбарвним, без запаху та смаку. При вдиханні постраждалим він пройшов через слизові оболонки та потрапив у кровотік. Молекули TND


зв'язувалися з нервовими рецепторами в організмі, блокуючи їх, тому вони можуть функціонувати. В результаті всі вегетативні функції тіла відключилися як вимкнені перемикачем.


Його великою перевагою було те, що треба було вдихати, щоб він діяв на нерви. Це означало, що він міг користуватися щодо непідготовлений персонал, якщо він був у простих протигазах.


"Заголовки?" - крикнув Рогів. «Заголовків не буде. Післязавтра ніхто навіть не згадає потяга чотири-два-дев'ять».


"Що буде завтра?" - сказав Картер.


«Я не проти сказати тобі, Картер, якщо ти не будеш тут, щоб побачити це. Жаль теж. Ви б оцінили його геніальність.


"Скажи."


«Завтра опівдні прем'єр-міністр відвідає особливу церемонію у Золотому храмі в Амрітсарі. Він збирається підписати угоду про надання Пенджабу нової автономії та квазі-незалежності. Лише він його ніколи не підпише.


«Героїчні борці за свободу з загону командос Халістану дістануться до нього першими. Під святинею є секретний прохід, про який ніхто не знає, окрім нас, бо ми ліквідували всіх ненадійних людей, які мали знання.


Ця підземна камера буде завантажена каністрами ТНД. Саме тоді, коли прем'єр-міністр торкнеться паперу, газ буде випущений. І це буде все для прем’єр-міністра».


"Разом з усіма в Золотому Храмі", - додав Картер.


Рогів засміявся. "Я не збираюся бути там сам".


Ні. Знаючи, як ви дієте, ви триматимете хвіст якнайдалі від Амрітсара».


Картер звернувся до махарані. «У моїй країні є слово для позначення персонажів, які влаштовують пожежі та тікають. Ми називаємо їх вогненними жуками. Ось і є Рогов, жук-палій. Він отримає зиск, але ви заплатите ціну. Ви і всі інші ваші співвітчизники».


"Я думаю, що ні", - сказав Шанталь. «Смерть прем'єр-міністра знаменує початок нової ери Халістану. Підходяща помста за бійню у Золотому храмі».


"А як щодо ваших власних людей, які помруть разом з ним?"


«Вони не мої люди. Ті, хто торгуватиме з гнобителями гордої нації сикхів, заслуговують на смерть. У кращому разі вони труси та умиротворювачі.


Одним ударом вони всі будуть знищені, позбавивши нас ворогів ззовні та зсередини».


«Мені не потрібно заглядати надто далеко, щоб побачити, звідки збирається бути нове керівництво».


«Цілком вірно, - сказав Шанталь. "Ой, ти розумниця!"


«Але це не так, – сказав Картер. «Як ви думаєте, Індія дозволить вам убити свого лідера та відокремитися? Вони покриють Пенджаб військами та кров'ю».


«Нехай лише спробують. Ми, сикхи, не боїмося мучеників за нашу святу справу. Ти такий хоробрий?


"Давай з'ясуємо", - видихнув Рогов. "Убий його!"


Що ти запланувала для мене, Махарані? - спитав Картер. "Щось особливе, я впевнена".


"Я шкодую, що ми не зустрілися за інших обставин", - розмірковувала Шанталь, дивлячись на своє тіло. Але сьогодні ти мій ворог. Ти повинен померти."


«Ви з войовничої раси. Я претендую на право померти смертю воїна, – сказав Картер.


Рогів знав, куди прямує Картер, і намагався не дати йому потрапити туди. “Запит? Права? Дивна мова для поваленого ворога! Ви заслуговуєте на смерть, як собака. І ти повинен».


Картер попрацював голкою: Хто тут головний? Ти, Махарані? Чи цей боягуз, який боїться зустрітися зі мною в єдиноборстві? »


- Закрий свій рот, Картер, - прогарчав Рогів.


- Навіть у тронній залі наказуєш, а, Рогів?


"Ти помреш, Картер!"


- Я збережу тобі місце в пеклі, Рогів.


Тобі доведеться почекати, Кіллмайстер. Я не збираюся вмирати».


"Хто?" - сказав Картер. «Тут ніхто не збирається вмирати. Але вони зроблять це, якщо дозволять вам використати себе».


"Досить!" – сказав Шанталь. «Замовкни, ви обоє!»


«Ви робите багато шуму для людини без одягу, Картер, – сказав Рогов.


Але це ніщо в порівнянні з шумом, який ви видасте, коли я почну закручувати гвинти!


Махарані дратувався. «Мовчи, я тобі наказую!»


Гвардійці поклали руки на мечі. Ланді смикнув російської за рукав, бурмочучи: «Господи, Рогів, перестань провокувати цих дикунів! Сядь і заткнися! »


Російський глянув на розгніваних охоронців, потім сів і замовк.


"Ви заявляєте про смерть воїна?" – сказав Шантал Сінгх Сардар. "Нехай буде так. Подивимося, з чого ти зроблений.


СІМНАДЦЯТЬ


Погода змінилася. Повітря було важким, гнітючим і вологим. Небесна чаша була тьмяною, свинцевою, жовто-сірого кольору... З півдня дув вітер, що все посилювався, гнав цівки хмар по розпухлому обличчю сірчаного сонця, що заходило на заході. «День стає коротшим, - сказав Хайтан. Але він переживе тебе, Янки.


Картер нічого не сказав. Як і припустив Рогів, він рятував подих. Йому це знадобиться.


Родовий будинок Сінгх Сардаров був побудований на мисі на висоті кількох сотень футів над звивистою петлею притоки річки Сатледж.


Картер чув, але не бачив водного шляху, який був прихований від очей лісовими хащами, що біжать зеленою стіною вздовж краю скелі.


За ним стояв палац махарані. Вона сиділа в одному з його численних павільйонів в оточенні екзотичних квітів. У шоу до неї приєдналися Ашвін Найду, Рогов та Ланді. Слуги оточували сановників, безперервно роздмухуючи повітря гігантськими вентиляторами. Вентилятори ніколи не зупинялися, але вони були марними проти важкого повітря.


Відразу за Картером були десять вершників, два коні без вершників, а також Хайтан та Баліндра. Попереду простягалося кілька миль плато зі стільницею, що м'яко перекочувалися трав'янистими луками, які не давали укриття.


Щоб посилити приниження, Баліндра привласнив собі Гюго та Вільгельміну. "Люгер" був прикріплений до його стегна, а стилет застряг за його червоним поясом. Баліндрі подобалося тикати і тикати в Картера його власним пістолетом, але це обіцяло збліднути перед поєдинком.


Баліндра щось сказала Хайтанові. Кайтан був тільки щасливий перекладати для Killmaster:


«Баліндра каже, що ви раніше викликали у нього сильний біль у животі. Він обіцяє відплатити цим за послугу».


Картер знав, що Кайтан мав на увазі восьмифутовий спис, яким розмахував Баліндра. Хайтан теж мав одне таке, і кожен з десяти вершників. Списи використовувалися для стародавнього кривавого спорту – заколювання свиней – спорту, який залишався надзвичайно популярним серед Джанджері, особливо коли «свиня» була двоногим іноземним дияволом.


Картер не звернув уваги на їхні погрози. Це був його шанс, єдиний, який мав. Його очі були у постійному русі, вивчаючи місцевість, запам'ятовуючи її особливості.


«У лісі бачили кабана, але ніхто з нас не зміг його зловити. Цікаво, американець, тобі пощастить так само, - піддражнив Кайтан.


Але Картер знав, що джанжері не такі гарні, як думали. Якщо пощастить, він зможе вбити Кайтана та Баліндру голими руками та ногами та, можливо, повернути свій Люгер. Але це не принесло б йому нічого доброго проти десяти одноплемінників, які залишилися, які нетерпляче сиділи на своїх конях, чекаючи початку гри. У всіх були пістолети та піки. Ні, це був не спосіб грати.


У носі Картера відчувався крем'яний присмак пилу, запах коней та гострота його власного поту. Йому повернули штани, але не черевики. Він відчув траву під своїми босими ногами. Він був хрустким, висохлим на сонці. Бігати по ньому було не дуже весело.


За ним нервово рухалися коні. Вершники розмовляли між собою тихими гортанними голосами, які іноді перемежовувалися жорстоким сміхом. Раптом з павільйону пролунав різкий ударний тон. Барабанщик бив по натягнутій шкірці барабана, створюючи зловісний похоронний ритм.


"Ось ще дещо, про що ти маєш подумати, коли біжиш, американець", - сказав Хайтан. «У нас із Баліндрою угода. Він отримує вашу зброю, а я – вашу жінку. Після того, як я заколю тебе, як свиню, я її зґвалтую, а потім уб'ю. Що ви можете сказати з цього приводу? Кайтан уважно вивчав його, оцінюючи його реакцію.


«Вона не моя жінка, – спокійно сказав Картер, – і мені байдуже, що з нею відбувається. Це вона втягнула мене в цей бардак.


Картер сподівався, що одноплемінник у тюрбані повірить його обурливій заяві.


То справді був класичний прийом зворотної психології. Чим більше Кайтан думав, що Картер дбає про Маджуна, тим більше болю він завдасть їй. І навпаки, якби він думав, що Картеру начхати, покарання її могло б втратити частину своєї привабливості.


Схоже, така тактика могла спрацювати. Кайтан не очікував реакції Картера і не намагався приховати своє невдоволення.


Але похмурий погляд швидко змінився косою рисою, яка змінилася усмішкою на обличчі Хайтана, і барабанний дріб став збільшуватися.


Биття почалося повільніше, ніж людське серцебиття. Поступово він наближався все швидше і швидше, і ще швидше, поки не став шалено битися, як серце людини у смертельному жаху.


«Коли барабан зупиниться – біжи!» - сказав Хайтан.


Кайтан і Баліндра сіли у сідла. Картер потряс руками та ногами, розслаблюючи їх. Його кишки вирували; очікування завжди було найгіршим. Було б майже полегшенням продовжити це.


Джанжері хотіли спорту, але не надто багато. Вони дадуть видобутку фору, але Кіллмайстер знав, що цього буде достатньо, щоб зробити речі цікавими, але недостатньо, щоб дати йому шанс поборотися.


Принаймні вони так думали.


Бій барабанів перетворився на невблаганний дріб, який гримів у його голові.


Він не став озиратися. Думним поглядом він побачив махарані, що сиділа серед своїх тропічних квітів, обхопивши рукою підборіддя і заворожено нахилилася вперед, ніби вона була поглинута особливо захоплюючим шаховим завданням.


Він також міг візуалізувати Рогова. Росіянам такий поворот подій не сподобався.


Він не був спортсменом, він був професіоналом, і він знав, він знав, що найкращий курс дій - це припинити це безглуздя і пустити кулю в голову Картеру. Ланді був зайнятий, утримуючи Рогова від роздратування господарів своїми наполегливими вимогами негайно ліквідувати Картера.


А Маджуна? Картер намагався не думати про неї. Він не цікавився її благополуччям з тієї ж причини, через яку він симулював байдужість і обурення стосовно Кайтана. Прояв занепокоєння з його боку було б найвірнішим способом гарантувати їй неприємну долю.


Його думки кружляли, як дзига, і барабан перетворював їх на розмитий рух.


Раптом настала тиша.


Барабан припинився.


Картер побіг.


Він не біг, він біг підтюпцем, і цього було достатньо, щоби все виглядало добре. Він багато розмахував руками, тож здавалося, ніби він докладає максимум зусиль.


Картер дійсно мав одну перевагу: роки тренувань з бойових мистецтв у додзе AX створили товстий шар захисних мозолів на його ногах.


Але вони не могли витримати більшу частину цієї місцевості.


Повітря було таким густим і важким, що бігати по ньому було однаково, що бігати у величезній паровій лазні. Він не пройшов більше двадцяти ярдів, як його тіло вкрилося згодом. Йому здавалося, що йому сниться один із тих жахливих кошмарів, де виживання залежить від швидкості, а сновидець застряє у болісній повільній зйомці.


Барабан поновився. Він наслідуватиме ту саму ритмічну прогресію, що й раніше, переходячи від повільного до швидкого, і коли він досягне крещендо, гра дійсно почнеться.


Тільки цього разу барабанщик поскупився на повільне нарощування, звівши його до мінімуму.


Картер стрибав, синхронізуючи дихання з кроками, знаходячи зручний ритм. Його формі допомагало те, що він змащував жорсткі м'язи та надавав їм нової гнучкості. Але він знав, що його поодинока пробіжка триватиме недовго.


Барабан припинився.


Копити стукали по твердій землі, коли дванадцять вершників погнали своїх коней уперед. Картер дозволив їм наблизитись, перш ніж озирнутися через плече. Коні швидко скорочували дистанцію!


Він думав, що знає, як вони збираються це зіграти. Вони розтягували веселощі якомога довше, зводили б його, кололи, випускаючи з нього небагато життя за раз.


Він знову озирнувся. Гонщики скоротили дистанцію вдвічі та швидко наближалися. Джанжері були вродженими вершниками. Це було плем'я кентаврів, напівлюдина, напівкінь, що йде до нього в шеренгу з простягнутими списами. Коли він озирнувся, він вселив страх у своє обличчя, щоб задовольнити їх, але чи могли вони побачити його вираз? Їхні обличчя здавались йому розмитими.


Тільки ідіот чи бігун світового класу міг подумати, що може обігнати коня, а Картер - ні те, ні інше. Він був бійцем, а не бігуном. Настав час зіграти свою гру якнайшвидше, поки в нього ще залишалися запаси сил.


Він чув позаду себе тупіт копит. Картер зупинився і обернувся до них обличчям.


Він зробив справжню картину: мокрий від поту босоногий бігун, якого збираються косити дюжина старанних коней. Вранішнє сонце надавало списам жовтуватий відтінок. Вершники на флангах шеренги розійшлися в сторони, намагаючись упіймати його в клешні.


Самотній улан збирався збити його. В останню секунду, перш ніж лезо списа встигло забити, Картер відійшов убік. Він зробив це з навмисною незграбністю, зробивши це схожим на удачу, а не на вмілий рух.


Ком'я землі закидали копитами коня і закидали його. Інший вершник підійшов до нього. Цього разу Картер пощастило. Спис не потрапив по ньому, але вершник підійшов так близько, що спітнілий бік його коня зачепив Картера.


Картер ніколи не був великим шанувальником кориди, і він ніколи не очікував, що сам опиниться на арені, змучений пікадорами Джанжері.


Вершники розгорнули коней, щоби зробити ще один прохід. Їхня мета полягала в тому, щоб сформувати навколо нього коло, щоб вони могли колоти і колоти на дозвіллі, і всі вони змагалися за честь пролити першу кров.


Але Картер спочатку його намалював. Він знав, що діяти треба швидко; він уже захекався від ухилення від серії стрімких пасів, коли вершник за вершником намагалися вдарити його списом.


Один із одноплемінників на сірому жеребці побачив отвір і пришпорив свого коня до Картера. Він тримав свій спис низько в правій руці. Картер підвівся праворуч від вершника.


Ніхто з Джанжері не зазнав його смертельного удару. Вони націлилися на його руки та ноги, сподіваючись поранити його, послабити. Цей вершник наближався до нього,


сподіваючись вдарити Картеру по ногах.


Інший вершник рвонув із протилежного боку.


В останній момент Картер стрибнув праворуч, метнувшись майже під ніс тварини. Його хід поставив його на лівий бік жеребця. Вершнику було надто пізно перемикати спис уліво.


Проходячи повз Картер схопив вершника за ліву ногу і міцно тримав.


Кінь продовжував іти. Вершник цього не зробив.


Сікх закричав, впавши з коня. Він приземлився на шию і перестав кричати.


Картер знав, що не мав часу дістати рушницю мерця, коли інший вершник майже лежав на ньому, але йому вдалося схопити списа.


Нападник-індіанець знав, що гра закінчена і це було по-справжньому.


Він теж тримав своє спис справа, коли він їхав низько в сідлі, сильно нахилившись вперед, намагаючись завдати смертельного удару.


Однак цього разу Картер не ухилився від коня зліва. Вибравши свій хід, він засунув свій спис у спис іншого, відбиваючи його убік. Він парирував і встромив спис прямо в живіт вершника.


Спис Картера розколовся надвоє. Половина з мечем пройшла через груди вершника і вийшла з його спини, проникнувши завдяки його власної інерції. Вершника скинули з коня. Злякана і спантеличена тварина стала на задні ноги, розсікаючи передніми ногами повітря.


Картер обійняв коня за шию і скочив у сідло. Він ударив коня ногами з боків, і тварина стрибнула вперед, а Кіллмайстер осідлав його.


Веселощі закінчилися. Інші вершники стали серйозними. Всіми душею вони боялися гніву махарані, якщо ця людина втече.


Картер сильно нахилився вперед на своєму скакуні, його стегна притиснулися до боків коня. Він схопив поводи, що висять, і вдарив п'ятами по тварині, спонукаючи його до більшої швидкості.


Лють Хайтана була безмежною, а реакція - швидкою. Він випустив спис, витяг пістолет з кобури і вистрілив у Кіллмайстра, коли той кинувся тікати. Інші Джанжері наслідували його приклад, і на плато почалася стрілянина.


Кулі свистіли в повітрі навколо Картера. Вразити ціль, що рухається, з пістолета, що стріляє верхи, - нелегка справа, але Джанжері так жили, і Картер вважав деякі з їх пострілів занадто близько, щоб заспокоїтися.


Раптом пролунала глуха бавовна, більш відчутна, ніж чутна.


Кінь був збитий. Налякана збожеволіла від болю тварина пустилася галопом.


Кінь спливав кров'ю, втрачаючи силу з кожним ударом свого доблесного серця. Це зруйнувало план Картера перехитрити мисливців. І він знав, що через це його також можуть вбити.


Край урвища був ліворуч від нього, коли він їхав на південь. Крізь дірки в деревах він побачив річку.


Джанжері швидко наближалися. Картер різко повернув свого коня вліво до лінії дерев. Тварина здригнулася, майже втративши рівновагу. Укриття наблизилося, але й одноплемінники теж.


Він був приблизно за сто футів від заростей, коли кінь здався. Її передні ноги склалися, і вона зі жалібним іржанням упала вперед. Картер вискочив із сідла якраз вчасно, щоб не бути затиснутим чудовиськом. Він ударився об землю, перекочуючись, поглинаючи удар плечима, не підводячи голови. Мистецтво правильного падіння було тим, що вчить дзюдо, відчуваючи, що працює для AX, і Картер був здібним учнем.


Картер вибіг із кущів. Він був у синцях та подряпинах, але його коротка поїздка дала йому можливість відпочити.


Підійшли гуркітливі копита. Кулі свистіли над головою, зрізуючи листя з гілок. Картер кидав кілька випадкових зигзагів і зигзагів рухатися вперед, сповільнюючи його, але порушуючи приціл вершників.


Це були кущі, суцільна стіна із заплутаного підліску, що огортала зарості дерев. Картер помітив пролом у листі і пірнув головою вперед. І не на секунду раніше за термін. Кровоточиві підошви його ніг закидали грудками землі, коли вершники різко змусили своїх коней бігти і поспішали.


Підлісок був не такий непрохідний, як здається зовні.


Картер виявив, що тут пролягають вузькі стежки для дичини. Пригнувшись, він звивався під клубком колючих кущів.


«Ідіть туди і візьми його! Не дайте йому втекти! - закричав Хайтан.


Гвардійці з оголеними рушницями пірнули в кущі, розмахуючи рушницями, билися в кущах. Вони були в невигідному становищі, оскільки вони ходили високо на двох ногах, у той час як Картер був на рівні землі, повзаючи на животі.


Він вибрався з колючих кущів на галявину і кинувся нею.


Хтось гукнув. "Ось він!" Куля потрапила в стовбур дерева за кілька сантиметрів над головою Картера, оббризкавши його корою і соком.


Відкрилася тонка стежка, що йшла глибше


в ліс. Босі ноги Картера стукали по твердій землі. Слід йшов у лощину. Група валунів була перемішана разом, утворивши ущелину, нору досить велику, щоб сховати людину.


Картер зірвав із дерева кілька листових гілок. Якщо він сховався в норі і прикрив її гілками, то міг би уникнути захоплення. Він міг лежати на дні до ночі.


Гвардійці пробивалися крізь кущі по обидва боки від нього, стріляючи по кущах, щоб убити його. Грімкий голос Кайтана переважав, він кричав на панджабі своїм людям. Сикх зі шрамом на обличчі вносив у пошуки методичний порядок.


Картер сів біля ущелини у скелі. Звідти виходив м'ясистий веселий запах. У норі почулося сопіння і пирхання, коли пара криваво-червоних очей дивилася на Картера.


Нора вже була зайнята.


Шурхіт листя пролунав всього за кілька футів від мене. Картер відсунувся від нори, потім пірнув за дерево, що впало в той момент, коли стражник врізався в дупло.


У цього гвардійця було худе зморшкувате обличчя з близько посадженими очима і виступаючими вилицями. Він, мабуть, уявляв себе кимось на зразок слідопита. Його обличчя набуло проникливого виразу, коли він побачив свіжі людські сліди на м'якшому ґрунті галявини.


Найближчий товариш назвав його ім'я. "Кушвант!"


Кушвант зловив погляд співрозмовника і дав йому знак замовкнути. Лукаво посміхаючись, він приклав палець до губ. Він показав на дірку в камінні, знову жестом вимагаючи тиші.


Кушвант підійшов до нори збоку, опустившись на одне коліно.


Раптом він сів перед діркою, прикривши її своїм пістолетом.


"Я спіймав його!" - заспівав він. "Він тут!"


Інші гвардійці поспішили до лощини. Кушвант погрозливо змахнув пістолетом. «Виходь звідти, ти! Ніяких фокусів, а то я стрілятиму! Ти чув мене! Публічно заявити


"Yaaaaaaaahhh!"


З нори вилетів великий щетинистий кабан із гострими іклами. 250-фунтова тварина була роздратована і, не гаючи часу, повідомила про це Кушванту.


Він рвонув уперед, роззявивши пащу, люто вгору зігнутими іклами з пащі капала гаряча слина, що димилася.


Він наскочив на Кушванта, топчучи його під ногами своїми гострими копитами. Він встромився мордою в його середину, знівечивши охоронця своїми іклами, розриваючи його, в той час як крики людини, що опирається, наповнювали повітря.


Інші одноплемінники пішли за його криками крику до дупла і зупинилися на цій жахливій сцені. Кушвант був закінчений, виснажений. Але він ще не помер. Його стогони смертельної агонії поєднувалися з пирханням і рохканням кабана.


Спочатку чоловіки були надто приголомшені, щоб щось зробити. Інстинктивно вони стримували вогонь, побоюючись потрапити до Кушванта, але милосердно було б, якби вони це зробили.


За допомогою Кушванта кабан атакував найближчого Джанжері, з закривавленої морди звисали шматки плоті.


На його щетинистій сіро-коричневій шкурі було багато старих ран, деякі з яких були нанесені списами, якими володіли люди верхи на коні. Якщо ідея помсти могла бути частиною свідомості звіра, вона горіла в кабані. Ненависні двоногі істоти зловісно увірвалися на його територію, і він був дуже злий!


Наступний атакований гвардієць різко натиснув на спусковий гачок пістолета, встромивши в тварину кулю. Куля не дала особливого ефекту, кабан ударив його по ногах.


Єдиний удар жовтого ікла розкрив ногу від коліна до промежини, перерізавши стегнову артерію.


Гвардієць упав, і кабан його розтоптав. Кабан не збирався чекати, доки він спливе кров'ю. Його паща широко відкрилася, дозволяючи стражнику зазирнути йому в горло, перш ніж його паща зімкнулась на обличчі нещасної людини.


Картер мовчки привітав кабана, що вислизнув із дупла.


Він вирішив, що це його шанс вибратися.


Бруд, змішаний з кров'ю, покривав підлогу лощини. Джанжері пустили в кабана кулі з рушниць. Один із охоронців завдав удару понівеченому гвардійцю. Незабаром лощина затихла.


На той час Картер дистанціювався від місця вбивства. У нього була перерва, коли він був найбільше потрібен, але його успіх знову почав змінювати.


По-перше, він зробив сумне відкриття, що гай, в якому він сподівався знайти укриття, був ізольованим островом рослинності, до того ж не дуже широким.


Потім Хайтан вистрілив у нього. І він використав гвинтівку, а не пістолет.


Один з його людей носив зброю в сідельних піхвах, і Хайтан пішов за ним, у той час як кабан мав його товаришів. Це була великокаліберна мисливська рушниця, і вона могла вбити кабана одним точним пострілом, і Кайтан полював за великою дичиною.


Він зайняв позицію краю дерев. Зі свого погляду він прикрив коней і відкриту місцевість, що лежала між гаєм, де він стояв, і наступною.


Між двома деревами промайнула довга пляма руху.


Хайтан зміг вистрілити в Картера на секунду пізніше.


Картера трохи вжалила ця куля.


Кайтан вистрілив ще двічі у напрямку Картера. Він не очікував, що постріли потраплять до Картера, але хотів дати сигнал своїм людям. Якщо йому пощастить і він потрапить до Картера, то краще.


Кабан залишив двох мертвими. Картер нарахував ще двох. Шанси проти нього падали, але не досить швидко. І Кайтан все стріляв за допомогою цієї великої гвинтівки.


Картер скорчився в кущах, що росли на краю урвища. Річка лежала приблизно за сімдесят п'ять футів нижче прямовисної скелі, глибока, бурхлива і стрімка. Біла вода кипіла навколо зазубрених скель, що грізно вимальовуються в сутінках, що згущуються. Це була довга дорога вниз.


Покриття було мінімальним. Коли Картер шукав укриття, Хайтан вискочив із найближчого гаю з гвинтівкою у руці. Він побачив Картера ще до того, як Картер встиг пригнутися.


"Ось! Тут! Не дай йому піти!"


Підбігли люди Хайтана. Джанжері були привчені до смерті та страждань, особливо чужих. Жах лютого кабана зблід перед страхом перед власною долею, якщо Картер втече.


Картер підвівся.


Здивований Хайтан подумав, що здається. Різноманітні сценарії принижень, катувань і каліцтв миготіли в його голові, приголомшуючи його можливостями.


Картер обернувся і зістрибнув зі скелі.


Кайтан все одно вистрілив у нього, але постріл просто свиснув у порожнечі.


Картер зник з поля зору.


За секунду до того, як він зробив рішучий стрибок, Картер вибрав як відправну точку уступ, який виходив на глибоку секцію, здавалося б, вільну від великих каменів. Завжди була ймовірність, що каміння лежить прямо під поверхнею, але він знав, що він не має особливого вибору.


У стрибку він мав шанс, хоч і невеликий. З Хайтаном та іншими його приятелями у нього взагалі не було шансів.


Картер стрибнув так далеко, як міг. Він упав прямо вниз, поставивши ноги разом, шкарпетки загострені. Поверхня річки здавалася твердою, як бетон. Він звалився так швидко, що не було часу навіть подумати.


Він ударився об темну воду і пішов униз, униз, униз. Він відчув приголомшливе відчуття стрімкого руху головою, і його руки були ніби вирвані з орбіт.


Щось ударило його в бік, вдаривши так, що він перекинувся під водою. Сильна течія мимоволі підкинула його... Хайтан і його люди зібралися на краю урвища, оглядаючи річку.


Один із гвардійців схвилювався і закричав: "Я бачу його!"


"Де де?"


"Еее, ні, це просто камінь", - несміливо сказав чоловік.


Хайтан скував його шиплячим ударом на розмах, який збив його з ніг.


"Американця застрелили", - сухо сказав він іншим. «Смертельна рана. Він упав мертвим зі скелі в річку. Ось що ми скажемо махарані. «


Шанталь повірила їм, коли вони нарешті поїхали і розповіла їй. Але Рогів цього не зробив. Російський знав Картера трохи краще, ніж Шанталь. Він і Ланді поїхали до Амрітсара, як тільки змогли. Так само вчинили і одноплемінники Джанжері, на яких покладено величезну відповідальність випустити отруйний газ у Золотому Храмі опівдні наступного дня.


Вісімнадцятий розділ.


Деякі місця можуть бути самотнішими, ніж забуті цвинтарі вчорашніх завойовників. Деякі цвинтарі були так забуті, як цвинтар, розташований на пологому пагорбі з видом на неглибоку бухту за кілька миль вниз по річці від прабатьківщини Сінгх Сардаров.


Самотній шакал тинявся серед зруйнованих мавзолеїв, перевернутих надгробків і розбитих пам'ятників. Він тримав носа ближче до зарослої бур'янами землі, нюхаючи запах їжі.


Щось хлюпнуло йому на голову. Він дивився вгору, його жовті очі мерехтіли, випромінюючи власне бліде світло темної, похмурої ночі. Шакал пахнув дощем, і, звичайно, на його бік впала ще одна крапля.


Потім він уловив запах чогось ще – чогось живого. Він ухилявся від запаху. Якби тварина була мертвою, падалью, це було б делікатесом. Але істота вижила.


Шакал засміявся. Його сміх був дивним звуком, десь між кашлем, пирханням і хрипом.


Цей сміх був одним із найприємніших звуків, які Нік Картер коли-небудь чув.


Тому що, почувши це, він живий.


Збитого з ніг потужним потоком, Кіллмастера відкинуло більш ніж на милю вниз за течією, перш ніж він зміг вирватися з нього. Пливши по діагоналі з течією, він нарешті звільнився від всмоктування річки і вибрався на берег у цій тихій бухті. Він затягнув себе в укриття і впав.


Тепер він прокинувся, а була ніч. Картер оцінив себе. Ні переломів, ні внутрішніх ушкоджень. Він вважав себе дуже щасливим.


Він був майже голий і беззбройний, але він був живий.


Сильний вітер кружляв над цвинтарем, ганяючи листя та засохлу траву навколо надгробків англійців, які пройшли дуже довгий шлях від дому, щоб померти в Індії. Картер подумав, що майже приєднався до них.


Він сів, притулившись спиною до похилого надгробка, смакуючи вітерець і легку мряку на обличчі. Його очі зупинилися на багатьох зруйнованих та зруйнованих пам'ятниках. Нарешті, коли він відчув себе повністю відпочили, він підвівся і пішов назад до води. Картер по стегно увійшов до безтурботних вод бухти, дивлячись вгору і вниз на річку. Він дізнався про орієнтири на півночі. Він зрозумів, що знаходиться не так уже за багато миль від палацу махарані, і попрямував до нього.


Поки він ішов до нього, його мозок працював над планом. Пробратися до палацу, убити охоронця, забрати його одяг та зброю. Зайти всередину, взяти більше зброї, вбити більше людей.


І одну жінку: махарані Шантал Сінгх Сардар.


Він повинен був урятувати Маджуну - якщо вона була ще жива - повідомити владу Амрітсара про змову з метою вбивства прем'єр-міністра.


О так. Баліндра мала речі, які належали Картеру. Йому доведеться повернути Вільгельміну та Хьюго.


Картер досяг плато. Він обігнув узлісся, використовуючи їх для укриття при наближенні. Дощ був схожий на туман, перетворюючи світло на м'якофокусний серпанок, що затемнює видимість. Дощ був його союзником.


Картер все ще знаходився на певній відстані від палацу, коли вперше помітив, що довкола нього відбувається таємна діяльність. Він уважно оглянув його, поки не переконався в тому, що побачив. Його думки все ще були трохи розпливчасті після падіння. Йому потрібен був деякий час, щоб зібрати все воєдино, але не можна було помилитися в тому, що відбувається.


Кордон солдатів оточував палац. Коммандос у бойовій формі, добре озброєний. Їхні десятки, а можливо, і сотні, що оточують палац з автоматами, кулеметами, мінометами, машинами.


Прибула індійська армія.


Картер подумав про те, щоб посидіти і подивитися, як б'ються інші хлопці. Але він не міг залишатися на місці; Через дванадцяту годину мала відбутися різанина, і він мав її зупинити. Військова частина матиме засоби зв'язку - польові телефони та радіоприймачі. Він міг передати повідомлення до Амрітсара.


Картер з'явився на увазі, щоб здатися першим знайденим ним солдатам. У нього це вийшло: вигляд напівроздягненого американця, що ходить опівночі по рівнинах Самсірбада, був настільки дивним, що солдати були надто приголомшені, щоб робити щось, окрім як дивитися зі здивуванням.


Але настала черга Картера дивитися з подивом через деякий час, коли його, нарешті, супроводжували до командирів, що намітили свій остаточний план нападу на палац.


Серед військових виділялося знайоме обличчя, яке він не очікував знову побачити.


"Інспектор Бхалк!" - сказав Картер з широкою усмішкою. "Я думав, ти помер!"


"А я думав, що ти", - сказав Бхалк, однаково задоволений, що це не так.


"Очевидно, повідомлення про наші смерті були помилковими!"


Щоб Картер відчув себе новою людиною, не знадобилося багато часу. Комплект бойової форми, пара бутербродів, кілька кухлів чаю, що димиться, щедро просоченого бренді, і він знову відчув себе бадьорим.


Поки Картер зміцнював самопочуття, інспектор Бхалк поінформував його про те, що сталося після їхньої розлуки на станції Мхоті.


Об'єднавшись із капралом Винобхою та його загоном, Бхалк та солдати пережили заворушення на станції. Після цього Бхалк виявив очевидців, які бачили Картера та Маджуну, викрадених людьми махарані. Це був пістолет, що димився, фатальний доказ, що пов'язав Шантал Сінгх Сардар з насильством, що струсонув Пенджаб.


Бхалк зв'язався з командирами індійського армійського підрозділу, відправленого до Мхоті для придушення повстання. Після того, як скептично налаштовані військові перевірили його повноваження на найвищому рівні в Делі, вони розгорнули повну та повну співпрацю з інспектором, дорученим прем'єр-міністром.


Ретельно підібрана команда суворих гуркхів, одних із найжорстокіших воїнів у світі, була терміново відправлена до Самсірбада для служби у підпорядкування Бхалка. З заходу сонця вони обережно проникли в місцевість, готуючись до удару.


«А потім ви прийшли, - підсумував Бхалк, - мертвіший, ніж живий, і у вас є секрет змови з метою вбивства прем'єр-міністра. Справді, містере Картер, ви приголомшливий хлопець!


«Я можу сказати те саме про вас, інспекторе, - сказав Картер.


"Ваша інформація про оборону палацу виявиться безцінною", - сказав Бхалк.


Картер допив чаю і підвівся. "Це вечірка, яку я не збираюся пропустити, інспектор".


«Гарний капітан повідомляє мені, що велике шоу готове до початку. Перш ніж ми підемо, у мене є щось, що належить тобі. Боюся, я не зміг тебе врятувати


- чемодан, але я зберіг це, - сказав Бхалк, передаючи Картеру спортивну сумку.


Картер розстебнув блискавку та дістав арбалет Power Slam. «Я не можу вам віддячити, інспекторе, - сказав він. «Це може стати в нагоді».


У полі зору з'явився капітан. «Готові будь-коли, інспектор».


"Негайно, капітане".


Капітан сказав: "Ви приєднаєтесь до нашого ударного загону, містере Картер?"


«Капітане, я б нізащо не пропустив цього!»


Баліндра ненавиділа сторожову службу. І все ж зайняти пост у південному павільйоні палацу з видом на сади було набагато краще, ніж повзати тунелями під Золотим Храмом з вантажем отруйного газу.


Він теж ненавидів цей смердючий дощ. Він провів якнайбільше нічних чергувань, ховаючись під нависаючим парапетом, граючи зі своїми новими іграшками.


Баліндра ніколи не мала такого пістолета, як 9-мм «Люгер». Він застромив його у верхню частину червоного пояса і потренувався у швидкому натягу. Можливо, через дощ рукоятки стали слизькими, але пістолет, схоже, не хотів залишатися в його руці. Він мало не впустив його півдюжини разів. Якось запобіжник спрацював – він не знав як – і він мало не вистрілив собі в ногу.


Крізь пелену дощу він відчував більше, ніж бачив рух у саду.


Шакали? «Тільки не ще один вепр, – молився він. Він здригнувся при згадці про те, що сталося частіше. Потім він зрозумів, що шум у пахучому саду був викликаний людьми, їхні десятки мчали до палацу.


Перш ніж він встиг подати сигнал тривоги, хтось свиснув за його спиною.


Баліндра рефлекторно обернулася.


Арбалетна стріла увійшла йому в живіт, щоб познайомитись із хребтом.


Кіллмайстер вислизнув із тіні, де він ховався, швидко переступив через павільйон. Він опустився на одне коліно, забравши Вільгельміну та Хьюго у мертвого Джанжері. Картер витер Вільгельміну насухо, перш ніж кинути її в бічну кобуру свого ременя. Вона не затримається надовго. Треба було попрацювати.


Він підійшов до краю павільйону і подав гуркхам знак рухатися вперед.


"Не стріляйте! Я підкоряюся!"


Можливо, Ашвін Найду був боягузом, а може, у нього просто був здоровий глузд. Але якою б не була причина, він був одним із небагатьох послідовників Шантал Сінгх Сардар, які пережили напад на палац.


Все було скінчено, окрім зачистки. Боротьба була швидкою та лютою.


Палац не укомплектовувався через спецзагін, що вирушив до Амрітсару. Захисники Джанжері були хоробрими до нерозсудливості, але вони були придушені величезною кількістю лютих гуркхів. Тепер усюди лежали мертві та вмираючі.


У повітрі стояв запах кордиту. Палац був руїнами, поцяткованими сотнями кульових отворів і воронками від вибухів осколкових гранат, що використовувалися, коли бої стали справді запеклими.


«Киньте зброю і виходьте з піднятими руками!» - крикнув хтось Ашвін Найду.


Він не мав зброї. Він вийшов із дверей, що вели до в'язниці палацу, з жменькою людей, які були ув'язнені махаранією.


Одним із них був Маджуна Чакработі.


Вона не могла повірити своїм очам, коли побачила інспектора Бхалка і Ніка Картера, що стояли пліч-о-пліч з пістолетами, що димилися в руках. Вона кинулась до них і обняла обох чоловіків.


"Мені пощастило", - сказав їм Маджуна. «Хайтан довелося їхати в Амрітсар, перш ніж він встиг повеселитися зі мною. Цей ублюдок пообіцяв врятувати мене до повернення та кинув у камеру».


Коли його вели, Ашвін Найду наполягав: «Махарані наказав мені вбити бранців, коли ви напали. Я заприсягся, що зроблю це, але я цього не зробив! »


Інспектор Бхалк сказав: «Я подбаю про те, щоб про ваш прояв терпимості було доведено до відома світового судді, відповідального за судовий розгляд у справі про державну зраду, заколот та вбивство. Заберіть його!


Знайду забрали.


Де махарані? - Запитав Картер інспектора.


"Дуже хороше питання", - відповів Бхалк. «Пропоную піти вгору, де знаходяться її особисті покої».


Вони почали підніматися гвинтовими мармуровими сходами, але зупинилися на півдорозі, коли в полі зору з'явилася Шантал Сінгх Сардар.


Хтось гукнув. "Будьте уважні!" "У неї є пістолет!"


Картер підняв свій «люгер», і всі погляди були прикуті до фігури вгорі сходів. Ніхто не видав жодного звуку і не сказав ні слова.


Шантал Сінгх Сардар виглядала королевою в усіх відношеннях. На ній була діамантова тіара, безліч прикрас та білий шовк, пронизаний золотими та срібними нитками. Вона стояла вгорі сходів, тримаючи в одній руці пістолет, а в іншій банку з чимось.


Слабка посмішка вигнула її губи, коли вона побачила Картера.


«Рогов мав рацію. Я мусив дати тобі кулю в мозок. Натомість я сама прийму її. .


Шанталь перевернула глечик над головою,


виливаючи його на себе.


Це була олія, яку використовують у лампах, і вона промокла з голови до п'ят.


Шанталь сказав Картеру: "Я сказала тобі, що не боюся мучеництва".


Вона притиснула дуло пістолета до лівих грудей і натиснула на спусковий гачок. Постріл був приглушеним.


Тримаючи пістолет впритул, вона обпалила одяг та тіло.


Іскри спалахнули просочену олією тканину, і полум'я поширилося з голови до ніг за кілька ударів серця. За лічені секунди вона перетворилася на людський смолоскип. Сходи стали її похоронним багаттям. Її обвуглені, почорнілі рештки лежали на мармурових сходах.


Сатті, стародавній звичай, який вимагав, щоб нова вдова кидалася на похоронне багаття свого покійного чоловіка під час кремації його тіла, вже давно заборонено в Індії.


У Шантал Сінгх Сардар не було чоловіка, але вона була одружена з мрією, божевільною мрією про Халістан, Країну Чистих, де вона матиме абсолютну владу, як колись її предки.


Цей сон був мертвим, і махарані не хотів його пережити.


Дев'ятнадцятий розділ.


Наступного ранку в Амрітсарі йшов дощ, і неприємності здавалися неминучими. Архдейлу Ланді набридло і те, й інше. Він міг упоратися з дощем, покинувши Пенджаб, і працював над вирішенням своїх проблем. Ось чому він заплатив, щоб привезти до цього міста трьох мандрівників із Делі, які тепер снідали разом із ним на самоті дешевого готельного номера.


Довіра була всім у його бізнесі, і він більше не міг довіряти Рогову.


Колишній високопрофесійний агент перетворився на емоційну, непередбачувану гарячу голову.


Прямо зараз банда фанатиків Джанжері повзла каналізації під Золотим Храмом, маючи намір виконати свою смертельну місію. До полудня вони мали вчинити злочин століття - або близько того, Ланді подобалося думати про це.


Рогів був ненадійним. Рогів міг пов'язати його зі злочином. Він міг пов'язати Рогова зі злочином. Ланді вирішив, що йому краще позбутися Рогова, перш ніж Рогов позбудеться його.


Він відпив чай і привітав себе зі своєю кмітливістю. Вирішення проблеми Рогова лежало поряд з ним за столом для сніданку, рішення з трьох частин: худий чоловік, товста жінка і старий з страшенно подряпаним обличчям.


Ланді простягнув через стіл складений аркуш паперу. Це все всередині.


Ось де ви знайдете. Він той, хто вам потрібний, людина, яка влаштувала різанину в калігхаті.


Ніхто із трійці не потягнувся за папером. Вони просто сиділи і уважно вивчали його.


Ланді підтис губи, відчуваючи гіркий присмак у роті. Він зрозумів, що у чаї є щось дивне. Останнє, що він побачив перед тим, як знепритомніти, впавши на стіл, були недоторкані чашки трьох своїх товаришів.


Хударлявий чоловік вийняв золотий шнур, намотав його на шию Ланді і стискав, доки той не помер.


Нічого особистого. Бандити просто думали, що Ланді ненадійний.


Вони спробували відкласти поїдання священного гоора до того часу, поки задушать іншу людину, соратника Ланди, Рогова.


Примала взяла аркуш паперу з адресою Рогова і поклала його до сумочки.


Інша трійця в останній момент провела приготування у каналізаційному тунелі під Амрітсаром. Картер, Маджуна та інспектор Бхалк завершили прикріплення пластику до слизової кам'яної стіни.


На них були чорні гідрокостюми та каски з шахтарськими ліхтарями. Всю ніч йшов безперервний дощ, і вода швидко здіймалася. Чорний потік, що протікає тунелем, доходив до кісточок.


Картер двічі перевірив кріплення, якими дистанційно керована бомба кріпиться до стіни тунелю; вони були правильно прикріплені. Стіна вібрувала від постійної напруги. З іншого боку знаходилася труба, що подає діаметром десять футів, по якій щохвилини переносилися сотні галонів річкової води.


Тунель, у якому вони перебували, спускався вниз до секретного проходу, що веде під Дарбар Сахіб, Золотий храм сикхів. Ашвін Найду був надто корисний - видав йому все, що він знав про змову.


Картер, Маджуна та Бхалк винесли свій особистий вирок змовникам і вирок був до смерті.


«Я жалкую про це», - сказав інспектор Бхалк, прибираючи свої водонепроникні креслення міської каналізаційної системи. «Але це на краще. Не повинно бути ні полонених, ні святих мучеників, які ще більше розпалюють жорстокість халістанських сепаратистів».


Картер не пошкодував про це; у цьому випадку він твердо вірив, що ті, хто жив мечем, мають померти від нього. Необхідно покласти край насильству та ненависті.


Його єдиний жаль полягав у тому, що він не побачив виразу обличчя Хайтана, коли стіна була підірвана, і річка, що ринула вниз тунелем, затопила секретний прохід. Найкраще те, що газ TND розчинний у воді і буде знешкоджений повінню.


Бомба була обладнана дистанційно керованим детонатором. Коли Картер


натисне кнопку на своєму міні-передавачі, він генеруватиме високочастотний радіоімпульс, який активує детонатор.


Картер востаннє перевірив бомбу на стіні. "Добре, скоріше забираємося звідси!"


Глухий струс луною відбився у тісноті тунелю, заповненого командою вбивць Джанжері, навантажених балонами з отруйним газом TND.


Давним-давно секретний прохід був побудований як дірка для таємної втечі у разі облоги. Але міг служити як входом, і виходом.


Він мав служити камерою смерті для команди з двадцяти чоловік на чолі з Хайтаном.


Тунель був надто низьким, щоб дозволити їм йти вертикально, і занадто вузьким, щоб йти будь-яким шляхом, крім одного ряду. Гірські одноплемінники були добре дисципліновані, але їх дратувало клаустрофобне оточення.


Їхній дискомфорт посилювався протигазами, які вони одягли з моменту входу в тунель. Це було для власного захисту на випадок, якщо хтось випадково розкриє одну з каністрів TND.


Хайтан був роздратований. Він не міг зв'язатися з махарані з того часу, як його команда покинула Самсірбад напередодні увечері. Тіснота, задушливий протигаз, смертоносний газ, навіть забобонний трепет перед Золотим Храмом - все це діяло на його зазвичай залізні нерви.


Його люди були у найгіршій формі. Набагато гірше. І коли вони почули глухий, але потужний гул, що доносився звідкись нагорі в тунелі, вони досягли межі.


Хайтан командував. Він повернувся, щоб подивитись на своїх людей і зібрати їх у лінію.


"Що то був за шум?" - сказав один із охоронців.


Хайтан засміявся. «Ви чоловіки чи жінки у спідницях? Нічого, тільки луна з вулиці.


Хтось наполягав: «Ні, почекай! Я щось чую! »


"Так, я теж це чую!"


Кайтан відкрив рота, щоб влаштувати прочуханка стражникам. З того часу, як він повернувся до них обличчям, він першим побачив стіну рідкої темряви, що гуркотіла тунелем.


Повінь обрушилася на людей із силою експреса, що втік. Вище за них сотні сикхів та індуїстів, що юрмилися у священному храмі, щоб молитися і закликати працювати за невловимий світ, нічого не чули.


Лише вночі наступного дня поліція Амрітсара повідомила інспектора Бхалка про дуже дивний випадок множинного вбивства. Коли він дізнався про подробиці злочину, інспектор домовився, щоб Нік Картер відвідав з ним місце злочину.


Вбивства - або вбивства та самогубства - сталися у занепалому готелі в схудлом районі міста. Тіла були мертві більше доби, але злочин не було розкрито донедавна.


Старший офіцер запевнив Бхалка, що нічого не було порушено.


Картер та Бхалк увійшли до готельного номера. Сергій Іванович Рогов лежав, розтягнувшись на підлозі, із золотою ниткою глибоко врізаною в шию. Його задушили. З ним були ще три трупи, жертви не задушення, а отруєння.


Це були надзвичайно гладка жінка, старий із сильно покаліченою лівою щокою і худий чоловік середніх років. Ніхто не мав жодних документів.


На їхніх пальцях і губах розмазали цікавий сірий порошок, схожий на піщаний вулканічний попіл. На обличчі товстої жінки було виявлено пакет розміром із цеглу.


Що ви думаєте про це, містере Картер? – сказав інспектор Бхалк.


Нік Картер похитав головою і знизав плечима. Останнє слово було за Вашті Такоре. Прекрасна злодійка виголосила пророцтво та епітафію, коли наповнила порошок священного Гура отрутою, яка називається Легкість печалі: «Нехай Калі отримає те, що належить їй. «


Картер Нік


Полум'я Дракона


Нік Картер


Killmaster


Полум'я Дракона


Присвячується співробітникам секретних служб Сполучених Штатів Америки


Перша глава


Випадкова зустріч


Нік Картер, старший убивця в AX, насолоджувався одним із своїх рідкісних моментів ейфорії. Кажуть, що навіть кату треба дозволяти моменти задуму та спокійного роздуму. І хоча Нік не був катом, він у прямому сенсі був катом. На даний момент відпочиваю. У відпустці. Смерть щодо Кіллмайстра взяла відпустку. Це не означає, що Картер став недбалим або втратив пильність. Він чудово розумів, що кістлявий старий джентльмен кожну секунду стояв біля його ліктя, відповідаючи йому крок за кроком.


Тепер, сидячи в глибокому ротанговому кріслі на задній палубі своєї орендованої яхти «Корсар», Нік спостерігав, як ще один із чудових заходів Гонконгу перетворюється на тліючі вугілля на заході. На північ останні осколки сонця розсипалися рожево-пурпуровим сяйвом на сірих горах за річкою Шам Чун. Бамбукова завіса почалася в Шам Чун. Двадцять миль від нього прямо через півострів від Хау-Хой-Вана до Джанк-Бей.


Нік допив залишки коньяку та содової і ліниво подумав, що «Бамбукова завіса» - справді евфемізм. Насправді китайські червоні скинули через основу півострова бар'єр зі сталі та бетону - доти, бункери, танкові пастки та ікла драконів.


Повз Корсара пропливла фігура з високими крилами і коричневим вітрилом, що ліниво майорів, і Нік побачив, що це постать дракона, що вивергає полум'я. N3 дозволив собі криво усміхнутися. Дракони були дуже великі на Сході. Важливим було вміти розрізняти два основних типи драконів – паперових та справжніх.


Він пробув у Гонконгу вже три дні, і, як старому китайському працівникові, йому не знадобилося багато часу, щоб зібрати дракона. Чутки мчали Королівською колонією, як лісова пожежа, і там була бійка на будь-який смак і вухо. Щось велике, дуже велике відбувалося у провінції Гуандун через кордон. Китайці перекрили кордон і перекинули війська та танки у великій кількості. Потрапити до Китаю було досить легко – принаймні для селян та купців, – але вибратися звідси була інша справа. Ніхто, майже ніхто не виходив!


Деякі песимісти в барах та клубах говорили, що ось воно. Великий дракон нарешті збирався з'їсти маленького дракона.


Кіллмайстер думав, що ні. Він намагався взагалі не думати про це - він був у відпустці, і це не було його справою, - але його складний і добре навчений розум, налаштований на такі військово-політичні питання, продовжував повертатися до чуток та їхньої фактичної основи. . Такий, як було.


Китайці були через щось у поті. Вони перебралися у кількості пари дивізій та кількох танкових рот. Схоже, вони зробили тонкий гребінець у пошуках чогось чи когось на своєму боці кордону. Що це, чи хто?


Нік потягував коньяк із содовою і розминав свої великі гладкі м'язи. Йому було байдуже. Це була його перша справжня відпустка за багато років. Він почував себе чудово, він бачив все в рожевому кольорі. Його ноги, сильно обморожені під час його останньої місії в Тибеті, нарешті загоїлися. Він повністю відновив свою енергію, а разом із нею і величезну потребу насолоджуватися життям. У ньому почало прокидатися нове бажання, туга. Нік дізнався, що це було – і зацікавився.


Він щось зробив із цим того ж вечора.


Він постукав срібним гонгом по столику поруч із собою, не в змозі стримати усмішку чистого чуттєвого задоволення. Це було справді солодке життя. Йому все ще важко було повірити. Хоук, його начальник у Вашингтоні, насправді наполіг, щоб Нік взяв відпустку на місяць! Отже, він був на "Корсарі", що стоїть на якорі в басейні Королівського гонконгського яхт-клубу. Добре. Він не хотів підключатися до берегових об'єктів. Радіофон між кораблем та берегом працював досить добре, і хоча його тіло могло бути у відпустці, мозок його професійного агента – ні. Було так само добре тримати відстань між "Корсаром" та берегом. Гонконг був розсадником інтриг, шпигунським перехрестям світу, а Кіллмастер мав набагато більше ворогів, ніж друзів.


Його легенда була просто плейбою. Це був Кларк Харрінгтон з Талси, завантажений успадкованими нафтовими грошима, і він мав усі документи, що підтверджують це. Яструб був найпослужливішим у всіх цих справах, і Нік смутно поставив питання - чи не відгодовує його для чогось Хок?


Його думки перервав ляпас маленьких гумових туфель. Це був Бій, який приніс ще коньяк та содову. Нік запозичив Боя в Манілі разом із Корсаром та філіппінською командою.


Бен Мізнер, який позичив яхту Ніку, був змушений перервати свій круїз, щоб повернутися до Штатів у термінових справах. Вони з Ніком коротко поговорили у барі аеропорту.


«Я підібрав бідного маленького виродка в Сінгапурі», - пояснив Мізнер. Голодував на вулиці. Наскільки я розумію, він намагається потрапити до Гонконгу, щоб знайти своїх батьків, і йому не пощастило. Вони розійшлися, намагаючись вибратися з Китаю. Хлопчик - він не називає своє справжнє ім'я - Хлопчик намагався зробити це один на гумовому човні з Макао. Уявіть, що це намагається зробити дев'ятирічний хлопчик! У будь-якому випадку, він потрапив у тайфун, і вантажне судно підібрало його та відвезло до Сінгапуру. Я обіцяв йому спробувати якось доставити його в Гонконг колись, а зараз найкращий час».


Бен Мізнер пояснив, що Корсару потрібна робота з ремонту, і вона має бути зроблена в Гонконгу.


"Я купив його там", - сказав він. «І я хочу поставити його до сухого доку тієї ж фірми. Так що ви отримуєте його на потрібний час м'яч. Коли ви закінчите відпустку, передайте її будівельникам, і я потім заберу». А Бен Мізнер, який був мільйонером від народження та знав Ніка ще в коледжі, помахав йому на прощання та побіг до свого літака. Бен, звичайно, не мав жодного уявлення про справжню професію Ніка.


Хлопчик узяв зі срібного підносу високу матову склянку і поставив її на стіл. Він підняв порожню склянку, дивлячись на Ніка вузькими темними очима. Ти йдеш byemby dancee house? Я виправляю одяг, може, так?»


Нік та Бой дуже добре володіли піджином. Хлопчик був із півночі Китаю і не говорив кантонським діалектом. Нік вільно говорив кантонським діалектом, але погано знав північні діалекти. Тому вони пішли на компроміс щодо лінгва-франка Сходу.


Тепер N3 глянув на дитину неусміхненим поглядом. Йому подобався Бій, і він бавив його, проте під час подорожі з Маніли він спробував прищепити трохи дисципліни. Це було непросто. Хлопчик був вільною душею.


"Можливо, підемо танцювати один раз, а може, і не підемо", - сказав Нік. Він вказав на сигарету, що звисала з губ Боя. "Скільки сигарет ти викурюєш сьогодні?" Він встановив обмеження – шість осіб на день. Щось на кшталт відлучення від грудей.


Хлопчик підняв чотири пальці. «Дим лише чотири штуки, міс Кларк. Клянуся, тільки чотири штуки!


Нік взяв свіжий коньяк та газовану воду. Він ще жодного разу не впіймав Боя на брехні. «Гарний хлопчик, – сказав він. "Ви також не крали випивку?"


Він заборонив Бою, який мав пристрасть до джинів, спиртне, і уважно стежив за шафою з алкогольними напоями. Тепер Нік простягнув руку. "Ключ до випивки, будь ласка".


Хлопчик усміхнувся і простяг йому ключ. «Я не брешу, міс Кларк. У мене є одна питуща. Але не красти – бери! Клянуся, чорт забирай, тільки одна п'юча».


Нік, намагаючись зберегти незворушний вигляд, розглядав хлопця над своєю випивкою. На хлопчику був мініатюрний матроський костюм, зрізаний для нього одним із членів екіпажу, та гумові туфлі. Його волосся було густим, чорним як смоль і коротко острижене. Він був схожий на тендітну ляльку з шафрановою шкірою, іграшку, яка могла зламатися від дотику, і ніколи ще зовнішність не була такою оманливою. Хлопчикові було дев'ять років – дев'яносто за мудрістю. Він знав майже все, що треба було знати про виворітний бік життя. Він виріс у борделі і був сам собою з п'яти років.


Нік м'яко сказав: «Ти занадто багато лаєшся. І ти надто багато п'єш. Один напідпитку занадто багато. Тобі краще подивитися, малюку, чи ти станеш наймолодшим алкоголіком у світі».


Хлопчик зіпсував свої дрібні риси. "Не розумію. Що таке алкоголь?"


Нік поплескав його по плечу. "Алкоголиком ти станеш, якщо не перестанеш пити".


Муче погано. А тепер ти підеш і розкладеш мій одяг для вечері, га? Думаю, я йду до танцювального будинку byemby. Ви викладаєте обідній одяг - танцювальний одяг. Ви зрозуміли? "


Бій дивився на нього старими й настороженими очима на молодому, гладкому, як пелюстка, обличчі. Недолік цигарки із золотим наконечником Ніка все ще тлів у нього на губах. Він, як і всі китайські бідняки, викурив би до останнього мікродюйма.


"Я їжу", - сказав Бій. «Роби багато разів для Missa Miser. Я йду зараз". Він усміхнувся Ніку, оголивши маленькі перлинні зуби, і зник.


Нік потягував коньяк із содовою і дивувався, чому йому так не хочеться рухатися. Так можна лінуватися, легко піддатися цьому м'якому життю. Він дивився, як біло-зелений пором «Стар» пливе у бік Коулуна. Пором пройшов неподалік Corsair, і акуратний 65-футовий катер м'яко погойдувався на хвилях. У ніздрі N3 вдарив запах гавані, і він скривився. Гонконг означав «пахуча гавань», але це не так. Він ліниво ворожив, скільки тіл плаває в брудній воді зараз. Гонконг був чудовим місцем для ефективної роботи сокирою та нічних розваг.


Нік потягнувся в кріслі і напружив свої м'язи. Потім він розслабився з напівзаплющеними очима і зізнався самому собі - його відпустка почала псуватися. Якось за останні кілька годин тонкий кинджал занепокоєння почав колоти його. Чи це була лише нудьга - той підступний клин нудьги, який завжди мучив його, коли він надто довго відлучався від роботи? Він не був людиною, щоб сидіти в тихих закутках життя. У мене, - визнав він тепер, - майже була відпустка.


На дев'яти драконьих пагорбах Коулуна спалахнув мільйон золотих ламп. Праворуч від нього, на якірній стоянці під час тайфуну Яу Ма Тей, паперові ліхтарики світилися, як світлячки, на кожній щоглі. Вони підпалювали кулінарію Тянь Хау, морській богині, і Нік відчув її їдкий присмак у легкому вітерці. Гонконг, його багаті та бідні, люди води та люди на дахах, жебраки на сходових вулицях та багаті у своїх віллах на вершині – всі вони були Гонконгом, і вони готувалися до нової ночі. Типова гонконгська ніч інтриг, зради, обману та смерті. Також життя, кохання та надії. Сьогодні ввечері в Гонконгу помруть чоловіки та будуть зачаті діти.


Нік дозволив холодному напою стекти йому по горлу. Тепер уже не було сумнівів у симптомах. Його власні особисті сигнали летіли. Він надто довго зберігав цнотливість. Що йому потрібно сьогодні ввечері, так це прекрасна дівчина, яка увійде в дух речей, побачить світ і полюбить так, як він їх бачить. Гнучка, запашна, ніжна, молода і красива дівчина, яка б віддалася без обмежень. Як це зробить Нік. Хто віддаватиме і братиме з радістю та задоволенням у ніжний нічний годинник.


Сві Ло?


Нік Картер похитав головою. Тільки не Сві Ло. Не сьогодні. Сві Ло була старим і цінним другом, а також коханкою, і він повинен побачити її перед від'їздом із Гонконгу. Але не сьогодні ввечері. Сьогодні ввечері це має бути незнайомка, красива та хвилююча незнайомка. Пригоди манили його сьогодні ввечері. Тож він, зрештою, прийме запрошення Боба Ладвелла на бал у Крикетному клубі та подивиться, що станеться.


Нік пограв м'язами і без допомоги рук підвівся з глибокого крісла ротангового. Його м'язи повернулися у форму. Його мозок клацав. Він шукатиме пригод сьогодні ввечері, за жіночим типом, а завтра він зателефонує Хоуку і попросить призначення. Нік спустився трапом по трьох сходах за раз, насвистуючи невелику французьку мелодію. Жити було гаразд.


* * *


Його апартаменти на кормі «Корсара» були найрозкішнішими, що Нік коли-небудь бачив на борту корабля. Бен Мізнер чинив більш ніж добре - жив як каліф.


Нік, намилюючи своє засмагле тіло в заскленій душовій кабіні, знову сказав собі, що настав час рухатися далі. Він був лише людиною - було багато мерців, які, якби вони були живі, оскаржили б це - він був лише людиною, і було б дуже легко звикнути до розкоші. Це могло занапастити людину, особливо агента. Розкіш може розбестити. Як добре це знали давні римляни! Ти почав дуже цінувати своє життя, і в його професії це був найвірніший спосіб її втратити. Вам може це зійти з рук протягом тривалого часу, але одного разу ви вагатиметеся, перестанете думати, коли не буде часу думати. Це буде день, коли тебе вб'ють.


Нік витерся рушником і почав голитися. Він насупився, дивлячись на своє відображення в запітнілій дзеркалі. Не для нього. Коли його вб'ють, це зробить людина краще за нього, а не тому, що він дозволив своїм рефлексам іржавіти, а м'язи перетворилися на желе.


Худне обличчя в дзеркалі все ще було трохи виснаженим після місії Тибету. Темно-каштанове волосся росло, і тепер його можна було розділити зліва, густе і блискуче, і зробити красиву зачіску.


Лоб був високий і спокій без зморшок. Ніс був прямим і, хоча були невеликі сліди побоїв, ніколи не був зламаний. Очі над високими вилицями широко розставлені. Це були дивні очі, що майже ніколи не нерухомі і змінювали колір так само часто, як море. Рот, твердий і красивої форми, з відтінком чуттєвості, зазвичай був стриманий. Він міг усміхатися і сміятися, коли це було виправдано, але це був не той рот, який посміхався надто охоче, і він не сміявся з жартів дурнів. Цей рот також міг бути гірким, жорстким та невблаганним.


В цілому обличчя в дзеркалі було рухливим і виразним, що вказувало на місткий і дуже винахідливий мозок, що стоїть за ним. У моменти терміновості, сильного стресу, коли кидали смерть життя чи смерті, ця особа могла приймати тверду невблаганність черепа.


Тіло під обличчям було всім, що могли зробити роки жорстоких та вимогливих тренувань. Тіло після всього зносу та незліченних тортур, підданих самим собі чи іншим чином, все ще було майже в ідеальному стані. Плечі були масивними, але без незграбності, що псує одяг; талія була вузькою, ноги засмаглими стовпами гладких м'язів. М'язи Ніка не були великими, особливо не привертали до себе уваги, але були схожі на сталеві троси. Вони рухалися під його гладкою шкірою так само легко, як промаслені мотузки.


Нік вийшов із ванної, обв'язаний рушником навколо своєї худорлявої талії, і увійшов у простору спальню. Хлопець розклав на ліжку його вечірні речі: темні штани в атласну смужку, білий смокінг, плісировану сорочку з коміром, темно-бордову краватку, темно-бордовий пояс. Жоден клуб у світі не був формальнішим, ніж Гонконгський крикетний клуб. Вечірня сукня була обов'язковою навіть на благодійних балах.


Хлопчик, з рота якого бовталася ще одна довга золота сигарета Ніка, діловито полірував пару лакованих туфель. Як завжди, він з трепетом дивився на торс Ніка. Хлопчик не знав, що таке грецький бог, і він ніколи не чув про Праксителя - багато жінок, які майже втратили свідомість, висловлювали думку, що Нік Картер був не зовсім реальним, а скульптурою - але Хлопчик знав, чим він захоплювався. . Сам крихітний і тендітний, він всією своєю маленькою порожньою душею жадав мати тіло, як у AXE-man.


Тепер він спробував обома крихітними руками обхопити біцепс Ніка. Його пальці не зустрілися. Хлопчик посміхнувся. «Я думаю, м'яз номер один. Добре, я спробую хоч раз?


Нік посміхнувся йому. "Ти вже хіллі один раз. Чому аски?"


“Я ввічливий хлопчик, міс Кларк. Мені подобається, що якось у нього були такі ж м'язи, як і в тебе. Повернися до мого села і убий усіх поганих людей».


Нік струсив хлопця і натягнув білі боксерки з ірландського льону. «Ви відмовитеся від цигарок та випивки, і, можливо, одного разу ви наростите м'язи. Ви спробуєте, га?»


Хлопчик сумно похитав головою. «Я стараюся, гаразд. Але страшенно добре. Я жодного разу не виросту таким великим, як ти – я завжди буду маленьким китайським чоловічком».


«Не хвилюйся, – сказав Нік. "У цьому житті є речі, відомі як еквалайзери". Він глянув на ліжко. «Гей, ти забув хустку. Хінгкічі. Ти хочеш, щоб мене вигнали з крикетного клубу за невідповідну сукню?»


Хлопчик грюкнув себе по лобі. «Чорт забирай, я забув один раз.


Нік ніжно його штовхнув. «Добре, ти йди та зроби це хабба. І стеж за цією мовою».


Коли Бій вийшов із кімнати, задзвонив телефон, що йде на берег. Нік підняв його. "Вітання. Тут Кларк Харрінгтон».


Легкий тенор сказав: Кларк? Це Боб. Як все?"


То був Боб Ладвелл, старий друг. Фактично, він був одним із дуже небагатьох справжніх друзів Ніка Картера. Від БА. Перед AX. Того дня це була суто випадкова зустріч. Нік щойно залишив свого кравця на Натан-роуд і буквально врізався у Боба Ладвелла. Вони випили пару напоїв у готелі Peninsula у Коулуні – Боб виконував якесь дивне доручення, а Нік вирушив на поромі, – а Боб згадав танці у Крикетному клубі сьогодні ввечері.


Тепер Людвелл сказав: Ти ідеш сьогодні на танці?


«Так. Я зараз одягаюсь. Часу багато. Ти ж сказав о дев'ятій, чи не так?»


«Вірно. Дев'ять. Але я… я подумав, що ми можемо зустрітися трохи раніше, Кларк. Я хотів би поговорити з тобою про щось».


Нік знову відчув найлегший укус кинджала занепокоєння. Було щось у тоні Людвелла, що його спантеличило, стурбувало. Якщо виходити з іншого чоловіка, це мало що означало. Але він знав правду про Боба Ладвелла.


«Відмінно, – сказав він легко. Він сказав своєму професійному "я" відстати від нього і залишитися там. Мабуть, це не було нічого. "Де, Бобе?"


Повисла невеличка тиша.


Нарешті Ладвелл сказав: "Я вважаю, ви візьмете валла-валлу?"


"Напевно. На борту вахти лише двоє чоловіків, і я не можу попросити їх укомплектувати катер. Так, я візьму водне таксі».


"Добре. Я зустрінуся з вами на пристані біля підніжжя Мандрагори-Роуд. Ви це знаєте? Це у секторі Ван Чай».


Нік посміхнувся. «Ти віриш у небезпечне життя, друже. Білий чоловік у вечірньому одязі у Ван Чай просить про це, чи не так?»


Сміх Людвелла здавався натягнутим. «Я думаю, ми можемо подбати про себе, чи не так? Особливо ти!"


Нік не пропустив завуальоване зауваження. За всі ті роки, що він знав Людвелла, ця людина була найближча до розкриття того, що він, у свою чергу, знав про Ніка Картера.


Він дозволив цьому пройти зараз. "Добре", - сказав він коротко. «Я буду там за півгодини або близько того».


Вони побалакали ще трохи, а потім Нік повісив трубку. Коли він повернувся до одягання, він трохи насупився. Йому не дуже сподобалося, як складався вечір. Нічого відчутного, звичайно, нічого, на що він пальцем не вказав би, але він умів читати «нижче» голосу. І голос Ладвелла турбував його. Він здавався стривоженим і зляканим, як і Боб Ладвелл. Напевно, через. Боб Ладвелл був керівником ЦРУ у цій частині світу.


То була гра, в яку вони з Ладвеллом грали роками. Боб знав, що Нік був із AX, і ніколи не згадував про це. Нік знав, що Людвелл був агентом ЦРУ, і ніколи не подумав би згадати про це. То була політика. Хоук був категорично проти будь-якого змішування служб, крім крайньої необхідності. Але це було більше ніж політика. Це був здоровий глузд, гарне ремесло. Агенти час від часу потрапляли до рук ворога, і жодна людина не могла вічно виносити тортури.


Боб Ладвелл працював. Нік знав це з моменту їхньої випадкової зустрічі того дня. Ладвелл незворушно, з незворушним обличчям і знаючи, що Нік зрозуміє професіонала, він сказав йому, що працює дрібним клерком в американському консульстві. То була проста легенда. Нік негайно переключив розмову на інші теми.


Хлопчик повернувся зі свіжопогладженим хінгкічі, і Нік звелів собі забути про це. Перестань турбуватися. Мабуть, нічого. Може, Людвелл просто хотів позичати трохи грошей. Якби він працював під прикриттям, йому довелося б жити як прикриття, а це було б нелегко у Гонконгу. Проте це необхідно зробити. І ЦРУ, і AX ретельно підійшли до цих питань. Ніщо не могло зрадити агента так швидко, як надто багато грошей.


«Напевно, так воно і є, – подумав Нік. Він просто хоче зайняти кілька доларів. Він викурив ще одну цигарку і випив трохи коньяку з содовою, коли перестав одягатися. Хлопчик застебнув пояс і відступив, щоб помилуватися своєю роботою. "Я думаю, номер один".


Нік заглянув у довгу скляну склянку і погодився. Сьогодні він не зганьбить себе серед пукка-сахібів. Він був не вище невеликої марнославства і виявив, що майже пошкодував, що не взяв з собою кілька своїх медалей - медалей, які він ніколи не наважувався носити. Вони прикрасили б білий смокінг. Що ще важливіше, вони могли привернути правильний жіночий погляд.


Він витяг з гаманця пачку гонконгських доларів і простяг Бою. Наразі гонконгський долар коштував близько 17 центів.


«Можливо, ви одного разу зійдете на берег сьогодні ввечері і шукаєте маму та тата», - сказав він. запропонував. "Може, сьогодні ввечері знайду".


На худому особі хлопчика з'явився вираз огиди. «Можливо, не знайду, я думаю. Те саме, що і вчора і позавчора. Занадто багато мам та тат у Гонконгу! Я думаю, можливо, Хлопчик буде сиротою-сином, доки не помре».


Ніку довелося посміхнутися. Він підштовхнув дитину до дверей. «Я знаю одне, Джуніор. Я збираюся отримати великий шматок мила та вимити рота».


З порога Бой глянув на нього з юнацькою хитрістю. «Я гадаю, у тебе може бути леді сьогодні ввечері. Ти не хочеш, щоб Бій був поряд?


«Ти так правий, Конфуцій. А тепер злітай один раз. Побий його, перш ніж я тебе поб'ю».


Хлопчик посміхнувся. «Ви блефуєте, міс Кларк. Чи не перемагати. Ви хороший чоловік". Він зник.


Нік замкнув двері. Він підійшов до величезного ліжка, вивудив під матрацом і витягнув великий мішечок промасленого шовку. Звідси він узяв свою зброю.


Це був «Люгер», 9 мм, урізаний, гладкий, змащений та смертоносний. Вільгельміна. Його кохана дівчина. І стилет Хьюго на рукояті. Гострий, як голка. Рифлена для крові, ідеально збалансована для метання. З апетитом до серцевої крові. І, зрештою, фахівець П'єр, маленька газова бомба. Граната розміром не більше за м'яч для гольфу. Миттєва смерть.


Нік глянув на своє зап'ястя. Ще багато часу. За давньою звичкою він розібрав «Люгер» і знову зібрав його, працюючи навпомацки, обмірковуючи події дня та вечора попереду.


Він був ще неспокійний, нервовий. Почуття нікуди не поділося. А N3, Кіллмайстер, навчився довіряти своїм передчуттям. Роки небезпек, близьких пагонів від смерті створили у ньому свого роду психологічний камертон. Виделка тепер трохи тремтіла, випромінюючи невеликі небезпечні хвилі.


Нік вибрав на вечір стилет. Він зняв білий смокінг і поправив м'які замшеві піхви на правому передпліччі, з внутрішньої сторони між ліктем та зап'ястям. Він протестував спускову пружину, раптово зігнувши зап'ясток усередину. Стилет легко і точно впав йому в долоню, готовий до кидка чи ударів. Нік вставив його і надів смокінг. Він поклав «Люгер» та «П'єр» назад у промаслений шовковий мішечок і знову сховав їх під матрац.


На той час, як він вийшов на палубу, він знову насвистував французьку мелодію. Його настрій був піднятий, і він з нетерпінням чекав вечора, хоч би що трапилося. Це була комфортна пора року в Гонконгу з температурою близько шістдесяти градусів та невеликими дощами. Він стояв прохолодної грудневої ночі і глибоко вдихав запах гавані. Olla podrida з риби та дизельного палива, з джосу та вареного рису, з гниючого дерева та нещодавно пофарбованої сталі, з фарби, скипидару та конопель, туристів та завсідників. Хороших хлопців та поганих хлопців. Життя та смерті, любові та ненависті.


Коулун сяяв, як різнокольорова ялинка, відповідаючи незліченним зіркам у ясному небі. Повний місяць був жовтим черепом, відбиваючись у спокійній гавані. З дока Коулун прив'язаний білий лайнер видав останній заклик до пасажирів, які прямують до Штатів.


Нік викликав одного з філіппінських матросів і попросив людину гукнути валла-валу. "Корсар" був пришвартований приблизно за 500 ярдів від берега. Це питання п'яти хвилин, якщо він отримає моторний катер, і трохи більше, якщо це буде один із одягнених у синє сампанів.


Боб Ладвелл чекатиме його біля підніжжя Мандрагрейк-роуд, недалеко від Хеннессі-роуд з горами, що насуваються. Нік поторкав свій товстий гаманець і спіймав себе на тому, що пристрасно сподівається, що все, що потрібне Бобу, - це позичка.


Він знову зітхнув і подумав, що відчув у повітрі новий аромат. Духи? Ніжний запах, м'який і чуттєвий, яким міг бути невеликий приємний гріх. Нік Картер посміхнувся. Жити було гаразд. І десь у всій цій блискучій красі Гонконгу має бути жінка. Чекаюча. Чекає тільки на нього.


Другий розділ.


Червоний Рікша


Дорогою дівчина з валла-валла - їй було не менше п'ятдесяти, з підтягнутою фігурою і зморщеним коричневим обличчям, одягнена в чистий блакитний денім - запитала Ніка, чи не хоче він дівчину на вечір. Вона знала, що він цього не зробить, принаймні, не з тих дівчат, яких вона могла запропонувати, але в будь-якому випадку вона почувала себе зобов'язаною рекламувати товар. Цей красивий кругоокий виглядав успішним і добросердим. Жінка-сампан знала, що він не з англійців - від холоднооких сахібів, що коротко говорять, мало чого можна було очікувати.


Нік м'яко розсміявся над питанням і зізнався, що справді шукає дівчину. Але не одну, - швидко додав він, - одна з дівчат у Шанхаї Гай. Остання була «вулицею» сампанів у притулку від тайфуну Яу Ма Тей. Дівчат, які хоч і не отримали дозволу від британської поліції, це не турбувало, поки вони тримали свої гарні носи подалі від неприємностей.


"Хороша дівчинка", - наполягала жінка-сампан. «Приємно кохатися. Приємно чиста. Тобі подобається, обіцяю. Тобі я знаходжу особливу дівчину номер один».


Нік усміхнувся їй. «Не сьогодні, бабусю. Сьогодні ввечері сам знайду свою дівчину. Я сподіваюся, це особливе місце номер один. Все одно дякую, але ні, дякую. Ось поснідай трохи м'яса з рисом». Він дав їй чималі чайові.


Її беззуба особа скривилася від вдячності. На м'якому кантонському діалекті вона вимовила: «М'гой. Нехай птах кохання солодко співає тобі».


"Хо вау", - відповів Нік, теж на кантонському діалекті, і побачив здивування в її очах-намистинках. Його вільне володіння кантонським діалектом було секретом, який він тримав при собі.


Вона висадила його на берег на хисткому пірсі біля підніжжя Мандрагори-роуд. Ніжний фіолетовий колір сутінків змінився на яскравий темно-синій, холодну парчу, інкрустовану мільйонами золотих дорогоцінних каменів гонконгських вогнів. На мить Нік затримався в маленькому анклаві тиші та тіні біля глухої стіни великого пагорба. Єдина жовта лампочка в олов'яному плафоні висвітлювала трафаретні чорні літери на маленьких задніх дверях будинку: Хунг Хін Хонг, Чандлер.


Знак нагадав Ніку, що він повинен подбати про те, щоб відправити Корсара в сухий док, як і обіцяв Бену Мізнеру. Можливо, завтра, перш ніж він зателефонує Хоуку і спитає.


Щось рухалось у плямі тіні біля урвища. Черевик подряпав бруд. Нік стрімко підійшов до кришки гниючого болларда, стискаючи стилет у долоні.


Він чекав, мовчки й готовий. Мабуть, нічого. Самотній нюхатель опіуму, можливо, будує чуттєві сни на тлі реальності ночі просто неба.


"Нік?"


Голос Боба Людвелла, високий і напружений, з легким натяком на тремтіння. Кіллмайстер тихо вилаявся про себе. Чорт! Вітання, «Нік», було всім, що треба було знати. Ладвелл прикривався. Він не просто хотів позичати гроші. Він мав проблеми, ймовірно, серйозні неприємності, і він хотів поділитися цим з Ніком. N3 криво посміхнувся і знову вилаявся собі під ніс. Його інстинкти були правильними. Але друзі були друзями, і їх було небагато. І правила мали порушуватися - за певних обставин. Нік Картер ніколи не жив повністю за книгою.


Він сунув Х'юго назад у піхви і вийшов з-за тумби. «Привіт, Бобе. Чому все це метушиться? Це може бути небезпечно, чуваку!»


«Я знаю… я знаю. Але я працюю, як ти повинен знати, і мені потрібно бути страшенно обережним».


Людвелл залишив тінь і рвонув до пристані. Це був невисокий чоловік, але широкий і сильний, і через ширину плечей він здавався нижчим, ніж був насправді. Він був у вечірньому одязі, як і Нік, але був одягнений у чорний хомбург та білий шовковий шарф. Легке пальто було накинуте на його широкі плечі у стилі плаща.


Підійшовши ближче, Нік побачив, як смикається м'яз на гладко виголеній щоці Людвелла. Того дня він помітив такий самий тик у барі готелю Peninsula. Його друг мав дуже поганий нервовий стан.


Раптом у цю коротку мить Нік зрозумів, що це було більше, ніж просто нерви. Його впевнена інтуїція нагадувала йому, що це було в Людвелла. Страх був написаний на всій людині. У Людвела закінчилися нерви, він був на межі. Людина, будь-якого чоловіка, мала стільки нервів, стільки мужності, а коли вони пішли - вони пішли! Назавжди. Настав час Людвеллу піти. Виходь на вулицю.


Людвелл злегка торкнувся руки Ніка. «Підемо звідси. Надто темно. Мені треба поговорити з тобою, Нік, і мені доведеться поговорити поза чергою. Зламати охорону та прикриття. Добре?"


Нік подивився на свого друга м'яким поглядом. Ти вже сильно розібрався, старий друже. Мене звуть Харрінгтон, пам'ятаєш? Кларк Харрінгтон. Хто цей персонаж Нік?


Людвелл намацав сигарету і закурив її тремтячими пальцями. Він подивився на Ніка поверх короткого пензлика полум'я. «Давай забудемо про прикриття наступні півгодини, так? Ви Нік Картер, а я – ну, я все ще Ладвелл. Я не використовую прикриття. PTB не вважала це за необхідне. ти з AX, а я - з ЦРУ, і ми так гратимемо деякий час. Добре? "


«Добре, – сказав Нік. «Це має бути важливим, інакше ви б цього не зробили. Але можновладцям це не сподобається. Ви це знаєте.


Людвелл знову потягнув Ніка за рукав. "Я знаю це. Цього разу нічого не вдієш. Пішли. Тут є прохід, що веде на Хеннессі-роуд. Ми можемо взяти таксі».


Вони рухалися вузьким проходом між обвалами. У свіжому повітрі пахло рибою та тунговою олією. Нік сказав, трохи намагаючись підняти настрій своєму супутнику: «Таксі? У мене сьогодні романтичний настрій. Як щодо рикші?


Людвелл похитав головою. «Занадто повільно. У нас лише півгодини. Мені потрібно зв'язатися із крикетним клубом. У будь-якому випадку, у рикш довгі вуха. Ми можемо закрити перегородку у таксі».


За кілька хвилин вони опинилися у яскравому півмісяці Ван Чай, несмачному районі кабаре, барів та дешевих готелів. Людство вирувало на вулицях, як розплавлена лава – шлак треба було змити вранці.


У таку ранню годину на Хеннессі-роуд панував рух, і пішоходи заплуталися в безнадійній мішанині. Маленькі китайські копи у білих нарукавниках відчайдушно намагалися впоратися із цим із своїх високих кіосків. Машини повзли, як поранені дракони. Величезні червоні двоповерхові автобуси вивергали свої отруйні пари в лабіринт рикш, велорикш, таксі та приватних автомобілів. Нічне повітря пахло маслянистим запахом смаженої їжі. Крізь рев музичного магазину чувся постійний стукіт плиток для гри в маджонг. Під неоновою вивіскою «Тигровий бальзам» струнка китайська повія намагалася спокусити розпатланого члена Королівського гонконгського полку.


Людвелл зупинився і з огидою подивився на цю сцену. «Чорт! Це безладдя. Ми ніколи не знайдемо тут таксі». Він узяв Ніка за руку і повів до виходу на вузький камінчик, що веде вгору. «Давай проріжемо тут до Квінс-роуд. У тебе там більше шансів».


Вони пірнули на вузький середньовічний сходовий камінчик і почали підніматися. Нік побачив, що Людвелл кидає обережні погляди назад.


"Ви чекаєте на компанію, Людвелле?"


Він говорив недбало, але був трохи стурбований. Людвелл явно ухилявся від хвоста. Швидше за все, він уміло ухилився – він був старий та досвідчений оперативник. він не зміг втратити хвіст, тоді Нік був невблаганно пов'язаний із людиною із ЦРУ. Ця думка йому не сподобалася. Вона сподобається Хоуку ще менше.


Нік подумки зітхнув і знизав масивними плечима. Надто пізно хвилюватись. Його друг був у біді, і якби він міг допомогти, не жертвуючи AX, він би допоміг. І взяв він наслідки.


У відповідь на його запитання Ладвелл сказав: «Нема про що турбуватися. У мене вже кілька днів був хвіст, але я втратив його сьогодні вдень. Це була одна з причин, через яку ми поїхали на поромі. Я звичайно, ми зараз наодинці. Але в мене є звичка, чорт забирай. Я навіть не можу піти у ванну, не озираючись! "


N3 міг лише посміятися від співчуття. Він знав це почуття.


Вгорі вулиці, поряд зі зміїним магазином, де самотня домогосподарка розбирала змій для завтрашнього сніданку, вони помітили таксі «Мерседес», що пробирається Королівською дорогою. Це був один із нових дизелів. Лудвелл привітав його і дав інструкції водію кантонською мовою. Потім акуратно закотив скляну перегородку.


Нік Картер схрестив свої довгі ноги і поправив гострі, як бритва, складки на штанах. Він закурив цигарку із золотим наконечником і простяг футляр Людвеллу, але той відмовився. Натомість співробітник ЦРУ витяг сигарету зі зім'ятої синьої пачки Great Wall і закурив. Нік понюхав різкий присмак сук-єни. На відкритому повітрі він цього не помітив. Місцевий тютюн був вбивством західного горла.


Картер відмахнувся від їдких пар. «Як ти можеш курити таку дрянь? Мені б голову відірвало».


Людвелл глибоко зітхнув. "Мені це подобається. Я надто довго пробув у Китаї, ось у чому проблема. Мені треба піти, Нік. Я збираюся піти – після цієї останньої роботи. Якщо…»


Він обірвався. Вони минули вуличний ліхтар, і Нік побачив, як тик шалено працює на щоці Людвелла. "Якщо що, Бобе?"


Світло пройшло, і вони знову опинилися в тіні. Він почув зітхання Людвелла. Чимось це неприємно нагадало Ніку вмираючої людини.


"Останнім часом у мене було неприємне передчуття", - сказав Ладвелл. «Назвіть це передчуттям, якщо хочете. І не смійтеся, Ніку, поки не вислухаєте мене».


"Хто сміється?"


"Добре, тоді. Як я вже сказав, у мене було таке почуття, що я не виберуся з цього. Я так страшенно впевнений у цьому, що це зводить мене з розуму. Я ... я не думаю, що я Повинен сказати вам , Що мої нерви досить сильно потріпалися?


"Ні", - м'яко сказав Нік. "Ти не повинен мені це говорити".


Таксі повернуло праворуч біля багато прикрашеного фасаду магазину «Даймару» з гірляндами яскравих паперових ліхтарів. Тепер вони прямували до Тай Гангу. Коли вони повернули, Нік озирнувся, зі слабкими веселощами подумавши, що він майже такий же поганий, як Ладвелл.


За ними не було нічого, крім самотньої червоної рикші. Він був порожнім, кулі опускав голову. Без сумніву, він їде додому до свого піддону та рису в якихось нетрях з пакувальними ящиками.


Людвелл зняв чорний хомбург і витер свій високий лоб чистою складеною носовою хусткою. Ніч була свіжа, майже холодна, але Нік побачив краплі поту на блідій шкірі. Він помітив, що Людвелл швидко лисіє. Нік запустив велику руку у своє густе волосся і подумав: йому, мабуть, зараз близько п'ятдесяти.


Людвелл витер пов'язку на капелюсі і надів її. Він закурив ще одну різку китайську сигарету і викинув сірник у вікно. Не дивлячись на Ніка, він сказав: Ти знаєш, скільки разів я був у Червоному Китаї? І знову?"


Нік сказав, що не знає. Не міг угадати.


"Двадцять разів", - сказав Ладвелл. «Цей старий глечик потрапляв у колодязь двадцять разів! І завжди повертався цілим – чи майже так. У мене було кілька шрамів. Але тепер мені потрібно зробити це знову, і я маю таке почуття, що цього разу я не приїду. І ця поїздка - найважливіша із справді великих речей, Нік. Вершина! Я маю це зробити, але чомусь не думаю, що зможу. Цього разу старий глечик буде розбитий, Нік".


Це була дуже стурбована людина. Нік коротко подумав, що він міг би сказати чи зробити, щоб покращити настрій свого друга. Напевно, небагато. Може, краще тримати рота на замку. Людвелл був ветераном, досвідченим і дуже здібним агентом. Він не був невротиком і точно не боягузом. І все-таки Нік подумав, що йому краще спробувати.


Іншим тоном він сказав: "З якою сивіллою ви консультувалися останнім часом?"


Людвелл кивнув головою. «Я знаю – це важко сприймати всерйоз. Зазвичай я не став би. Але цього разу все інакше. Я знаю! І це все одно, що носити у животі сотню фунтів бетону».


Нік посміхнувся йому і поплескав його по коліна. «Та гаразд, Бобе. Все це нісенітниця, і ти це знаєш. Я маю на увазі, що стосується передчуття. Якщо в тебе більше даних, значить воно росте, і ти нічого не можеш з цим вдіяти. Ніхто з нас не може . І ніхто нам не може допомогти. Пам'ятайте фразу Фауста: «Не повідомляйте мені, які звуки ви не чули, тому що ніхто не може мені допомогти»? Це частина життя агента, хлопець. Але це був незаперечний факт. . Фауст особисто зіткнувся з Дияволом. Передчуття, в яке я не вірю. Я не думаю, що це відбувається таким чином. Коли ви отримуєте, ви отримуєте його швидко, з несподіваного джерела. Ніколи не знаєш, що тебе вразило. . "


Людвелл похитав головою. Ні. Ти помиляєшся, Нік. Ми з тобою думаємо по-різному. І взагалі, я не маю твоєї нервової структури».


Нік вивудив нову сигарету. Він легко сказав. - "Хто її має?"


Людвелл похмуро глянув на нього. «Так. Ти щасливий – ти начебто супермена. Але я не такий. І не лише я, Нік. Усі ознаки свідчить про невдачу».


Нік зупинився, закурюючи сигарету, і дивився на свого компаньйона. Його очі трохи звузилися, він запитав: «Які знаки?» Невже Людвелл справді відвідував сівілу?


Людвелл повернувся на сидіння обличчям до агента АХ. Його очі шукали на обличчі Ніка реакцію на його наступні слова. "І Цзін", - сказав він. «Книга Змін. Минулого тижня я ходив до буддійського храму, Нік. Я розмовляв із головною жрицею. Вона підтвердила те, що я відчував - я випробував це, Нік!


Нік Картер не засміявся. Йому ніколи не хотілося сміятися менше. Хоча він не вірив у такого роду пророцтва, проте він не висміював їх. Для цього він був надто старим китайцем. Тепер він тихенько свиснув і довго дивився на свого друга, в якому були присутні суміш жалості, співчуття та зневаги. Останнє було навмисно. Людвелл дуже потребував невеликої напруги, невеликої грубої розмови з боку потрібної людини.


«У тебе все добре, – сказав Нік. Як тобі це вдалося! Що жриця використала – стебла деревію чи палички з пророкуваннями? Чи, може, печиво з пророкуваннями?»


Людвелл лише сумно усміхнувся, і тоді Нік зрозумів, що цей аргумент безнадійний. Якщо він не може роздратувати хлопця, в цьому немає жодного сенсу.


"Я сказав тобі", - сказав Ладвелл. «Я був у Китаї надто довго. Я вже не зовсім розумію, у що я вірю, крім того, що я помру під час цієї місії. І ось де ти потрібний, Нік. Я хочу, щоб ти зробив щось для мене. Щось особисте, що не має відношення до операції. Я не можу і не хочу залучати вас до цього. Суто справа ЦРУ”.


«Приємно це знати», - сказав N3 трохи їдко. "Принаймні, ви не повністю прирекли себе".


Людвелл поліз у свій смокінг і витяг довгий товстий коричневий конверт. Він передав його Ніку. «Насправді все дуже просто. І все відкрито. Нічого хитрого чи незаконного. Це стосується моєї дружини та дітей».


Повільне таксі до цього часу обігнало стадіон і проїхало повз гоночну трасу праворуч від них. Скоро вони опиняться на Кеннеді-роуді.


Нік Картер прибрав конверт у внутрішню нагрудну кишеню. Він відчув потріскування товстого паперу в конверті. "Що мені з цим робити?"


"Просто потримай це для мене. Якщо я помиляюся щодо цього почуття, якщо я знову зайду і вийду, я буду поряд, щоб забрати його. Якщо я не зв'яжуся з тобою протягом тижня, ти повинен відкрити його. Усередині інструкції. Це все, що я хочу від тебе.


Нік подивився у вікно. «Добре, це угода. Але ти почуватимешся страшенно безглуздо, коли я поверну його тобі».


«Сподіваюся, Нік. Бог знає, що я сподіваюся».


Якийсь час вони їхали мовчки. Нік озирнувся. За ними стояла пара машин, їхні вогні сяяли яскравими місяцями, але жодного сліду червоної рикші. Людвелл прочистив горло. «Я хочу сказати тобі ще дещо, Ніку. Те, що я ніколи не думав, що розповім комусь. Але, можливо, це допоможе тобі зрозуміти про мене і про це ... це передчуття, яке я маю».


"Чому ні?" Нік відкрив портсигар. «Поки ми це робимо, зніми з себе все, друже. Старий отець духовник Картер, як вони мене звуть».


Обличчя Людвелла було похмурим, багряним у небагатьох миготливих вогнях. «Ви назвали б мене боягузом? Ненадійним агентом? Навіть, можливо, зрадником? Ви б назвали мене чимось із цього?»


Нік міг правдиво відповісти на це запитання. Не для протоколу, не припускаючи, що він знає, він багато знав про Боба Ладвелла. Головна людина ЦРУ Далекому Сході. Надійний. Ідеальний, як дружина Цезаря. Вмілий та досвідчений у своїй відповідальній роботі. Нік без тіні хибної скромності подумав, що якби такі оцінки були, то Ладвелл був би дуже близько за собою. І Нік вважав себе найкращим.


«Ні, - сказав він нарешті, -


Я не став би називати вас такими речами. Ніхто не міг. Так?


Людвелл розслабився на шкіряному сидінні. Він видав довге втомлене зітхання. «Тому що я мав розпочати цю місію минулого тижня. Я мусив це зробити. Я міг би. У мене все було готове. Але я не пішов.


Він закрив обличчя рукою, немов захищаючи його від AX-man-а. «Я не міг піти, Ніку! Я загубив душу. Я втратив голову. Я провалився, але добре. Я підвісив своїх людей на іншому боці і надав їх жахливій небезпеці. Те, що я зробив, було непробачним. Але я просто не міг Нічого не вдієш - я не міг змусити себе піти. Не тоді”.


Гострий професійний мозок Ніка метався, вбираючи деталі та нюанси, як спрагла губка. Він знав, що Людвелл говорить правду - цю людину переповнювали почуття провини та страху.


Один фактор одразу привернув увагу N3. Все, що сказав йому Людвелл, почало формувати зв'язок, зв'язок із чутками, що циркулюють Королівською колонією.


Він дивився на Людвелла. «Але тепер ти йдеш? Може, сьогодні ввечері?


«Так. Я повинен. Думаю, зараз зі мною все гаразд. Кілька днів я був п'яний, а потім вирвався з цього стану. Мені пощастило. Я справляюся з цим у повній самоті. Це дуже делікатно, і в будь-якому разі ми зараз у мене нестача рук. Ніхто не знав, що зіпсував це. Якщо я зможу це зробити, ніхто ніколи не дізнається. Крім вас. "


Нік відчув справжню жалість до Людвела. Чоловік, мабуть, був у пеклі і повернувся. Навіть зараз, якщо факти колись стануть відомими, його загрожували зганьбити і звільнити. Може, навіть в'язниця.


«Ви розумієте, – продовжив Ладвелл, – чому я маю виконати цю місію. Навіть відчуваючи, як я роблю з нею. Якщо я маю намір померти, я хочу спочатку знову поглянути на себе. Подивитися на себе без огид. І я пообіцяв собі, і я обіцяю вам, що якщо я вийду, я негайно піду у відставку. Я мушу, звичайно. Я ніколи не зможу знову довіряти собі».


N3 кивнув головою. «Так, тобі доведеться піти у відставку. Поклади цьому кінець і йди додому до дружини та дітей». В приватному порядку він думав, що будь-який чоловік із дружиною та дітьми не має жодного відношення до професії. Це було помстою долі заручників. Але тоді він справді знав про це дуже мало. Він не був із тих, хто любить трубку та капці.


Людвелл закурив ще одну їдку сигарету з ієною. Його пальці тремтіли.


Професіонал в особі Ніка сказав: «Тепер буде складніше, чи не так? Я маю на увазі входити та виходити. Складніше, ніж якби ви пішли минулого тижня? Я чув, комуністи висунули пару дивізій та кілька танків… річ у тому, що вони когось шукають”.


Людвелл не дивився на нього. «Я не можу про це говорити, Нік. Я вже достатньо сказав. Так що дякую за те, що дозволив мені потривожити твоє вухо, і давайте вважати цю тему закритою. Тільки не забудьте конверт. Агов, от і клуб. . "


Таксі згорнуло на довгу дорогу, що веде до низької, нескладної будівлі клубу. Дугові вогні грали над паркуванням, а ланцюжки яскравих паперових ліхтарів обрамляли доріжку, що веде до головного входу. У повітрі витала танцювальна музика.


Людвелл відкинувся і посміхнувся Ніку. Трохи усмішки, але чоловік старався. Нік схопив друга за руку і стиснув. Людвелл здригнувся. «Дивися! Ці твої прокляті м'язи».


Нік засміявся. "Мені дуже шкода. Іноді я забуваю. Як щодо випивки, перш ніж почнемо спілкуватися? Після цього ви можете познайомити мене з дуже вродливою дівчиною без супроводу. Я сподіваюся, що на цій вечірці будуть якісь люди?


Людвелл перестав платити водієві. "Повинно бути. Особливо сьогодні ввечері. Це для солодкої благодійності, і вони женуться за грошима – побачення не обов'язкові. Але, наскільки я пам'ятаю, зазвичай у тебе все добре».


"Зазвичай." Нік глянув на жовтий місяць, що ширяє, як величезний паперовий ліхтар, над далекою сосною і китайським баньяном. Майстерно розставлені вогні та ліхтарі мерехтіли, як світлячки в класичних садах. Слабкий вітерець дув камфорним деревом.


Таксі розвернулося та залишило їх. Вони пішли за ліхтарями до входу. «Лаймейці трохи старомодні, - сказав Людвелл, - але вони дозволяють проводити оленярство. Це більше, ніж припускає Консульство. Звичайно, ви повинні знати дівчину, перш ніж зможете втрутитися – сахіби наполягають на цьому. не хвилюйтеся - я дізнався досить багато ляльок у Колонії. Ви були б здивовані тим, що має робити клерк Консульства! У будь-якому разі, людині цього не вистачає. А тепер давайте вирушимо в цей бар, га?


Людвелл узяв квитки у незграбної англійської дівчини за столиком біля дверей. У цю коротку мить, за давньою звичкою, Нік озирнувся.


Рікша-кулі рухався недостатньо швидко. Він був за п'ятдесят ярдів від дороги, в тіні евкаліпта біля дороги. Нік повернувся, коли чоловік привітався з червоним рикшем у тіні.


У цей момент машина, що під'їхала, освітила чоловіка у світлі своїх фар, і Нік добре його розгледів. Він нічого йому не сказав. Ще одна синя мураха в солом'яному капелюсі від дощу.


З безпристрасним обличчям він пішов за Людвеллом у будівлю клубу. Група грала "China Nights" на невеликому піднесенні в далекому кінці довгого вузького танцювального майданчика. Повітря було густим від суміші тютюну, парфумів, порошку та добре вимитих тіл вищих верств суспільства. Групи різнокольорових куль чіплялися за низьку стелю, як розбиті ядра.


Нік не згадав про кулі-рикша Людвеллу. Ця людина мала достатньо думок. Тим не менш, AX-man, у своїх особистих думках, змушений був боротися з можливістю того, що Людвелл був під стеженням, не знаючи про це. Він знизав широкими плечима під добре смокінгом. Можливо ні. У Гонконгу було багато рикш. І багато червоних рикш. Йому спала на думку стара французька аксіома: Dans la miit ton les chats sont gris.


- Усі кішки вночі сірі. І найдивніші китайці схожі вночі. Проте Нік не міг дозволити собі забути про це. Таксі їхало повільно. Рікша міг би не відставати. І навіть неосвічені кулі вміли користуватися телефоном. Нік дозволив тіні сумніву залишитися у своїй голові, щоб трохи вколоти його, щоб він не став недбалим.


Вони увійшли до бару, довгої кімнати, що виходить під прямим кутом до бального залу. Чоловіки з червоними обличчями та в білих смокінгах стояли біля стійки бару, дехто постійно пив, дехто шукав освіжаючих напоїв для своїх дам. Лічильник децибелу був високим. Розмова вирувала в кімнаті, як приглушений прибій, вигиналися яскраві волани дрібниць.


Людвелл знайшов місце у барі. Вони кинулися туди та замовили напої. Китайські бармени працювали як автомати.


Нік Картер закурив і повернувся спиною до бару, щоб озирнутися. Він одразу її побачив.


Вона нахилилася, щоб щось сказати старій діві біля дверей. На мить огляд був безперешкодним, і у Ніка перехопило подих. Вона була царствена! Іншого слова для цього немає. Або, можливо, було: Валькірія. Вийшло те саме.


Його очі злегка звузилися, кожна чуттєва частина його усвідомлювала вплив її, він захоплювався, побачивши цю жінку. Справді, Валькірія. Висока, сильна і міцна у плечах, стегнах та грудях. Її волосся було прикрите золотим шоломом, високо одягненим. На ній була проста чорна сукня без бретельок і чорні рукавички до ліктя. Під цим кутом він не міг бачити її декольте, але сукня була розрізана до талії ззаду, оголюючи один із найкрасивіших мерехтливих білих шипів, які він коли-небудь бачив. Ніка пробігла легка тремтіння, і він усвідомив її значення. Він хотів цю жінку. Він уже міг уявити собі чудовий вигин хребта під його пальцями. І він ще не бачив її обличчя.


"Спортивна дівчина", - подумав він, спостерігаючи за грою гнучких м'язів під білою шкірою. Він зазначив, що попри те, що дівчина була високою, вона носила золоті туфлі на шпильці. Їй не було соромно чи перепрошувати за свій зріст. Йому це сподобалося.


Він підштовхнув Боба Ладвелла і трохи нахилив голову у бік дівчини. «Та, – сказав він. "Хто вона?"


Ладвелл отримав користь від першого вливання алкоголю. Його колір обличчя став кращим, його посмішка більш щирою, коли він простежив за поглядом Ніка. Потім усмішка зникла. Він дивився на Ніка і повільно похитав головою. Ні. О ні! Якщо ти не шукаєш дружину. І навіть тоді я сказав би ні!»


Нік знову дивився на Валькірію. Вона перервала розмову зі старою дівою і повернулася, щоб привітати деяких прибулих. Її сяюча усмішка була чудова. Ця люб'язність закінчилася, і вона на мить зупинилася, одна в юрбі. Вона зазирнула до бару. Вона зустрілася поглядом із Ніком Картером, пішла далі, потім повернулася. Їхні очі зустрілися і зупинилися. Нік відчув, як його пульс пришвидшується. Це, поза всяким сумнівом, була ТА!


З безпристрасним обличчям він відповів на її відвертий погляд. Він не упустив жодної деталі її обличчя. Воно було так само прекрасне, як і її довгоноге, пишногруде тіло.


Вона мала ідеальний овал обличчя, необхідний для справжньої жіночої краси. Обличчя Джотто, намальоване у майстерні варіації. Риси обличчя були не менш чистими: грецький ніс без натяку на дугу, широко розставлені безбарвні очі на такій відстані, але все ж таки видавали інтерес до великого чоловіка за стійкою, що прокидається.


Її рот був твердим і правильним, але м'яким та спокусливим. Не відриваючи очей від Ніка, вона провела рожевим язиком по губах, залишивши легкий блиск вологи. Зуби були маленькими, рівними та дуже білими.


Нік виграв конкурс, якщо такий був. Нарешті вона відвела погляд, з легким рум'янцем на обличчі, і заговорила з парою. Вона пішла за ними до бальної зали. Нік подивився їй услід. Вона дала йому шанс.


Він подивився, як вона зникла в юрбі танцюристів.


Він повернувся до Лудвелла. «Що ти маєш на увазі – ні? Вона чудова. Приголомшлива».


Людвелл постукав барменові. "Я згоден", - сказав він. "Щиро я згоден. Вона згодна. Але серед холостяків Гонконгу вона також відома як Крижана Діва. Або Крижана Діва. Вибирайте самі. Я намагаюся передати, друже, що Міріам Хант є поганим вибором, якщо ви шукаєте трохи веселощів. Вона не веселиться. Міріам класна дівчина, одна з кращих, але вона налаштована серйозно.Присвячує себе справі.У неї дуже важлива робота у WRO - World Організація Порятунку - організація, яка влаштовує цей маленький вечір.Всі доходи йдуть сиротам та біднякам Гонконгу.Ви бачите цей паперовий значок на її прекрасних грудей?


N3 різко глянув на Людвелла. Хлопець випив три порції, не більше. Його другові було добре позбутися напруги, але він сподівався, що той не переборщить. Але Людвелл ніколи не відрізнявся стриманістю.


Він дійсно помітив паперовий значок - а також чудові груди, які так небезпечно підтримували чорну сукню.


"Ця значок означає, що вона працює сьогодні ввечері", - пояснив Ладвелл. «Офіційно. Я думаю, що вона доглядальниця або щось таке. Коли я сказав «посвячена», я мав на увазі саме це. Жодної нісенітниці щодо нашої Міріам. Моя порада – забути її, Нік. Тут багато інших дівчат. Красуні теж є. Приходьте, і я знайду їх для тебе. Мені скоро доведеться йти”.


Вони вирвалися з юрби біля бару. Коли вони підійшли до бальної зали, Людвелл сказав: «Я попрощаюся, Нік. Спасибі за все. Ти знаєш, що робити, якщо я не прийду за тиждень. Тепер, коли я тебе представлю, просто тихо зникну. Побажайте мені удачі”.


На кантонському діалекті так тихо, що тільки Людвелл міг його чути, Нік сказав: Yat low sun fong. - Нехай твоя дорога буде прямою.


"Дякую", - сказав Ладвелл. "Я сподіваюся на це. Прямо взад і вперед. Але це, як кажуть наші китайські друзі, на колінах у Будди. Тепер про дівчину».


Нік посміхнувся йому. «Не просто дівчину. Та! Уявіть мене їй; і не забувайте, мене звати Кларк Харрінгтон. - Playboy».


Людвелл зітхнув. «Мені слід знати, що я не можу вас рекламувати. Гаразд, це твій вечір, який ти марнуєш. Але я краще за тебе попереджаю - вона особливо зневажливо ставиться до плейбоїв. Любить їхні гроші за сиріт та біженців, але зневажає їх. Ви впевнені, що не ..."


Нік знову помітив її. Сиділа на тендітному стільці для бальних танців, одна в маленькій ніші в стіні, працювала з олівцем та папером. Її довгі ноги були схрещені, чорна сукня туго натягнута, оголюючи напрочуд довгі міцні стегна. Він побачив, як вона насупилась, дивлячись на папір у руці, і її біле чоло, блідий і високий під золотою короною волосся, зморщився. Вона облизнула губи рожевим язичком. Ніка трохи здивувало миттєве бажання, що спалахнуло в ньому. Він визнав, що в присутності такої краси він був не набагато кращим, ніж тупий школяр. З цього моменту більше не існувало безлічі інших милих і сміливих панянок. Він зробив свій вибір. Звичайно, на вечір – можливо, набагато довше. Хто знав? Під льодом, про який говорив Людвелл, мабуть, десь є іскра полум'я. А Нік Картер був людиною, яка любила виклики, яка задовольнялася лише найкращою, яка жила на найвищому рівні і завжди подорожувала першим класом.


Тепер він підморгнув Людвеллу. «Я впевнений, що не став би. Давай, виконуй свій обов'язок. Уяви мене».


У цей момент гурт заграв веселу мелодію. Маса танцюристів почала поділятися на чоловіків і жінок, що стоять один до одного.


"Що це?" - Запитав Нік, проштовхуючись крізь натовп.


"Вісімкова котушка", - сказав Ладвелл. «Щось начебто кадрили Лаймі. Ти б цього не знав».


"Я можу цьому навчитися", - сказав агент AX. "З нею."


Він не дочекався, коли Ладвелл перестане їх знайомити. Він підняв її на ноги, не звертаючи уваги на тихе зітхання протесту, відзначивши, що її очі були кольору чистої тирлички з крихітними цятками бурштину в них.


"Це, - твердо сказав Нік Картер, - наш танець".


Вона притиснула руки в чорних рукавичках до його великих грудей, ніби бажаючи відштовхнути його. Її посмішка була сумнівною. Наполовину боязкої? «Я дійсно не винна», - сказала вона. «Я працюю, розумієте. Я організатор. У мене мільйон справ…»


Нік підвів її до шеренги танцюристів. "Вони можуть почекати", - сказав він їй. "Як я чекав - цього".


Вона витончено увійшла до його обіймів. Ельфійська посмішка торкнулася куточка її червоного рота. «Я думаю, містере Харрінгтон, що ви вперта людина. І ви новачок у Гонконгу».


Її щока пригорнулася до його оксамитової щоки. Нік сказав: «Правильно за першим пунктом, міс Хант, але неправильно за другим. Я був у Гонконгу багато разів. Але я думаю, що розумію, що ви маєте на увазі, тому дозвольте мені заспокоїти тебе.


Мені подобаються крижані діви”.


Він глянув на неї. Це бездоганне обличчя повільно рожевіло.


Розділ 3


Ніжний пірат


Набуття відмови від жінки було новим досвідом для Ніка Картера. Коли справа стосувалася жінок, він був вибагливою людиною, але як тільки він зробив свій вибір, у нього з'явилося природне очікування, що все доведе до задовільного для обох сторін рішення.


Здавалося, сьогодні цього не буде. Досі йому однозначно давали відсіч, його тримали на своєму місці з холодною усмішкою та умілими ухильними рухами, які вимагали довгої практики. Звичайно, це ще більше його схвилювало. І Нік виявив, що для людини з величезним досвідом та вмінням він був більш ніж незадоволений. Можливо, це було кумедно, але водночас стало трохи злим. Сам з собою. Він, мабуть, якось не так з нею порається! Жодне таке прекрасне створення, як Міріам Хант, не могло бути з льоду. Було таким холодним.


Він покладав цього вечора такі великі надії. Після танцю вона охоче погодилася на пізню вечерю з ним. Вони багато танцювали та багато сміялися. Здавалося, він їй подобався.


Він відвів її до ресторану «Перли», крихітного закладу на вулиці Крило, яким керує древній китаєць, якого Нік знав багато років. Їжа була найкращою у Гонконгу, і не доводилося терпіти туристів.


У таксі дорогою до ресторану, а потім назад до набережної Нік не намагався прорвати її оборону. Він не міг сумніватися в тому, що вони були захистом, бар'єрами, які вже міцно поставлені на місце. У її дружелюбності була желеподібність, яка говорила голосніше за слова - не чіпайте!


Все це зробило його ще більш рішучим, ніжним і наполегливим відношенням до жінок, яких він бажав. Вони знайшли валла-валлу, і їх відправили до Корсару. Якщо дівчину вразила пишність яхти, вона не подала вигляду. Нік цього не очікував. Вони багато говорили, і він знав, що вона із забезпеченої чиказької родини, навчалася у школі Сміта і якийсь час працювала в Нью-Йорку соціальним працівником. Вона була в Гонконгу менше року, працюючи у WRO, і мало про що говорила. Нік, який, як і будь-який чоловік, шкодував сиріт та біженців, почав знаходити це трохи переважним. Більше того, він підозрював, що постійні балачки про її роботу були лише ще однією перешкодою.


Декілька хвилин вони оглядали палубу, курили і дивилися на тьмяні вогні Коулуна, а потім спустилися вниз, у прикрашений салон Корсара. Нік переконав її з'їсти крем-де-менте - вона пояснила, що п'є рідко - і приготував собі коньяк із содовою. Бою не було видно. Імовірно, він усе ще був на березі, розшукуючи своїх батьків, а двоє чергових філіппінців або спали у своїх кімнатах, або розважали дівчат-сампан із Шанхайського Гаю. Жодної справи до Ніка.


Отже, час і запас дрібниць, нарешті, закінчилися, і вони виявилися віч-на-віч у ситуації, яку обидва знали, незважаючи на всі атрибути цивілізації, як елементарну та примітивну. У Ніка все ще були великі надії на те, що ця мила дівчина виявиться слухняною. Зрештою вона прийшла з ним на Корсар. І вона була будь-ким, тільки не дурою.


Міріам Хант сиділа на низькому дивані якнайдалі від того місця, де стояв Нік біля програвача. Вона викурила одну з його довгих сигарет із золотим наконечником, схиливши золоту голову і звузивши очі від диму, і холодно спостерігала за ним. Її довгі ноги були схрещені, красива лінія стегон відкривалася під обтягуючим чорним платтям, а опуклість її повних круглих грудей була спокусливою. Сукня без бретельок щільно прилягала до цих кремових верхніх куль, як ласка коханця, і Нік відчув сухість у горлі, коли він вибрав платівку і надів її на магнітофон. Спочатку йому не терпілося зіграти Равеля, Болеро, але він відмовився від цього. Це була освічена дівчина. Вона цілком могла знати, що Болеро спочатку називалося Danse Lascive. Він зупинився на The Firebird Suite. Це не було його особистим вибором у музиці – він сам був джазовою людиною – але він тримав парі, що це буде її вибір.


Він мав рацію. Коли музика Стравінського заповнила тьмяно освітлений салон, вона, здавалося, розслабилася. Нік знайшов стілець і курив, дивлячись на неї. Вона вмостилася глибше на дивані, відкинулася назад і заплющила очі. У неї, подумав він, чудова кісткова структура. Її тіло струменіло під сукнею рідким оксамитом. Вона глибоко дихала, її груди піднімалися і опускалися в квапливому ритмі, а губи були відкриті. Він бачив кінчик її язика, рожевий, як у кошеня. Він запитував, чи збуджує її музика. Подальше збудження йому не потрібне, він був уже напружений і сповнений туги. І все ж таки він стримався. По-перше, він повинен знати, яка частина крижаної діви була справжньою. Якби вона була щирою, він скоро дізнався б про це.


Якби холод був лише маскою, що приховує внутрішній вогонь, він би це теж знав.


Музика зупинилася. Міріам Хант сказала: «Це було чудово. А тепер, я вважаю, починається спокуса?»


Несподіваний удар сколихнув його, але N3 зумів зберегти безпристрасне засмагле обличчя. Йому навіть вдалося зобразити криву посмішку, яка, як він сподівався, приховала його короткочасне замішання. Він схрестив свої довгі ноги і вийняв сигарету з нефритової коробки на підставці дерева з тика. Він обдарував її легкою посмішкою. «Туше, Міріам. Зізнаюся, що я все ще мав на увазі щось подібне. Думаю, мене навряд чи можна звинувачувати. Ти дуже мила дівчина. Я – і я визнаю дуже здорове его. - Я не зовсім прокажений. Звичайно, час і місце краще нікуди».


Вона нахилилася вперед, обхопила рукою ідеальне підборіддя і звузила на нього очі. "Я знаю. Це одна річ, яка мене непокоїть. Все це надто ідеально. Ти підготував гарну сцену, Кларк. У тебе професійний підхід. Відмінний дизайн – тільки це не спрацює».


Нік Картер зрозумів гамбіт. Він стикався з цим багато разів. Вона збиралася ввечері заговорити на смерть. Він мало що міг з цим поробити. Цей факт його дратував, але це було правдою. Ймовірно, Міріам Хант мав великий успіх із цим гамбітом у минулому, коли її загнали в кут. І все-таки він не міг бути позитивним. Чи була вона лише одним прихильником негативної відповіді, яка дійсно мала на увазі «так»? Він так не думав. На перший погляд вона була надто розумною для таких ігор. Але ж ви ніколи не знали.


Отже, все, що він сказав зараз, було: "Це не ... не досягне успіху?" І він обдарував її усмішкою, яка розтопила стільки жіночих сердець. «Я можу запитати, чому, Міріам? Ти знаходиш мене непривабливим? Сцена, подумав він, починала нагадувати погану комедію у вітальні. І все-таки він повинен дозволити жінці задавати темп.


Міріам Хант здригнулася. Вона обняла груди, ніби їй було холодно. «Я вважаю тебе жахливим, Кларк. Це справжня проблема, я гадаю. Ти чудовий, і я думаю, що ти це знаєш. Я, звісно, знаю. Я відкрито визнаю це. Мої ноги продовжували перетворюватися на гуму весь час, поки ми танцювали. Але це просто це, бачите. Тебе просто забагато! Якщо я віддамся тобі зараз, сьогодні ввечері, я закохаюся в тебе. І я загину. Моя робота буде зіпсована. Все буде зіпсовано. "


Нік подивився на неї. Він безперечно не був підготовлений ні до чого подібного, вважав її витонченою жінкою. На даний момент вона говорила зовсім не так. Він був на межі того, щоб сісти поруч із нею на диван, але тепер він розслабився у кріслі. "Скажи мені одну річ, Міріам?"


Він побачив, що вона відчула полегшення. Вона отримала перепочинок і знала це. Вона схрестила свої гарні ноги, змахнувши нейлоном. "Якщо я можу."


«Навіщо ти приїхала зі мною на Корсар сьогодні ввечері? Зізнаєшся, ти знала, що я мав на увазі».


«Мені було цікаво. І, як я вже сказав, я була зачарована тобою. У тебе є щось дуже дивне, Кларк Харрінгтон. Ти маєш бути плейбоєм, просто ще однією марною людиною з надто великими грошима, але чомусь ти цього не робиш. цілком підходить для цієї ролі. Ти навіть не схожий на плейбою. Ти більше схожий на пірата. У тебе м'язи, як у галерного раба, я відчував їх під твоєю курткою. Ти, здається, зроблений із заліза. Але річ не тільки в цьому. Ви просто не схожі на плейбою або нероби. Я… я думаю, ви мене трохи лякаєте».


Нік підвівся зі стільця і підійшов до програвача, думаючи, що повинен поставити собі пару недоліків. Очевидно, він погано відігравав свою роль. Він був незадоволений собою. Яструб був би незадоволений ним.


Він розташував на гравці групу танцювальних стандартів та повернувся до неї. «Танці? Я обіцяю, що жодних перепусток, доки ти не будеш до них готовий».


Вона дозволила своїй високій м'якості без опору похитуватися на його твердому тілі. Її щока ніжно пахла його худою щелепою, її м'язова спина, наче пелюстка камелії, лежала під його пальцями. Її духи були ніжними, швидкоплинними, з дивним п'янким ароматом, який він не міг визначити.


Поступово, поки вони мовчки танцювали, гнучкі лінії її тіла зливались із нього. Вона прошепотіла йому на вухо: Я жахлива. Я знаю це. Мені це подобається, хоча я налякана до смерті. Може, я хочу, щоб ти мене зґвалтував. Згвалтуй мене. Я просто не знаю. Я не знаю. Не думаю, що я знаю, але я зараз жахливо спантеличений. О, Кларк, будь ласка, будь зі мною ніжним і розуміючим. Будь ніжним та добрим. Не змушуй мене робити те, чого я насправді не хочу робити».


Його вроджений цинізм, набутий у твердій школі, сказав йому, що це ще один прийом. Вона грала на його ніжній стороні, попереджаючи та обеззброюючи його. Мабуть, вона дізналася про це ще в її матері на колінах.


Вони танцювали. Нік мовчав. Він не намагався її поцілувати. Приблизно за хвилину вона трохи відсторонилася і подивилася на нього. Її обличчя було рожеве. "Я ... я повинен зізнатися".


"Так?" Наразі ніщо особливо його не здивувало б.


Ви подумаєте, що я жахлива. Думаю, я жахлива. Але це здавалося такою чудовою нагодою».


Нік злегка посміхнувся. Так я й думав. Тільки, здається, я помилявся.


Рожевий колір перетворився на малиновий. "Я не це мала на увазі! Я… ну, я думала, що зможу отримати від тебе небагато грошей».


Нік вдав, що неправильно її зрозумів. Він сказав: Ну-ну. Ніколи не знаєш. Я здивований. Ти остання дівчина у світі, про яку я б подумав як про професіоналку».


Вона уткнулася обличчям йому в плече. «Для моїх біженців та сиріт, дурна людина. Я подумав, що можу отримати від тебе добрий внесок».


Зі злим, дражливим блиском в очах він сказав: «Ще можеш. Якщо ти правильно розіграєш свої карти».


Вона притулилася щокою до нього. «Вважаю, це змушує мене бути схожим на повію, чи не так?»


"Не зовсім. Скажімо, просто дівчина, яка співає пісень. Значить, у тебе є добра справа. Нічого аморального у цьому немає. Навіть незаконного».


Вона відкинулася назад, щоб знову глянути на нього, і він відчув, як рідкий вогонь її твердого тазу торкнувся його. Його тіло, сказав він собі, трохи виходить із-під контролю. Він приділяв дедалі менше уваги велінням свого розуму. Це було незвичайно для нього, який завжди міг тримати свій розум і тіло в найсуворішій дисципліні. Ця дівчина починала проникати в його шкіру багато в чому, чим він думав.


"Так ти будеш?" Очі тирличу з бурштиновими цятками були близькі до нього. На мить він загубився в цих синіх озерах, блукаючи чарівною глушиною, розриваючись між бажанням і ніжністю.


"Буде що?"


«Зробити внесок у WRO? О, Кларк, це така гідна справа. І маєш стільки грошей. Ти ніколи не пропустиш це».


«Це не зовсім правда, – подумав він трохи іронічно. Він мав поточний рахунок на Кларка Харрінгтона - це було частиною його прикриття - але це були його власні гроші, і їх було достатньо на той момент. AX платив добре, навіть щедро, але Нік Картер був людиною, яка любила багате життя, коли не працювала. Як і раніше…


"Так", - сказав він їй. "Я буду."


Потім його тіло не витримало, і він поцілував її.


Вона напружилася, ахнула і спробувала відірватися від нього. Нік ніжно, але твердо тримав її і продовжував цілувати. Її губи були червоні, медові. Вона перестала боротися і притулилася до нього. Її губи рухалися самі собою, і вона почала стогнати. Ні. Боже мій, ні! Ти не повинен. Я не можу… о, не треба… не треба».


Салон тепер кружляв. Наче їх обох вразив тайфун. Потік бажання захлеснув їх, мов хвилі, розбиваючи всі заборони. Її рот відкрився під його, і їхні язики зустрілися та переплелися. Нік відчув поспішний спазм її солодкого дихання у його ніздрях. Вона обм'якла в його обіймах, відкинувшись назад, її руки безвольно бовталися поряд з нею, її рот та його губи були фокусом Всесвіту. Її очі були заплющені. Він побачив, як на її білій скроні б'ється синя вена.


Нік підняв її і відніс до дивана. Вона притиснулася до нього, її губи прагнули його, і продовжувала голосити: «Ні… ні… ти не можеш. Ми не можемо. Будь ласка будь ласка…"


Він обережно поклав її на диван. Вона лежала нерухомо, гарні ноги широко розкинуті і беззахисна, пасивна і не чинила опір. Чорна сукня відмовилася від боротьби і зісковзнула з її грудей, оголивши її погляду та дотику, подвійні кола мармуру з прожилками, рожеві соски, напружені в очікуванні.


Нік на мить постояв, дивлячись на цю чарівність. Було помилкою дати їй хоча б хвилину перепочинку, але зараз він не думав про це. Його гострий, дивно вигнутий розум, такий тонкий, але часом такий грубий, думав, що тут справді Спляча красуня. Справжній символізм старої казки ніколи не був очевиднішим. Ось-ось мала прокинутися краса. Зрештою розмішати. І в цей останній момент він точно знав, що вона справді незаймана.


Він став навколішки біля дивана і поцілував її теплі груди. Міріам Хант пробурмотіла: «Дорогий, любий, ти справді не винен. Ми не повинні".


"Але ми повинні", - м'яко сказав Нік. "Ми повинні." Його рука шукала під чорною сукнею, натрапила на довге сяйво ніжної внутрішньої плоті, клубок гумки. Дівчина застогнала від болю. Потім вона раптово відвернулася від нього. Її стегна стиснулися в його руці. Вона сіла на диван, прибравши золоте волосся з очей, дивлячись на нього з дивною сумішшю жаху та бажання. Вона спробувала знайти руку під спідницею і відштовхнула її. "Я не можу", - сказала вона. «Я просто не можу, Кларк. Мені... мені так шкода!»


Нік Картер підвівся. Його гнів був сильним, але добре контрольованим. Джентльмен вміє не лише вигравати, а й програвати. І вже точно він не хотів жінку, яка не хотіла його


"Мені теж дуже шкода", - сказав він їй зі слабкою усмішкою. «Більше, ніж ти гадаєш. Думаю, мені краще завезти тебе додому».


Він побачив вологий блиск у її очах і сподівався, що вона не заплаче. Це все, що йому потрібне.


Та дівчина не плакала. Вона витерла очі і зісковзнула з дивана. Її блакитні очі прямо зустрілися з ним. «Я справді хотіла, Кларк. З тобою я хотіла. Але я просто не можу – не так. Я знаю, що це смішно та банально, але я така. Я хочу все це – один чоловік, тільки один, і шлюб, і діти, і те, що назавжди залишилося позаду. Ви розумієте? "


"Я можу зрозуміти", - сказав Нік. «Краще поспішай. Вже пізно і нам потрібно знайти валла-валлу. Поки ти освіжишся, я випишу чек».


Поки вона була у ванній, він виписав чек на рахунок Кларка Харрінгтона на тисячу доларів. Це було все, що він міг собі дозволити зараз. Він хотів, щоб це могло бути більшим.


Міріам Хант взяла чек, глянула на суму і поцілувала його в щоку. «Ти така хороша людина, Кларк. Я справді хотіла б бути підходящою дівчиною для тебе».


«Якщо це написано, – сказав Нік, – значить, це написано, і ніщо не може його змінити. Це Китай, пам'ятаєте». Він накинув їй на плечі її бойову куртку, без гіркоти розуміючи, що сьогодні він багато чого втратив. Йому спало на думку дещо з Пруста: «Єдиний рай - це рай, який ми втратили».


Або, можна сказати, ніколи не знав.


Потім йому довелося посміхнутися самому собі. Він отримав лише те, що заслужив – за те, що вирішив сьогодні бути таким романтиком. Нехай це йому буде уроком.


Вони гукнули валла-валла, що проходив повз, і висадилися на березі біля причалу порома. Міріам жила навпроти острова, в сучасній квартирі з видом на затоку Репалс, і тепер вона наполягала, щоб вона не супроводжувала її. Він посадив її у таксі та дав вказівки водієві.


Вона простягла руку з вікна таксі, і Нік потис її, хоча рукостискання з жінкою йому не особливо подобалося. Так часто це було визнанням поразки. Не те, щоб він знав багато поразок.


«Мені дуже шкода, – знову сказала Міріам Хант. «Я знаю, що це був би чудовий досвід. Зрештою, я вважаю, що я лише незаймана зі Середнього Заходу. Чи побачимось я знову, Кларк?


Куточок рухомого рота Ніка зворушив слабка посмішка. "Хто знає? Здається, в цьому немає жодного сенсу - але хто знає? Ми обидва можемо заглянути до І-Цзіна».


Її сумнівна усмішка казала, що вона не розуміє. Потім вона пішла, і Нік пройшов через поромну станцію до телефонного кіоску. Зрештою, це має бути Сві Ло. Звичайно, він не збирався повертатися до Корсара і намагатися заснути!


Поки він шукав у своєму гаманці невказаний номер, який Сві Ло якимось чином завжди вдавалося зберігати, незалежно від того, скільки разів вона рухалася, він запитував, хто її нинішній захисник. Суї Ло завжди називала їх так – своїми «захисниками». Нік знав, що в неї їх було чимало. І все ж вона була, і він завжди відчував себе винним при цій думці, так само сильно, як і раніше, закохана у Ніка Картера. Такою, якою вона була, коли вони вперше зустрілися в цьому самому Гонконгу, більше років тому, ніж йому хотілося б згадувати.


Розділ 4


Кров вранці


Було після четвертої ранку. За межами старої вілли, що примикала до необробленої скелі, що виходить на Харлех-роуд, хмарний покрив закручувався, покриваючи вершину, маскуючи зірки та зменшуючи звук. Вілла, здавалося, ширяла в повітрі, безтілесна, самотня і відчужена в цьому розрідженому шарі.


Нік Картер викотився з величезного вікторіанського ложа, намагаючись не розбудити Сві Ло, і вдягнув важкий парчовий халат. Він засунув ноги в капці. І халат, і капці були власністю нинішнього «захисника» Суї Ло, і тепер Нік без особливих інтересів задумався, хто ця людина.


Але ким би він не був, він був заряджений. Ця старовинна вілла з 30 із зайвими кімнатами колись належала родині Кардін. Ви не можете отримати більше пукки, ніж це. Тепер тут мешкала Суї Ло, євразійська співуча дівчина з Маньчжурії.


Вона не виглядала на свої 26 років, коли легенько дрімала під червоним шовковим простирадлом. Це була витончена тендітна лялька, чудова мініатюра, досконалість її тіла у малих масштабах. У ній переважала російська кров. Її очі були майже такими ж круглими, як і в нього, її носик такий самий прямий, без слідів монгола на вилицях. Її шкіра була біла, як лілії.


N3 з ніжністю дивився на неї, поки копався в кишені халата в пошуках цигарок. Простирадло впало з її грудей, маленьких і твердих, розміром не більше лимона. Він нахилився і злегка поцілував одну груди, Суї Ло рухалася і стогнала уві сні. Нік на мить погладив гладке чорне волосся, дивуючись від подвійності його почуттів до неї.


Часом вона все ще була чарівною і мудрою не за роками східною дитиною, якій він допоміг багато років тому; багато в чому вона нагадувала йому Боя. Обидва познайомилися з сирою стороною життя в ранньому віці.


Нік виявив, що в нього немає сигарет, і пішов до дверей спальні. Він подумав, що Сві Ло пощастило більше, ніж Бою. Принаймні поки що. У цьому грішному світі їй було дано щось набагато більше затребуване, ніж усе, що міг запропонувати Бій.


Він пройшов довгим, покритим пишним килимом холу, у велику вітальню. Високу стелю підпирали чорні арочні перекладини. В одному кінці величезне вікно було задрапіроване золотим тайським шовком. На стінах висіли китайські картини на склі та старовинна пекінська ширма, де вітальня - Сві Ло назвав її вітальнею - переходила під аркою у довгу їдальню. Товстим килимом був Тянь Сін.


"Так, - подумав Нік, - Сві Ло далеко приїхала з Мукден". Шеньян, як його називали китайці. І якщо історії, які вона розповідала йому після їхніх занять коханням, були правдою, вона пішла ще далі. Її захисник збирався зробити із неї кінозірку!


Нік посміхнувся. Цілком можливо. У Гонконгу знімалося багато фільмів, і не багато зірок були справжніми актрисами. Ло напевно могла змагатися з будь-яким з них за красою та розумом.


Він дуже обережно не запалив світло. Він знайшов стіл із тикового дерева з мармуровою стільницею і покопався в глечику Мін. Він раніше помічав там цигарки. Він засунув кілька цигарок у кишеню і пройшов через кімнату до задрапірованого ілюмінатора, безшумно рухаючись товстим килимом.


N3 зупинився біля краю ілюмінаторів і почав дослухатися. Насправді слухаю. Кожне з його почуттів, відточених до межі, що набагато перевершує здібності середньої людини, було настороже. Він не думав, що велика небезпека. Ще немає. Але то було там.


Коли він вийшов із кіоску і зупинив таксі на поромній пристані, його хвіст був ясний. Але Нік Картер був занадто старий, щоб приймати щось належне. Він уважно стежив за тим, як таксі мчало вузькою звивистою дорогою до вершини. На повороті на Робінсон-роуд він помітив рикшу, що йшла за ним. З такої відстані, при поганому освітленні, неможливо було розрізнити колір, але він поставив би мільйон гонконгських доларів на те, що він червоний.


Нік не дозволив тому факту, що його переслідують, змінити його плани. Він чекав на це більш ніж наполовину. Боб Ладвелл помилявся, він не втратив хвоста. Він припустив, що в певному сенсі це була вина з асоціації. Хоч би хто цікавився Ладвеллом, тепер цікавився і Ніком Картером. Або - і тут Нік був справді стурбований - у Кларку Харрінгтоні. У нього не було причин думати, що його власне прикриття було розкрито, навіть якщо це було прикриття Ладвелла, і якщо хтось захоче цікавитися тим, що Кларк Харрінгтон і Боб Ладвелл були старими друзями, дозвольте їм.


Так він думав раніше. Потім він дістався до вілли, і Ло, чудово одягнена в мандаринове пальто і чонсів з високим розрізом, оголюючи ідеальні маленькі ноги, кинулась на нього. Після першого схвильованого вітання Нік і Ло не марнували часу даремно. Це були старі та досвідчені коханці, які давно розлучилися. Її захисник поїхав у справах. Якимось дивом її слуги, всі шестеро, скористалися відсутністю господаря, щоб відвідати свої сім'ї.


Нік, доведений до точки, де він повинен знайти заспокоєння чи вибухнути, обережно повів Ло до найближчої спальні. Вона пішла без заперечень – це було те, чого вона очікувала – скинувши одяг на ходу. Незважаючи на це, жадібна напруга в ній говорила про її нове становище, її віллу, її майно, її перспективи. У спальні Нік терпляче слухав, як він перестав роздягати її. Вона завжди була жадібною маленькою дівкою, і в цьому її не можна звинувачувати. Життя для неї було важким.


Поки вона цілувала його і показувала на Шагала, Дюфі та Шлюб – на всіх стінах спальні! - Нік зісковзнув з її срібних тонких трусиків.


Потім, коли його терпіння добігло кінця, він з дівчиною заткнув їй рота і відніс до великого вікторіанського ліжка. Вони кохали з ніжною люттю.


Тепер N3, його цигарка ще не запалена, відсунув фіранку на півдюйма і визирнув назовні. Нічого. До скла приклеївся сірий пушок вологої хмари. По склу струменіли крихітні краплі води. Там була майже нульова видимість.


Над цим треба було трохи подумати. Нік увійшов у велике фойє, закрите та без вікон. Він опустився на опіумне ліжко, заставлене подушками, і задумався, поки курив цигарки.


До третьої цигарки він ухвалив рішення. Він хотів знати, що діється. Ймовірно, це не його стосувалося, але він все ж таки хотів знати. Це має бути якось тихо.


Він приєднався до Людвелла та його місії, і N3 не хотів брати участь у цьому. Але його самого переслідували, і це йому не подобалося. Тепер для спостерігача чи спостерігачів на вулиці буде холодно та волого, і Ніку сподобалася ця думка. Нехай якийсь час вони будуть холодними та нещасними; дуже скоро він збирався їх розжарити.


Він пішов у спальню за одягом. Сві Ло тепер спала на животі з оголеною круглою маленькою попкою. Нік накинув на неї покривало.


Він одягнувся в багато прикрашеною ванною. Арматура була із позолоти, а ванна - у вигляді величезного лебедя. Нік знову впіймав себе на думці, що це людина. Біла людина чи китаєць? Англієць? Португалець, японець чи російська? Ви можете знайти їх у Гонконгу. Нік знизав плечима. Що за річ? У Ло все було добре, і він був радий за неї. Тепер до діла!


Йому довелося посміятися над своїм зображенням у довгому дзеркалі. Білий смокінг, темно-бордовий краватку, темно-бордовий пояс і темні штани. Просто костюм, щоб тинятися в тумані. Шпигун, ким би він не був, міг бути надто необачним, щоб так одягатися.


Він перевірив Хьюго, стилет, вставляючи та виймаючи його з піхов. Ідеальна зброя для роботи в тумані.


N3 м'яко пішов довгим коридором, що веде в кухню і комору дворецького в задній частині будинку. Насправді він не очікував великих неприємностей. Якщо спостерігач все ще був там - а Нік був у цьому впевнений, - тільки як спостерігач. Шпигун. Хтось був досить зацікавлений у пересуваннях Ніка, щоб стежити за тим, що відбувається. Ось і все принаймні так міркував Нік. Якби ця людина була вбивцею, найманим убивцею, вона б напевно завдала б удару раніше.


Але хто захоче вбити Кларка Харрінгтона, плейбою?


Він намацав те, що, мабуть, було величезною кухнею, і знайшов чорний хід. Він покрутив ручку, і замковий язик тихо рушив. На мить Нік вагався, бажаючи, щоб з ним була Ло. Він нічого не знав про планування території. Його невідомий противник, який чекає зовні, мав би там перевагу.


Нік спробував згадати, що він знав про старі вілли на вершині гори. Свого часу він був у багатьох. За будинком зазвичай знаходився великий внутрішній дворик із басейном. Можливо арочний міст. Навіть грот, пагода чи дві?


Він вилаявся собі під ніс. Він просто не знав! Тоді до біса.


Тепер, стоячи рачки, він обережно штовхнув двері. Обличчя його було холодне і вологе. Видимість, за його розрахунками, була близько трьох-чотирьох футів. Він побачив, що справді знаходиться у внутрішньому дворику, вкритому великою плиткою, викладеною мозаїкою. Він побачив ротанговий стілець і частину столу. Більше нічого.


Він дозволив двері безшумно обернутися за собою. Він почекав п'ять хвилин, ледве дихаючи, набираючи ротом повітря, коли треба. Ніздрі чоловіка можуть бути гучними у повній тиші.


Нічого не ворушилося в похмурій, сірій, сирій пустелі. Нік подумки зітхнув. Гаразд. У них на цій роботі була хороша людина. Йому доведеться ініціювати справу. Покласти трохи наживки.


Він зігнув стилет у долоні і різко постукав рукояткою по плитці. Тієї ж миті він швидко і безшумно рушив на пару ярдів управо. Це привело його до крісла з ротанга, і він сів за ним, прислухаючись. Нічого, крім сонного писку птаха, що гніздяться. «Розумний ублюдок», – подумав Нік. Він не збирався траплятися на аматорські хитрощі.


Його блукаючі пальці знайшли невеликий шматок зламаної плитки, кут, що був вибитий. Він кинув уламок у непрозорість перед собою, кинувши його високою дугою. Він нарахував п'ять, коли почув легкий сплеск. Виходить, басейн був якийсь! Ймовірно, це означало міст, ставок із лотосами та ліліями, пагоду.


Нік лежав на животі, слухав і думав. Якщо там була пагода, це було логічне місце для спостерігача. У ньому можна було трохи сховатись від негоди і мати підвищену точку огляду, хоча в цьому супі це було не дуже добре.


Нік заслизнув до басейну, спираючись на лікті, безшумно, як змія. Він дістався плитки і простяг руку вгору і вниз. Його пальці змахнули холодну воду.


Десь у тумані, що димить, закашлявся чоловік. Це був болісний, болісний кашель, який продовжувався, незважаючи на відчайдушні спроби змусити його замовкнути. Нарешті його заглушили, і Нік почув протяжне хрипке зітхання. Він лежав нерухомо, як смерть, бо він тільки-но почув смерть, і настав час знову подумати.


Він подумки переоцінив ситуацію. Ця людина знаходилася в пагоді - ймовірно, вона була побудована в центрі мосту з видом на басейн або став - і він, мабуть, дрімав. Звичайно, він не чув, як Нік вдарився об землю чи кинув уламок плитки. Якби він повністю прокинувся та почув, то не закашлявся б. Нік уже чув такий кашель; було багато таких у Гонконгу.


Отже, ця людина була хвора, не надто уважна і, ймовірно, була лише простою кулею, якій платили за роботу. Якщо це був той самий рикша, він, мабуть, уже дуже втомився.


Це також означало, що спостерігачів має бути більше одного. Вони ніколи не залишать фасаду вілли без нагляду. Але, ймовірно, цей спостерігач буде на дорозі, вниз від високих залізних воріт, що перегороджують коротку дорогу, що веде до воріт вілли. Безсумнівно, він буде поруч із червоною рикшею і ховатиметься у деревах або у чагарниках.


Насамперед. Нік почав обходити басейн, плитка під його руками була липкою та слизькою. Йому треба було знайти міст, що веде через басейн.


Він рухався рівно, безшумно, уважно стежачи за перешкодами, обережно торкаючись руками області перед собою, перш ніж рушити. Наче ви в темряві помацуєте міни. Він не чекав мін, але в Суї Ло було багато слуг, і в слуг були діти, а діти залишили багато мотлоху. Чоловік у пагоді прокинувся.


Нік хотів дістати його живим і готовим до розмови. Його усмішка була жорсткою, і в тумані його худорляве обличчя набуло дивного вигляду, що нагадує череп. Тепер він був Кіллмайстером, і він був на полюванні, і все, окрім роботи, було забуте.


Він знайшов вологе дерево мосту. Залізні стійки та качки, що ведуть вгору з пологим нахилом. Він притискав своє велике тіло до мосту на дюйм за раз, боячись, що він може скрипіти чи розгойдуватися. Але то була міцна конструкція, добре закріплена.


Слабкий солоний бриз пронизав туман. Нік відчув холод на лівій щоці. Там лежали високі скелі, та був і гавань. Нік збільшив швидкість повзання, наскільки міг. Тепер він був такий близький до пагоди, що міг чути подих людини. Будь-який порив вітру розвіє туман і оголить його.


За мить мінливий вітерець зробив саме це. Він сильно кружляв навколо пагоди та ніс туман. Нік Картер вилаявся і розпластався на мосту, намагаючись приховати темно-бордову краватку та пояс. Він був дурнем, що носив їх. Але білий смокінг у білому вирі туману міг йому допомогти. Якщо цього не сталося, то підхід закінчено. Він був за десять футів від спостерігача.


Це не спрацювало. Чоловік його побачив. Він схопився на ноги із задушеним «Хай йі!» Він був силуетом на тлі туману, худорлявий, незграбний чоловік у синьому та солом'яному дощовому капелюсі. Нік, все ще сподіваючись взяти його живим, скочив на останній ухил моста. Стілет був у його руці, готовий до кидка, але він не хотів його використати. Для цього достатньо одного удару по шиї.


Це не мало бути. Він побачив великий чорний пістолет у руці чоловіка. Це був Кольт 45 – достатньо, щоб вирвати йому кишки. Рука піднялася, і Кольт випустив квітку помаранчевого полум'я. Грохотуча доповідь розірвала тихий туман на мільйон клаптиків.


Вбити зараз чи бути вбитим. Нік клацнув стилет прямо перед вухом. Х'юго заспівав свою маленьку пісню смерті, що дзижчала, коли він двічі перекинувся і пішов прямо до серця. Чоловік упустив пістолет, його очі розширилися від жаху і болю, і він завищав, смикаючи рукоятку стилета. Він похитнувся і почав падати. Нік стрибнув, щоб упіймати його, вже думаючи про майбутнє. Трупа треба позбутися, і він не хотів, щоб його витягли з ставка.


Він упіймав людину і опустив її на підлогу пагоди. Він помирав швидко, кров текла з роззявленого рота і забруднила його коричневі уламки зубів. Це було марно, і Нік знав це, але він мав спробувати. Він нахилився над умираючим і швидко заговорив кантонським діалектом.


"Хто ти? Чому ти йдеш за мною? Ти збираєшся сісти на дракона, тож буде добре говорити правду».


Мутні очі чоловіка розплющились. Його тонка борода була залита кров'ю. Коли він дивився на Ніка і говорив, теж по-кантонськи, у вмираючих очах була величезна байдужість.


"Не дракон", - сказав чоловік, його слова були дивно виразні крізь дзюрчання крові. "Я катаюся на тигрі!" - Він помер.


Нік випростався з м'яким прокляттям. Зараз не час турбуватися про це. Він мав рухатися швидко. Це гаряче…


Його знову врятували очі – ці гострі очі з чудовим екстрапериферичним зором, який дозволяв йому бачити дуже близько до прямого кута. Він дивився на віллу, коли праворуч від себе він побачив у тумані привид якоїсь фігури на півдорозі з іншого боку мосту. Він побачив, як гротескна постать підняла руку і щось жбурнула.


Колись було пірнати. Смерть вилетіла з білого диму з неймовірною швидкістю. Нік встиг тільки відвернутися, щоб почати падіння, коли предмет ударив його до серця. Він хмикнув і відступив назад, хапаючись за поручні пагоди для підтримки. Примарна постать обернулася і побігла в туман. Нік міг це чути, як вона пробивалася крізь густий підлісок і чагарник.


Тяжко дихаючи, відчуваючи, що піт на лобі і капає в очі, Нік Картер глянув на свої груди, на вагу, яка все ще висіла там. Це була сокира з короткою ручкою та гостра як бритва. Він чіплявся за білий смокінг, як урізаний у нього брелок. Вп'явся в товстий конверт, який дав йому Людвелл. Нік збирався залишити його на яхті, забув, і тепер це врятувало йому життя.


Він мав кілька хвилин. Він сумнівався, що інший чоловік повернеться чи ховатиметься. Було б краще, якби він це зробив, але Нік знав, що не може сподіватися на таку удачу. Чоловік уже був у дорозі зі своїми новинами. Нік вилаявся, потягнувшись за сокиру і витяг його. Здавалося, він проникає дедалі глибше.


То була сокира. Він досить надивився, щоб знати. Рукоять була короткою, навряд чи завширшки з людську долоню, а головка була широкою з гострим лезом. Головка молотка була заточена до вістря бритви. Це була жахлива зброя, яка ідеально збалансована для метання.


Нік взяв пістолет 45-го калібру і засунув його до кишені куртки. Він кинув сокирку поруч із тілом і, ставши на коліна, зняв синю майку, яку носив чоловік. Цей чоловік був скелетом ще до своєї смерті - руки, схожі на палиці, схудлі ребра, порожні груди, вкриті сірим гарматою.


Нік взяв одну з рук і подивився на неї. Так. На правій руці трохи вище ліктя була червона мітка від щипців. Грубий трафарет тигра. Tiger Tong? Нік ніколи про це не чув і трохи знав про щипців.


Він не став знову одягати чоловіка, а обернув синю майку навколо худого торса так, щоб кров не капала. На тілі не було великої дірки, але Нік не хотів, щоби кров потрапила на його костюм. Бог знав, що буде далі! Він міг навіть розпочати конфлікт із поліцією, що зробило б усіх нещасними. Особливо його боса Хоука.


Він підняв тіло, яке взагалі нічого не важило і перекинув через плече. З кольтом у руці він обмацував дорогу навколо вілли до воріт, крокуючи травою, коли міг, і дуже насторожений. Він тільки думав, що інший спостерігач утік.


Тепер туман став неоднорідним. Плями товсті, в інших майже зникли. Нік намагався залишатися в густих чагарниках, поки йшов під'їзною доріжкою до високих залізних воріт. Він трохи здогадувався.


Він мав рацію. Він знайшов червону рикшу за воротами. Його встромили в густе чагарник рожевого вересу під карликовими соснами. Коли Нік кинув тіло на сидіння, він подивився на худі ноги і подумав: ці китайці сильніші, ніж здаються, всі вони. Мабуть, це було досить втомливо - переслідувати мене аж до піку.


Він обережно витер «кольт» носовою хусткою і поклав її на сидіння разом із тілом. Аналогічно сокири. Відкинувши останнє, він визнав, що десь тут таїться трохи іронії, якщо хтось має час зайнятися цим. Сокира була дуже схожа на мініатюрне татуювання, яке він носив на своїй руці вище ліктя. Типовим йому жестом він поплескав мертвого по голові. Обидва вони в якомусь сенсі належали татуюванням!


«Мені дуже шкода, – сказав він трупу. «Шкода. Але ви були дрібною сошкою – а дрібна сошка завжди ловить найгірше з пекла».


Він завжди жалкував про цей факт. Маленькі люди, найманці, дрібні шахраї зазвичай отримували найбрудніший кінець палиці. Велика риба часто йшла. Нік шкодував про це. Він не любив убивати маленьких людей.


Туман все ще тримався над проїжджою частиною та в безпосередній близькості. Він штовхнув рикшу через дорогу, навпроти воріт, і обережно пішов уперед, доки земля не почала відвалюватися. Він знав, що тут скелі, але де саме?


Колеса рикші зісковзнули в порожнечу. Саме тут був урвищ. Нік відпустив штанги, і рикша поринула в море туману, що клубився. Він стояв біля краю, схиливши голову і прислухався до звуку його падіння. Шум тривав довгий час, і він міг візуалізувати рикшу та труп, що стрибали з каменю на камінь. Там були люди, у своїх халупах із жерсті та гудрону, і Нік щиро сподівався, що нікому не заважає у сніданок.


Він повернувся до будинку і зупинився у ванній унизу, щоб перевірити себе на кров. На сорочці була одна крихітна цятка, але він нічого не міг з цим поробити. Він підвівся до спальні. По дорозі він глянув на годинник AX на своєму зап'ясті. Минуло не більше півгодини.


Сві Ло не спала. Вона сонно посміхнулася йому через накидку до підборіддя. «Доброго ранку, мій любий Нік. Може, ти приготував каву, раз у мене сьогодні немає слуг?


Її дихання було чистим та солодким. Якщо вона помітила пляму крові на його сорочці, вона не подала вигляду. Вона обвила його шию своїми м'якими рученятами і спробувала потягнути його на ліжко. «Забудь про каву. Займайся зі мною коханням, будь ласка!»


Нік змусив себе відсунутися. Ранкова пристрасть була однією із сексуальних особливостей Ло.


Він з кривою усмішкою відокремив її ніжні щупальця. «Не сьогодні вранці, люба. Я щойно прийшов попрощатися. Мені треба припинити. Щось, е-е, спливло». Він дуже хотів її саме тоді, але не наважувався ризикувати. Кохання з її інерцією може бути небезпечним. Він мав неприємне передчуття, що в найближчому майбутньому йому знадобиться будь-яка пильність, на яку він здатний. Яке дивне життя він прожив; у якій дивній обстановці він рухався! Іноді у нього виникало дивне відчуття, що він мешкає кілька життів паралельно. На мить йому захотілося сказати Ло, що він щойно вбив людину, щоб подивитися, як це вплине на її пульсуюче маленьке лібідо.


Мабуть, зовсім ні. Вона все ще хотіла б кохатися.


На мить Ло наполягала. Нік тримався поза досяжністю і сів на скриню. Ло прагнула спокусити демонстрацією своїх чудових маленьких грудей. "Я знайшла новий шлях", - кинула вона виклик. «Це місце називається мавпячим сидінням. Ви, як великий величезний кругоокий, не впізнали б цього. Але це поза сьомого раю». Вона хихикнула і навіть трохи почервоніла.


Нік подивився на неї поверх цигарки. Для них це було знайомим яблуком розбрату. "Ви - надміру сексуальна маленька дівка", - сказав він їй. «Гірше того, ви — расовий сноб. Ви думаєте, що тільки східні люди знають, як правильно кохатися».


Суї Ло різко сіла в ліжку, її маленькі груди тремтіли. «Зовсім очевидно, що жителі Заходу не вміють кохатися - поки їх не навчить східна людина. Тоді, але тільки тоді, деякі з них дуже гарні. Як і ти, Ніку». І вона хихикнула.


Нік підійшов до вікна і відчинив його. Тепер туман швидко розсіювався. Він почув далекий звук, на який так довго чекав. Трамваї спускалися з вершини. З півмилі він чув дзвін фунікулера.


Він знову поцілував Ло. Цього разу вона не чіплялася за нього. «Я буду на зв'язку», - сказав він, прямуючи до дверей. Йому спало на думку, коли він торкнувся дверної ручки, що він завжди казав їй те саме. Завжди говорив, усі роки.


"Нік."


Він обернувся. Тепер вона не посміхалася. Її темні очі були похмурими, і вона хмурилася, що робила нечасто. Нік усвідомив, з легким почуттям шоку, що він справді мало що знає про Сві Ло. Він нічого не знав про її недавнє життя. Щось рухалося в його голові, що зараз він не намагався вивчити. Звісно, він їй не довіряв. Він нікому не довіряв - можливо, за винятком Яструба та Бога. Але довіра ніколи не входила до їхніх відносин. Ло ніколи не ставила запитань і ніколи не бачила того, чого не мала бачити.


Тепер вона сказала: "Не думаю, що тобі варто приходити сюди знову, Нік".


Його погляд був глузливим. "Птах кохання прилетів?"


«Ні, ти великий дурень. Я завжди буду любити тебе! Але мій… мій захисник дуже ревнивий. Якби він знав про тебе, він дуже розсердився б і міг би зробити погані речі».


Вона побачила його веселу посмішку і поспішила далі. «Я серйозно, Нік. Цей інший, не такий, як інші. Він дуже могутня людина і в багатьох сенсах порочна людина. Я… я його боюсь».


Що вона намагалася йому сказати? На перший погляд, це було лише попередження, втілення вже ухваленого нею рішення. Але здавалося, що є щось більше. На підставі того, що вона знала – чи не знала – про самого Ніка?


"Якщо ти його боїшся, - сказав Нік, - чому ти залишаєшся з ним?"


Лав крихітною рукою помахала рукою розкішною кімнатою. Цього було достатньо, але вона додала: «Він дуже багатий. Безмірно. Він дає мені все. Він зробить мене кінозіркою. Це те, за що я боролася все своє життя, мій Нік. З того часу, як я зрозумів, що ти не відповідаєш на моє кохання. Що ти ніколи не візьмеш мене з собою до Штатів. Але зараз усе це не має значення. Я тільки хочу, щоб ти не зіпсував мені це, будь ласка. "


У відчинене вікно він почув брязкіт іншого трамвайного вагона. Обережність спонукала його поспішити.


"Я постараюся не робити цього", - пообіцяв він. Він знову повернувся до дверей. «Можливо, ти маєш рацію. Я більше не турбуватиму тебе».


"Я не хотіла тебе образити." Він був здивований, побачивши у темних очах сльози. «Я побачу тебе, Нік. Тільки я маю скласти план, я маю прийти до тебе, коли це буде безпечно. Добре?"


"Гаразд." - Він махнув їй і пішов.


Він пройшов півмилі до трамвая, тримаючись посередині дороги, не чекаючи ніяких неприємностей і не знаходячи їх.


"Там зараз буде невеликий перепочинок", - подумав він, поки все трохи закипіло. Закладатимуться нові плани та зароджуються нові інтриги. Ким і з якою метою він гадки не мав - крім того, що вони якимось чином повинні бути пов'язані з місією Лудвелла в Червоному Китаї.


Нік весело вилаявся, спіймавши трамвай. Як, чорт забирай, він дозволив собі втягнутися в це?


Зараз, подумав він, йому нема чого боятися поліції. Він тільки-но вбив людину, але малоймовірно, що наймачі шпигуна, ким би вони не були, підняли сморід, якщо вже на те пішло, ця людина вторглася на чужу територію. Він намагався вбити Ніка. У найгіршому випадку це була явна самооборона.


Але до цього не має доходити. Нік на той момент був дуже маленькою мишкою і не хотів привертати увагу великого поліцейського кота.


Він упіймав валла-валлу на поромному пірсі і поплив туди, де Корсар блищав у слабкому сонячному світлі, що починало просочуватися крізь хмари. Він помітив невеликий сампан, прив'язаний до лука Корсара. Отже, на борту філіппінців справді були дівчата, і це ще не було його справою. Пізніше, після того, як він вирішить, що він збирається робити, йому, можливо, доведеться вигнати їх.


Він заплатив жінці-сампанові і піднявся на борт. Жодних ознак Бою, хоча дитина вже повинна бути повернулася. Нік хотів зняти одяг та прийняти тривалий гарячий душ. Він легко спустився трапом і коридором у свою спальню. Він відчинив двері і зупинився. Він дивився. Він почував себе так, ніби хтось завдав йому жахливого удару по серцю. Пот виступив на його лобі, як лід, і всю цю довгу жахливу мить він стояв нерухомо, вражений виглядом тіла Боя. Ніколи ще дитина не здавалася такою крихкою, як зараз у смерті.


Розділ 5


Пазурі тигра


Є ставлення до сну – і є ставлення до смерті. Поети часто плутають їх. Нік Картер ніколи цього не робив. На момент смерті він був старим помічником, відчував її запах на свіжому вітрі і відразу дізнавався про це, коли бачив його. Хлопчик був мертвий, задушений тонким мотузком, який все ще глибоко встромився в ніжну дитячу плоть його горла. Його руки та ноги були пов'язані. Він лежав на величезному ліжку вгору, його темні очі закотилися, оголюючи білки. На грудях у нього лежав аркуш паперу. Звичайний аркуш дешевого друкованого паперу, 8 1/2 на 11, і на ньому щось було надруковано. Коротке повідомлення.


Перший хід N3 був для нього цілком типовим. Він упав навколішки і почав шукати під матрацом свою зброю. Воно все ще було там, «Люгер» та газова бомба, у безпеці у промасленому шовку. Нік швидко зняв стилет і піхви і вклав їх у шовк разом з іншою зброєю. Він відштовхнув їх знову, маленьке тіло Хлопчика рухалося у симуляції життя, коли він нахиляв матрац.


Нік підійшов до дверей спальні і замкнув її. Він клацнув кришки ілюмінатора і щільно закрутив їх. Потім повернувся до ліжка і взяв записку. Він був акуратно набраний свіжою стрічкою.


Містер Харрінгтон: Ви замішані в чомусь, що вас не стосується. Ви вбили одного із наших людей. Ми вбили одного з ваших. Це не має особливого значення, але нехай це стане попередженням. Ми не хочемо тебе вбивати. Утилізуйте тіло таємно і залиште Гонконг до заходу сонця, і ви будете в безпеці. Не кажіть нічого. Будемо дивитись. Не послухаєшся або зверніться до поліції, і ти помреш. Підкоряйтесь і про це забудуть. Це воля - Товариства Червоного Тигра.


Під останньою пропозицією була позначка "chop" - кругла червона ідеограма, зроблена дерев'яним або гумовим штампом. Старий китайський ієрогліф тигра.


Нік стояв біля підніжжя ліжка, дивлячись на Боя, і відчував, як у ньому накопичується лють. Це було неправильно. Зараз це марно, і він не міг дозволити собі розкіш гніву, але цього разу він програв битву. Він відчув, як по ньому струмує піт, і був упевнений, що його вирве. Він пішов до ванної кімнати, але його не вирвало. Натомість він глянув на себе в дзеркало і майже не впізнав обличчя. Він був абсолютно блідий, його очі дивилися і здавались набагато більшими, ніж зазвичай. Його блідість була із зеленуватим відтінком, а кістки обличчя стирчали крізь тверду плоть. Його очі були гарячі й грубі в черепі, і на мить йому захотілося знайти сльозу. Сліз не було. Вже багато років не було сліз.


Минуло цілих п'ять хвилин, перш ніж він повернувся до спальні, тепер уже над нею, лють все ще була присутня, але була захована для використання за потреби. Він відокремив м'якшу частину свого розуму і змусив решту працювати, як прекрасний комп'ютер.


Він підніс до записки сірник і дивився, як вона згоряє в попільничці. Він підняв тільце і поклав його під ліжко, а потім стягнув униз.


Він заткнув парчове покривало так, що воно підмітало підлогу. Він розгладив невелике заглиблення. Він відімкнув двері і знову відчинив порти. Потім він приготував собі чарку і сів викурити цигарку. Яхта була тихою, якщо не брати до уваги звичайних корабельних шумів, коли вона м'яко погойдувалася в потоці. Звуку вперед не було. Імовірно, філіппінці та їхні дівчатка ще спали, або ...


Нік відкинув цю думку. Вони не мали значення. Він був у цьому певний. Вони не чули б і не бачили, щоб хтось піднявся на борт у ранньому тумані. Він подумав, що найбільше - одна або дві людини в сампані, що безшумно рухається. Мабуть, це було так просто. Зовсім не завдання задушити дитину.


Лють знову почала мучити його мозок, і він боровся з нею. Він повинен зберегти це на потім - коли він знайде людей, які це зробили. Якщо він знайшов їх. Якби він навіть спробував їх знайти. Зрештою, він не був вільним агентом. Він був агентом AX, і особиста помста була розкішшю, яку він рідко міг собі дозволити.


Жага помсти. Помста. Це були дивні слова у професійному словнику. І все ж Нік подивився на ліжко, побачивши, що знаходиться під нею, і вени на його лобі перетворилися на маленьких лілових змій. І знову, з тією рідкісною дисципліною, якою він мав, він змусив свій розум повернутися до безплідних та холодних фактів.


Виділилося одне. Він ще не був відомий як Нік Картер. Записка намагалася налякати його та вигнати з Гонконгу. Якби вони знали його справжню особу, вони б не доклали зусиль. Записка теж була адресована Харрінгтон. Так що для Tiger Tong він все ще був Кларком Харрінгтоном, плейбоєм і неробою та іноземцем.


Але із різницею. Він убив одного з їхніх людей. Плейбої зазвичай не носили стилет і не знали, як ними користуватися.


Чи могли вони так швидко знайти тіло кулі-рикші? Чи міг бути інший спостерігач? Третій чоловік, про присутність якого Нік навіть не підозрював? Шпигун так само тихо, як птах з дерева, дивився, як Нік досліджує тіло і позбавляється його? Нік кисло насупився. Це має бути так. Він почав це!


Отже, ці тигри були ефективною командою. Ефективні, швидкі та смертоносні, як змії. Нік почав ходити по кімнаті, дивлячись через порт на слабке, відфільтроване туманом сонячне світло. Його усмішка була жорсткою. Зрештою, це був Рік Змії у Китаї. Вдало названий.


Вони не були певні, хто він такий. Або що. Це була їхня проблема. Можливо, через зв'язок із Бобом Ладвеллом вони помітили його як агента ЦРУ. Нік міг знайти у своєму серці гірке прокляття Людвелла. Ця людина, за його власним визнанням, погано впоралася з цією роботою, з цією місією, хоч би чим це було. І весь цей бардак почався з випадкової зустрічі з Ладвеллом.


Нік дістав коричневий конверт із нагрудної кишені і подивився на нього. Сокира повністю прорізала товстий твердий папір. Нік намацав дірку на переді сорочки. Шкіра під ним ставала пурпурово-зеленою. На його лівому соску була червона смуга на шкірі. Проклятий пакет урятував йому життя!


Він сунув конверт під матрац зі зброєю. "Тиждень", - сказав Ладвелл. Жодного відношення до ЦРУ. Суто особисте. Дружина та хлопці. Нік знову поправив матрац і ще раз прокляв свого друга, хоч і не так сильно. Як йому хотілося зараз витягнути Людвелла з Червоного Китаю та поговорити з ним п'ять хвилин! Якщо, звичайно, ця людина пішла тим часом. Незабаром після того, як минулої ночі представив Ніка Міріам Хант, Людвелл дотримався своєї обіцянки і зник, як привид.


Нік почав знімати одяг. Досить домислів. Має справи. По-перше, позбутися тіла. Іти в поліцію було б повним безумством. Його могли допитувати кілька тижнів, навіть ув'язнити, а його прикриття розлетілося б з Гонконгу до Москви. Хок відмовиться від нього.


Стоячи під гарячим душем, Нік визнав кмітливість Тигрів Тонга. Вони не були впевнені в ньому, не знали, хто він такий і як він пов'язаний із Ладвеллом. Отже, вони керували силою, ставлячи на карту, що він лише друг, і вони можуть його відлякати. Життя однієї маленької дитини-біженця означало їм менше гонконгського цента. Вони хотіли, щоб друг Людвелла залишив Гонконг, і дали йому шанс.


«Принаймні тепер вони знатимуть», - думав Нік, намилюючи щоки для гоління. Якщо він втік і злякався, то це був Кларк Харрінгтон. Якщо він залишиться боротися, він буде кимось іншим, можливо агент ЦРУ, і вони дізнаються і спробують убити його якнайшвидше. Навіщо? Він не мав жодного уявлення. На даний момент на це міг відповісти лише Ладвелл.


Він одягнув чисті штани, свіжу білу сорочку і спортивний спортивний піджак. На мить він не міг знайти потрібних шкарпеток і мало не покликав Боя, але вчасно згадав. Звичка була кумедною штукою. Дивно, що він так звик до Бою, полюбив малюка так сильно за такий короткий час.


Закінчивши одягатись, він тихо пішов уперед. Маленький покритий сампан - циновка з рисової соломи, за якою ховалися дівчата - все ще гризла борт Корсара. Поліція Гонконгу не дбала про дівчат як таких; поліцію непокоїло те, що вони могли переправити на берег.


Нік тихо спустився залізними сходами в каюту команди. Двері були прочинені. Ще не дійшовши до нього, він почув хрипке хропіння. Він зазирнув усередину. На вахті залишилися лише двоє філіппінців, кожен із яких спав на ліжку з дівчиною. Обидві пари спали оголеними під простирадлами. На столі валялися засалені тарілки, повні попільнички та порожні пляшки, в яких могло бути рисове вино першої дистиляції. Нік скривився. У цих хлопчаків має бути кілька ковток!


Він тихенько зачинив двері і пішов назад трапом. Марно їх зараз турбувати. Було рано; вони прокидалися і позбавлялися дівчат у зручний для них час. Він буде вдавати, що не бачить. Не те щоб це мало значення; він мав знайти спосіб позбутися тіла Боя. Це навряд чи можна було зробити серед білого дня, тож доводилося чекати темряви. Це сталося на початку грудня у Гонконгу.


Тигр Тонг, як і Великий Брат, спостерігатиме, очікуючи побачити, що він зробить.


Нік Картер дозволив собі подумати про кілька дуже неприємних речей про Tiger Tong. Потім він дозволив собі трохи посміхнутися. Їм могло бути потрібне довге очікування, тому що в даний момент навіть він не мав жодного уявлення, що він збирається робити. Він знав лише те, що не збирався робити. Він не збирався тікати!


Однак це могло бути гарною тактикою, щоб змусити тигрів думати, що він біжить. Може бути…


Він перервав свої думки, коли помітив, що поліцейський патрульний катер наближається до Корсара. Він йшов швидко, його гладка носова частина здіймала хвилю в гавані. «Юніон Джек» вилетів із короткої щогли. Нік бачив двох китайських солдатиків, озброєних кулеметом у носовій частині. Його серце прискорено забилося, а потім стало трохи холодніше. У патрульному катері було щось навмисне; з першого моменту він жодного разу не сумнівався, що це йде до Корсара. Він підійшов до поруччя на міді корабля і почав чекати. Чудовий час, щоб мене відвідали копи Лаймі. І він із тілом під ліжком!


Патрульний катер із приглушеним ревом підійшов до нас. Двигуни були вимкнені, і на кормі закружляла жовта піна, коли великі дизелі розгорнулися. Патрульний катер плив у бік Корсара. Три рейки з човновими гачками стояли напоготові.


Британський офіцер у яскраво-синьому одязі та кашкеті вийшов з рубки і глянув на Ніка. У нього було кругле, пухке обличчя, блискуче від недавнього гоління, і його очі були трохи припухлі. Він виглядав стомленим, але його посмішка була яскравою, коли він кричав Корсарові.


«Дозвольте піднятися на борт, сер? Я хочу поговорити з містером Кларком Харрінгтоном. Офіційна справа».


Нік поплескав себе по грудях. «Я Харрінгтон. Підніміться на борт».


Він підійшов до того місця, де сходи трапу спускалися до рівня води. Патрульний катер відступав від води, вміло пробираючись до платформи.


Що, чорт забирай? Посмішка офіцера заспокоювала, але не сильно. Британці завжди були ввічливі, навіть коли вели до шибениці.


Офіцер бадьорим кроком піднявся сходами. Його обличчя виглядало товстим, але це не так. В руках у нього була тростина, і коли він піднявся на борт, він приклав її до свого кашкета. «Старший інспектор Смайт, сер. Поліція Гонконгу гавані. Ви кажете, що ви містер Харрінгтон?


N3 кивнув головою. "Я. Що все це означає?"


Інспектор Смайт мав ясні блакитні очі над тьмяними мішечками. Він на мить окинув Ніка холодним безособовим поглядом.


«Ви знаєте містера Роберта Ладвелла, сер? Я вважаю, що він був клерком у американському консульстві тут».


Був? Нік зберігав безпристрасне обличчя. «Я знаю Боба Ладвелла, так. Ми — старі друзі. Я бачив його вчора ввечері – насправді я ходив із ним на танці. У клубі крикету. Що трапилося?"


Інспектор Смайт зняв кашкет і потер лисіючий лоб вказівним пальцем. Нік дізнається про цю манеру поведінки.


«Боюсь, сер, що я маю для вас досить погані новини. Містер Ладвелл мертвий. Його вбили минулої ночі». Нік дивився на нього. Це справді спрацювало! У нього було відчуття, що він поринає все глибше і глибше в хиткі піски. Насправді він не був здивований цією новиною. Але він знав, що повинен діяти, тягнути час, тягнути час, поки не зможе почати розбиратися в цьому божевільному кривавому безладді. Троє чоловіків мертві. Виправлення - двоє чоловіків і маленький хлопчик.


Нік дозволив тому, на що він сподівався відбитися на його обличчі шок і хвилювання. "Мій Бог!" - випалив він. «Убили? Боб? Я не можу повірити в це. Як? Чому?


Офіцер замінив вітання на увагу.


Його очі не відривалися від Ніка. Ще рано для цього, сер. Ми знаємо, як досить добре. Його зарізали сокирами. Чому ще одне питання? Ми думали, що ви могли б нам допомогти».


Цього разу здивування Ніка було цілком щирим. “Я? Чому ти так думаєш? Вчора я бачив Боба лише кілька годин. До цього я не бачив його багато років». Все вірно. Хороший брехун завжди тримається якомога ближче до правди.


Інспектор Смайт постукав палицею по поручню. «Рано вранці ми мали анонімний телефонний дзвінок, сер. Наш чоловік подумав, що це жінка, хоч голос можна було замаскувати. У будь-якому разі, нам сказали піти в покинуте містечко на Шанхайській вулиці, де ми знайдемо тіло білої людини в кошику”. М'язи рухалися під жиром по лінії підборіддя інспектора. «Ми зробили, і ми знайшли кошик як слід. Досить маленький кошик!


Анонімний телефонуючий сказав, що ви друг покійного, містере Харрінгтон, і що якщо ми допитаємо вас, ми можемо дізнатися щось про його смерть».


«Все глибше і глибше, – думав Нік із роздратуванням та почуттям легкого розпачу. Немає сенсу зараз розгадувати це. Просто зіграйте прямо, зухвало і сподівайтеся на ключ до розгадки пізніше.


Він зустрів пильний погляд інспектора. “Боюсь, я нічого не можу вам сказати. Вчора ввечері Боб пішов із танців рано, і з того часу я його не бачив. Так що я не розумію, як я можу вам допомогти, хоча мені дуже хотілося б. "


Інспектор Смайт знову постукав палицею по поручню. «Це всього лише рутина, сер, але я хотів би, щоб ви пішли зі мною на станцію T-Lands. У будь-якому випадку потрібно буде впізнати; я впевнений, що ви не заперечуватимете. просто приємно побалакати, і, можливо, ми зможемо розібратися в цьому. "


Нік подумав про тіло Боя під ліжком. "Прямо зараз, ти маєш на увазі?"


Інспектор Смайт не посміхнувся. "Якщо це зручно, сер.


Це було страшенно незручно. Якби хтось натрапив і знайшов тіло, він мав би великі проблеми. На очищення можуть піти тижні, а яструб у клітці змій не ловить.


«Добре, – сказав Нік. Він почав на кормі. "Я вважаю, мені краще принести свій паспорт і таке інше?"


Смайт кивнув головою. Він ішов одразу за Ніком. «І суднові документи, якщо хочете, сер. Нормальний порядок дій. Просто для протоколу».


Інспектор чекав прямо біля дверей спальні, доки Нік отримає свій паспорт, митне оформлення та медичні документи. Він намагався не дивитись на ліжко. Інспектор постукав палицею по гладкому підборідді і сказав: "Власник яхти".


Нік пояснив, як він запозичив його у Бена Мізнера. Принаймні ця частина його легенди була твердою скелею. Він знайшов суднові документи в ящику особистої каюти Мізнера – йому сказали, де їх шукати, – і вони з інспектором знову вирушили нагору. Офіцер, схоже, не дуже цікавився Корсаром, якщо не брати до уваги «власника», і якщо він помітив сампан біля борту, то нічого не сказав.


"Напевно, мені не доведеться затримувати тебе надовго", - сказав він Ніку, коли вони піднялися на борт патрульного катера. “Ви знаєте, це формальність. Але в цьому є кілька досить загадкових аспектів, і ви могли б допомогти».


Нік просто кивнув і спостерігав, як вода в гавані пузириться і закипає, коли в неї врізається гвинт. Він міг досить добре передбачити принаймні частину того, що відбувалося. Вони, ймовірно, підозрювали, що Ладвелл був агентом ЦРУ, і сподівалися, що він опиниться в пастці, щоб підтвердити це.


Сам факт того, що вони не знали, що Людвелл був ЦРУ, означав, що він не працював з ними, а Лаймі не любили позаштатні операції на їхньому задньому дворі.


Поруч із ним інспектор Смайт сказав: «Сподіваюся, у вас міцний шлунок, містере Харрінгтон. Те, на що ви маєте дивитися, не дуже красиве».


Шостий розділ.


Зникла рука


Морг знаходився у підвалі станції T-Lands, у цьому похмурому замку, що виходить на гавань з боку Коулуна. Інспектор і Нік пройшли невелику відстань від поліцейського пірсу, і коли вони повернули з Солсбері-роуд, інспектор сказав: «Я думаю, ми спочатку попросимо вас упізнати тіло. Це не займе багато часу. Потім ми поїдемо. у мій офіс побалакати, поки перевіряють ваші документи”.


Вони пробиралися лабіринтом сирих, тьмяно освітлених коридорів. Нік подумав, чи не грає інспектор у невелику гру у кішки-мишки. Він подумки знизав плечима. Він би не хвилювався. Він не міг зрозуміти, як вони могли затримати його - не Кларка Харрінгтона. Інша річ, Кіллмайстер! Вони можуть розкрити його прикриття та зробити Гонконг дуже неприємним для нього.


Щоб струснути Кіллмайстра, знадобилося багато часу, але тепер він був приголомшений. Вони були одні в кімнаті моргу, і інспектор повністю стягнув простирадло з


тіла замість того, щоб просто відкривати обличчя. Нік одразу зрозумів чому, і зберігав безпристрасне обличчя, знаючи, що інспектор уважно спостерігає за ним, чекаючи на реакцію.


Нік був вражений не так смертю Людвелла, скільки її манерою. Тіло було поділено на шість частин, порубаних та покалічених. Дві ноги, дві руки, голова та тулуб. Все на своїх місцях на рифленому порцеляновому столі для розтину. Нік впіймав жах одним швидким поглядом. На друга, якого він знав, було мало схоже.


Інспектор Смайт, все ще тримаючи аркуш у руці, чекав, що Нік дасть коментар. AX-man узяв простирадло у Смайта і накрив останки Людвелла.


"Права рука відсутня". Його погляд був холодним, і Смайт, з якоїсь причини, яку він не міг пояснити, відчув легке холодне тремтіння по тілу. Пізніше, намагаючись описати це відчуття іншому офіцеру, він сказав: Це було схоже на швидкий погляд у пекло. Потім двері з брязкотом зачинилися».


Тепер він сказав: Так, її немає. Його не було в… е-е, у кошику з рештою. У таких випадках це не рідкість. Я поясню це пізніше, містере Харрінгтон. Але тільки зараз - чи можете ви точно ідентифікувати це тіло як тіло містера Роберта Ладвелла, який працює клерком в американському консульстві? Тон інспектора був сухим та офіційним.


Нік відвернувся від столу для розтину. "Я дізнаюся. Це Боб, добре. Я вважаю, ви зв'язалися з консульством?"


«Ні, – сказав інспектор. «Насправді ми цього не зробили. Поки немає. О, ми, звичайно, зв'яжемося, але хотіли спочатку поговорити з вами. Анонімний телефонний дзвінок і таке інше, чи знаєте».


Невеликий і доволі сумний кабінет інспектора виходив на гавань. Після того, як йому запропонували випити, від чого він відмовився, Нік закурив сигарету і ліниво розвалився в пошарпаному шкіряному кріслі. Тепер він має зіграти Кларка Харрінгтона до кінця.


Інспектор кинув кашкет на диван з ротанга і пригладив світле волосся по лисині. Він закурив сигару і якийсь час порався з невеликою чаркою паперів на столі. Нарешті він глянув на Ніка. «Як багато ви знаєте про Схід, містере Харрінгтон? Зокрема про Гонконг?»


Тут треба було бути обережним. Нік знизав плечима. «Не надто багато, я вважаю. Я вважаю, це те, що знає будь-який американський турист. Це мій перший візит за багато років».


Смайт підтис губи навколо сигари і дивився на Ніка. "Так звичайно. Тоді ти погодишся, що маємо право дивуватися, чому тебе чи твого друга Людвелла слід вважати замішаними у вбивстві Щипцями?»


«Вбивство щипцями? Це те, що це було? Ніку було цікаво, як зник його вираз цікавої невинності.


Смайт коротко кивнув головою. «Визначено вбивство Бандою. І ми знаємо цю мову – терористичну організацію, відому як Товариство Червоного Тигра. Вони вже багато років є бандою номер один у Гонконгу. Їхній палець у кожному брудному човні, від вбивства. аж до вимагання та рекету. Немає нічого надто маленького чи надто брудного, якщо це вигідно. Допінг, дівчата, азартні ігри, шантаж – ви називаєте це, і вони це роблять».


Нік знав краще, але поки він зображував із себе невинного, він повинен був поводитися як дилетант. «Ви визнаєте, що знаєте все це, ви навіть знаєте, що вони вбили Людвелла, але ви марнуєте час, розпитуючи мене. Чому ви не ловите цих убивць? Він сподівався, що трохи наївності зникне.


Інспектор трохи сумно посміхнувся. «Я не вдаватимуся до цього, скажу лише, що червоних тигрів багато і в мене дуже мало поліцейських. Гарні люди, але їх замало. Ми могли б легко упіймати деяких членів тонгу, але це не так». Вони ніколи не розмовляють. Ніколи. Якщо вони це зроблять, вони потраплять у кошик, як ваш бідний друг. У будь-якому випадку, містере Харрінгтон, нас більше цікавить, чому був убитий Людвелл, а не те, як і ким. Чому «Це дуже незвичайно, коли вони вбивають білу людину. Дуже незвичайно. Як і всюди гангстери, вони ніколи не шукають непотрібних неприємностей. А вбивство білої людини в Гонконгу - проблема з великим T, містер Харрінгтон. Тигри, мабуть, у них була дуже сильна мотивація”.


Нік мовчки погодився. Йому самому хотілося б знати чому. Але тільки Людвелл міг сказати йому про це – а Людвелл знаходився на столі для розтину, його права рука була відсутня.


Він спитав Смайта про руку.


«Один із їхніх своєрідних товарних знаків», - пояснив інспектор. Іноді вони залишають на жертві грубе зображення тигра, або, можливо, просто відбивну, ідеограф, що означає тигра, але іноді вони беруть праву руку. Можна сказати трохи китайської психології. Дуже ефективно з кулі та селянами. .


«Більшість китайців, особливо бідні та неосвічені, дуже бояться отримати каліцтва. Вони чинитимуть опір ампутації, наприклад, ціною своїх п'ятьох дітей. Вони хочуть, щоб їх поховали на китайській землі, і хочуть, щоб їх поховали цілком. Вони вірять, що якщо частина з них зникла, їх дух не зможе заспокоїтися - їхнім привидам доведеться блукати світом у пошуках зниклої руки чи ноги чи чогось ще. Цим користуються тигри”.


Посмішка інспектора була похмурою. «Тож дуже ефективно. Коли тигри дійсно хочуть посіяти жах, вони беруть шматочок жертви і кидають його в гавань, де його примара ніколи не зможе знайти його, тому що риба його з'їсть».


Вони не скалічили Боя. Нік знав чому. Все було просто. Вони не були впевнені, що він зрозуміє, що це означає. Ви не можете налякати людину, якщо вона не розпізнає зовнішні ознаки терору.


Інспектор викинув сигару та закурив нову. «Схоже, ми трохи відхилилися від теми, містере Харрінгтон. Давайте продовжимо. А тепер, і я хочу, щоб ви добре подумали, чи можете ви придумати якусь мислиму причину, з якої вашого друга слід було вбити тонгам? сказав вам щось, чи ви чули щось, щось взагалі, щоб вказати, що він був замішаний з такою справою? "


Тепер розпочнеться справжня брехня.


"Немає на обидва питання", - сказав Нік Картер. «Як я вже казав вам, інспекторе, я цілком у невіданні щодо всього цього. Я нічого не знаю. Зовсім нічого".


Смайт кивнув головою. Ти сказав мені, що не бачив Людвелла задовго до минулої ночі?


"Вірно." Нік пояснив випадкову зустріч із Ладвеллом на Натан-роуд. «І звідси, – криво подумав він, – все це сталося. Танці у крикетному клубі. Міріам Хант. Сві Ло. Мертвий кулі-рикша. Хлопчика вбито. Тепер Ладвелла розрубано на частини. Він сам на килимі, і йому загрожує неминуча небезпека, що під його ліжком знайдуть тіло і, що ще гірше, його прикриття розлетиться до дідька. Назвіть це причиною та наслідком, ланцюжком подій або просто Долею, що кидає завантажені кістки. Називайте це як хочете, все це перетворилося на один смердючий безлад!


Інспектор Смайт по-своєму був невблаганний, як Хоук. Його блакитні очі були такими ж холодними, як мармур, коли він дивився на Ніка. «Отже, раз ви давно не бачили Людвелла, він міг бути замішаний майже у всьому, а ви б цього не впізнали?»


Нік повільно згідно кивнув. «Я вважаю, він міг би. І якби він був... замішаний у чомусь, як ви висловилися, - я не думаю, що він сказав би мені про це. Ми не були такими близькими».


«Хм… так. Звісно. Навряд чи".


Смайт раптово взяв новий курс. «Як я сказав вам, ми вважаємо, що це була жінка, яка зробила анонімний дзвінок. Чи означає це щось для вас? Щось взагалі?»


Кіллмайстер ввічливо глянув на нього. Ні. Чому це має бути? Боб, мабуть, знав багато жінок. З того небагато, що ми говорили, я зрозумів, що він був у Гонконгу досить давно».


Смайт погладив свій лисаючий лоб пальцем. «Так. Розумієш, це один із найзагадковіших аспектів цієї справи. Ми, я, не думаємо, що хтось із «Тигрів» дзвонив чи велів подзвонити. Вони, звичайно, мають жінок-членів».


Нік подумав про Сві Ло і про те, як багато він про неї не знає. То була можливість дослідити. Пізніше.


"Це не мова тонгів", - говорив Смайт. "По-перше, вони хотіли б, щоб якнайбільше людей побачило тіло. У цьому, е-е, стані. Ось чому вони залишили його в старому будинку, де його побачило б якнайбільше китайців, знаючи, що це страта тигрів .- смерть білої людини особливо вразить їх - і пройде ще багато часу, перш ніж у когось вистачить сміливості викликати поліцію. Зазвичай ми могли б не знайти це тіло протягом двох чи трьох днів».


Нік сказав: «Отже хтось хотів, щоб його знайшли негайно. І хотів, щоб я був пов'язаний із ним».


Смайт знову потер лоба. «Так могло б здатися, містере Харрінгтон».


Увійшов сержант-китаєць у бездоганній і згладженій формі, з блискучими срібними гудзиками. Він відсалютував Смайту та поклав якісь папери на стіл. Нік дізнався про свій паспорт. Він бачив, як сержант ледь помітно кивнув начальникові.


Сержант пішов, і Смайт підштовхнув папери до Ніка. «Здається, ваші папери гаразд, сер. Але якщо ви не заперечуєте, є ще кілька запитань.


Нік розслабився у кріслі. Він подолав першу перешкоду. Принаймні вони не збиралися його утримувати. Це означало, що вони не надіслали групу для обшуку яхти і не знайшли тіло Боя. Він пропотів від цього.


Він сказав, що зовсім не проти.


Інспекторові підійшла ще одна сигара. «Учора містер Ладвелл здавався нормальним? Вчора ввечері, коли ви двоє ходили на танці у Крикетному клубі, він здавався чимось стурбованим? Засмученим?


«Ні», - збрехав Нік. «Принаймні я нічого не помітив. Він здавався абсолютно нормальним».


«А потім – ви двоє разом пішли з клубу?»


Тут потрібна обережність. Нік сказав правду.


. Людвелл просто зник, і Нік запросив Міріам Хант на вечерю, а пізніше – на Корсар.


Блакитні очі моргнули при згадці імені Міріам Хант. Але інспектор тільки сказав: «О, так, міс Хант. Дуже мила дівчина. Чудово працює тут. Я зустрічався з нею при нагоді. Я швидше заздрю вам, містере Харрінгтон».


"Ти б не став, - сказав собі Нік, - якби знав кінець історії". Він узяв свій паспорт та документи та сховав їх у кишеню куртки.


Інспектор Смайт підвівся і обійшов стіл. «Ми, звичайно, передамо тіло до американського консульства якнайшвидше. Я не знаю, коли це буде, але гадаю, вони зроблять все необхідне. Я триматиму вас у курсі, якщо ви начебто, хоча, можливо, ви самі захочете зайнятися цим, якщо він був вашим другом? "


«Так, – сказав Нік. «Я цим займатимуся. Насправді я піду в консульство, коли піду звідси. Невелика річ. Але я впевнений, що вони з усім упораються».


Так і було. З максимальною обачністю. Прикриття Людвелла тепер залишиться непохитним, назавжди, без жодної згадки про його минуле в ЦРУ. Консульство з міркувань безпеки не впізнає, і ніхто з тих, хто знає, не заговорить. Людвелла відправлять назад до Штатів як дрібного клерка, який, на жаль, зазнав невдачі. Кінець справи.


Але це ще не кінець. Кіллмайстер тепер це знав. Під час свого недовгого перебування у цьому офісі він ухвалив рішення. Він обурювався не так смертю, як її манерою - розрубаний на шматки чоловік і кинута рука в море. То була брудна смерть, і Боб Ладвелл був гарною людиною. Його смерть у поєднанні з жорстоким вбивством дитини відвернула Ніка від його звичайної дисципліни та спокійного професіоналізму. Вони, він чи вона, будь-хто, збиралися платити!


Він вирішив абсолютно безповоротно і майже не усвідомлював цього.


Інспектор простяг руку. «Я повертаю вам ваш паспорт, містере Харрінгтон, але попрошу вас поки не залишати Гонконг. Без особистого повідомлення мені можуть виникнути й інші питання.


Вони потиснули один одному руки. Рука Смайта була сухою та холодною, а хватка – напрочуд сильною.


Нік сказав: "До речі про питання, інспекторе, можу я задати пару?"


Смайт моргнув. "Звичайно. Що б ви хотіли знати?"


Нік притулився до дверей, його велике тіло було ліниво, його гладенькі м'язи були приховані за надто великим жакетом та брюками. Іноді йому подобалося, що незнайомці думали, що він трохи в'ялий.


Він сказав, із засудженою усмішкою, мирянина, що питав, мабуть, дурне питання: «Ця личина «Червоного тигра», інспектор – у них має бути лідер? Чи лідери?


Смайт повернувся за стіл. Його посмішка стала трохи нерухомою. Чи було насторожено?


«О, так, - відповів він. «У них справді є лідер. Я можу сказати, що справжній ублюдок. Його звуть Джеймс Пок. Джим Пок, його друзі звуть його. Якщо він має друзів. Не те щоб вони йому потрібні – він чудово обходиться без них. Він найбагатший китаєць у Гонконгу. Мешкає на вершині гори. Живе, як кривавий султан! "


У голосі інспектора пролунала гіркота.


Нік сподівався, що це звучить безнадійно дилетантськи та невизначено. Він сказав: «Чому ви не можете його втягнути? Хіба ці тонгани, ці вбивці не вбивають без наказу згори?»


Він уважно стежив за Смайтом. Чоловік узяв зі столу свою чванливу палицю і пограв із нею. Його кісточки навколо цієї маленької палиці побіліли.


«Містер Харрінгтон, – сказав нарешті інспектор, – я не думаю, що ви цілком розумієте. Звичайно, Джим Пок наказав про смерть вашого друга. Або його лейтенант, людина на ім'я Хуанг, це зробив. Всі кулі в Гонконгу знає це зараз. Але вони не знають, чому, як і ми. І поки ми не дізнаємося чому, і у нас не буде можливості відстежити мотив, було б великою тратою часу затягнути Джима Поки і задати йому. У будь-якому випадку, наскільки мені відомо, він зараз у Червоному Китаї. У нього багато справ із червоними, Джіме. Але ми ніколи не зможемо його зловити. Нам ніколи не зловити його ні в чому. У нас є час від часу кілька дрібних сошок, деяких ми садимо у в'язницю, а іноді й вішаємо одну, але не чіпаємо Джима Поки. Він слизький, як змія. Але я все ще маю надії. А тепер, містере Харрінгтон, якщо ви мене вибачите, я повернуся до роботи. На жаль, ваш бідний друг не єдиний під рукою. Трупів у Гонконгу завжди удосталь.


"Цей Джим Пок", - запитав Нік. Його тон був м'яким. "Я думаю, ви знаєте, де він живе, інспекторе?"


Тепер у погляді інспектора стала помітнішою настороженість. Його тон був різким. "Звичайно я знаю. А ви не знаєте, сер. Краще так тримати. Ви не маєте нічого спільного з Джимом Поком, взагалі нічого. Він наша проблема».


"Звичайно", - сказав N3. «Звичайно, інспектор. Мені просто було цікаво. Вибачте».


Інспектор утомлено відклав сигару, яку збирався прикурити. Коли він заговорив, його голос був холодним. «Містер Харрінгтон! Я хочу, щоб ви дещо зрозуміли досить ясно. Я ще мало знаю про вас – я дізнаюся більше – і, можливо, в цьому попередженні немає потреби, але я його зроблю. Я не хочу, щоб хтось втручався у цю справу. Зважаючи на те, що я бачив про вас, я не думаю, що ви були б настільки зухвалими і дурними, щоб виявити особисту зацікавленість у помсти за свого друга. Але якщо це те, що у вашому розумі – не треба! Я кину тебе в найглибшу в'язницю, що маю.


«У нас досить специфічні проблеми в Гонконгу, містере Харрінгтон, і у нас їх багато. У нас є проблема з незаконним золотом, проблема з наркотиками і страшенно складна проблема з біженцями. У нас більш ніж велика проблема, повірте мені. Мені не хотілося б думати, сер, що ви збираєтесь їх додати. Я ясно висловлююся, містере Харрінгтон? "


«Дуже ясно, – сказав Нік Картер.


По дорозі до пристані порома Нік не став перевіряти свій слід. Смайт, звичайно, приставить до нього чоловіка, і він, безперечно, буде гарною людиною. У всьому цьому пульсуючому людстві не варто було намагатися його виявити.


Пором збирався йти. Нік ледарював на лавці біля поруччя поруч із стародавнім китайським джентльменом і міркував про стрімкий потік запізнілих. Хто з них був людиною Смайта? Хто був людиною Тигра? Вони також переслідуватимуть його. Ще один, подумав він, і це буде справжній парад. Він запитував, чи знають вони один одного, шпигун Тонга і шпигун поліції. Чи дізнаються вони, що обидва переслідують одну й ту саму людину? Нік посміхнувся. Якби вони погодилися співпрацювати, вони б заощадили багато шкіри для взуття та сил.


Коли пором виїхав у жовті води гавані, долаючи шалений потік валла-валласів, джонок, буксирів та сампанів, Нік визнав, що його позиція була дещо двоякою. Тигровий Тонг сказав, йди до заходу сонця. Копи сказали, не залишайте Гонконг. Що робити чоловікові?


Зникни. Зник, як старий агент, яким він був. Складіть намет і тихенько йдіть геть. На острові, або в Коулуні, або на Нових територіях було багато укриттів. Це не повинно бути надто складно. Але час має бути підходящим. Абсолютно вірно. Коли пором пришвартувався, він підійшов до американського консульства та попросив показати йому одну людину. Цій людині Кіллмайстер промимрив слово і число. Трохи згодом чоловік переглядав кодову книгу. Потім чоловік кивнув, усміхнувся і провів Ніка в дуже маленьку кімнату, в якій не було жодних інших меблів, крім столу, стільця та червоного телефону. На столі лежало з півдюжини олівців, загострених до списа, і одноразовий блокнот. Кошик для сміття під столом був забезпечений прорізами нагорі та електричним подрібнювачем.


Чоловік вказав на дзвінок біля дверей. "Зателефонуй, коли закінчиш". Він вийшов і замкнув двері ззовні.


N3 сів у крісло і довго дивився на червоний скремблер, перш ніж взяв інструмент. Він ризикнув і це знав. Хоук може погодитися. Його начальник міг бути дуже запальним і часом старанним, і він був категорично проти будь-якого дублювання служб. Яструб міг просто надати йому прямий негативний наказ.


У такому разі, сказав собі Нік, йому просто доведеться не підкоритися цьому прямому наказу. Тепер він ухвалив рішення, і навіть Хоук не збирався його зупиняти.


N3 зітхнув і почав набирати номер. Це буде прямий скремблер до офісу Хока.


Нік подумав, що йому потрібна інформація більше, ніж дозвіл Хоука. Інформація, яку міг отримати для нього тільки Хоук, - якби він це зробив. Його бос був короткий з бюрократизмом, коли він заважав йому, і він знав усі кути.


Він закінчив набір і почав чекати. Він повинен не забути попросити Хоука перевірити Міріам Хант. Краще не згадувати Сві Ло. Він все одно сумнівався, що у Вашингтоні є щось про Ло. Мабуть, нічого про Міріам Хант, але він не міг не помітити цього.


Нік глянув на годинник. Досі рано. Багато часу, якщо на борту яхти нічого не пішло не так. У будь-якому випадку він не міг рухатися до настання темряви, до того часу не міг позбутися тіла Боя. Але він повинен був бути поряд, завжди бути поряд, щоб стежити за тим, що відбувається.


Кіллмайстер співав свою маленьку французьку мелодію. Гарячий гнів покинув його. На зміну йому прийшла холодна лють, яка була більш терплячою і смертоносною, ніж будь-коли була його лють.


Розділ 7


Найдивовижніша русалка


Нік Картер приїхав на валла-валлу до Корсара. Це був страшенно важкий бій, але він переміг. Хоук сильно протестував на його бажання тягати каштани ЦРУ з вогню. За його словами, ЦРУ здатне обпекти собі пальці. Нехай вони з цим і впораюся. У будь-якому випадку щось ось-ось спалахне в Італії, і Ніку краще повернутись і ...


N3 виявив те, що йому було монументальним тактом і терпінням. Він не думав, що ЦРУ зможе це впоратися. Не лише зараз. Насправді, наполягав він, йому краще взяти на себе відповідальність та закінчити справи. Це було дуже важливо і терміново. У цьому він присягався своєю професійною честю. Він, звичайно, не приховав справи, розповівши Хоуку всю правду.


Його бос, який дуже опирався дракон, нарешті дав дозвіл. Він був хитрим старим і добре знав свого кілера номер один. Він відчував, що Нік все одно зробить цю роботу, з дозволом чи ні. Він пообіцяв привести колеса у рух і зібрати всю можливу інформацію. Він зателефонує Ніку на «Корсар», якнайшвидше.


Коли валла-валла наблизився до Корсара, Нік з полегшенням побачив, що сампан зник. Вахта нарешті відправила їхніх дівчат на берег. На яхті не було жодних ознак активності. Добре. Філіппінці, мабуть, знову заснули, і було сумнівно, що хтось із решти команди повернеться до заходу сонця. Капітан, швед на ім'я Ларсен, мабуть, був п'яний десь у Ван Чай. Бен Мізнер попередив його про капітана.


Нік заплатив жінці-сампанові і піднявся на борт. Він лише випадково глянув на джонку, пришвартовану приблизно за 200 ярдів від Корсара. Випадковий погляд - все, що йому було потрібно, і, у будь-якому разі, він на це чекав. Тигр Тонг був на роботі. Джим Пок міг бути в Червоному Китаї, як стверджував інспектор, але його хлопчики продовжували працювати.


З великою байдужістю Нік продовжував свої справи. Він приготував собі коньяк і газировку і, розвалившись на кормі, покурив довгі сигарети і справляв враження людини, що глибоко замислилася. Яким він був. Іноді він ловив відблиск сонячного світла на склі з джонки. Вони уважно спостерігали. У якомусь сенсі, подумав Нік, це могло б спрацювати на його користь.


Він потай вивчав джонку. Це було новеньке і вочевидь не робоче судно. Це було схоже на одну з джонок, побудованих для експорту до Штатів. Вони відправляли їх у вантажних судах. У ній були б усі зручності, яких вимагають американці. Він також матиме потужний прихований двигун. Зроблена з бірманського тику, вона, мабуть, коштувала невеликий стан. "Джим Пок міг собі це дозволити", - подумав Нік, дивлячись, як на єдиній високій щоглі джонки майорить прапор з червоним тигром. У Джімі теж немає нічого тонкого. Він вірив у виставлення напоказ своєї мітки!


Нік випив дві чарки і спустився вниз. Він пішов уперед і перевірив філіппінців. Обидва спали і хропли, змучені випивкою. У кімнатах однаково пахло дешевими парфумами, дешевим рисовим вином, дешевими сигаретами та дешевими жінками. Нік зітхнув і пішов на корму. Принаймні вони були живі.


Він перевірив під ліжком. Хлопчик спав спокійно. Ригор тільки-но почав виявлятися. Маленьке тіло померло, мізерне тіло, здавалося, обрушилося на крихітні кістки. Він виглядав нескінченно кволим і жалюгідним. Нік не заплющив очі хлопчику. Він зробив це зараз.


Зачинивши двері та порти, він знову перевірив свою зброю. Цього разу він тримав їх напоготові. Він не думав, що йому доведеться стріляти з Корсара, але краще було б бути готовим.


Погляд на годинник сказав йому, що це буде довгий нудний день. Лише дванадцять. Він відчував жахливе нетерпіння, неспокійне занепокоєння. Як тільки Кіллмайстер почав щось, йому дуже хотілося взятися за справу, щоб з цим покінчити. Але тепер він повинен почекати аж до темряви. Тоді він зробить свої останні приготування.


Він роздягнувся до шортів і розтягнувся на ліжку. На даний момент у замкненій спальні було досить безпечно. У нього залишався час до заходу сонця, якщо Тигрові Тонги дотрималися свого слова, а він думав, що вони його триматимуть. Вони не хотіли більше неприємностей. Вони просто хотіли, щоби він пішов.


Посмішка Ніка була дуже слабкою, дуже холодною. Він покаже їм неприємності!


Він нехтував йогою протягом останніх кількох днів і тепер почав попереднє глибоке дихання, поступово занурюючись у позу шавасани повного розслаблення. Він не хотів досягати трансу - хоча він так далеко просунувся в йозі - а просто хотів дати відпочинок своєму тілу і очистити свій розум перед випробуваннями. Поступово рухи його величезних грудей сповільнилися, його худорляві риси обличчя розслабилися, але не пом'якшилися, повіки опустилися, щоб приховати очі, які могли бути жорстокими, або ніжними. Хоук, давним-давно у надзвичайній ситуації, натрапив на Ніка Картера в такому стані. Він, як заприсягся Хоук, виглядав як мертвий лицар у стародавньому нормандському соборі.


Було вже після чотирьох, коли Нік прокинувся без вагань, миттєво насторожений, знаючи, що йому треба робити. Він стояв під крижаним душем п'ять хвилин,


та не одягався. Натомість він одягнув чорні плавки, думаючи, що міг би обійтися без одягу для аквалангу, але його не було. Це його мало турбувало. Він міг пропливти 20 миль, не втомлюючись. Він міг залишатися під водою понад чотири хвилини. Плавання до берега мало стати найлегшою частиною цієї справи; Важливим був час. Час і димова завіса, яку він мав намір покласти.


У Кіллмайстра завжди була звичка нишпорити по своєму оточенню, де б і чим воно не було в даний момент. Під час подорожі з Маніли він нишпорив Корсаром. Він досконало знав планування яхти. Тепер він знову пішов уперед, уникаючи каюти команди, до складського приміщення на носі корабля.


Він знайшов великий брезент і моток волосіні на чверть дюйма. Вони б представили для Боя саван. Тепер йому потрібна була вага. Щось справді важке. Він знайшов невеликий якір вагою близько 150 фунтів. Його ніколи не використовували; сіра фарба була ще свіжою та блискучою. Нік закинув його на плече і повернувся на корму.


Знову замкнувши себе, він поклав маленьке тіло в брезент, поставивши якір біля ніг, і надійно обернув полотняну труну. Працюючи, Нік гадав, чи була дитина хорошим буддистом. Можливо, ні. Бій, мабуть, не особливо відрізнявся цим, і він ніколи не матиме можливості досліджувати життя зараз. Нік вирішив, якщо буде можливість, запалити свічку для дитини в якомусь храмі. Це було найменше, що він міг зробити.


Покінчивши із брезентом, він відкрив ілюмінатор. Зі сходу насувалися сутінки. Це буде недовго. На джонках та сампанах уже блимали габаритні вогні. Пором тягся, як нитка, що рухається, жовтих намист.


Нік взяв листа Боба Ладвелла і відкрив його. Він не очікував від цього особливої допомоги і мав рацію. Людвелл сказав правду – це не мало жодного відношення до справ ЦРУ. Він переглянув коротку записку.


Дорогий Нік: Якщо ти це прочитаєш, я, мабуть, помру. У додатку ви знайдете страховий поліс, бенефіціаром якого є моя дружина Лора. Це за двісті тисяч доларів, і мені довелося заплатити пекельну премію! Я не дуже впевнений у компанії, та й взагалі ви знаєте, що таке страхові компанії. Я, ймовірно, порушую клятву і контракт із ЦРУ, можливо, навіть із безпекою, але я твердо впевнений, що про Лору та дітей подбають. Якщо мене вб'ють під час виконання службових обов'язків, ЦРУ, звичайно, ніколи не визнає мене, і компанія може спробувати провести мене. У будь-якому випадку буде величезна тяганина. Ви наймете адвоката та простежите, щоб Лора забрала гроші? Лаура оселиться з вами, коли збереться. Твій друг Бобе. PS – Сподіваюся, ви ніколи цього не читали!


Нік глянув на товстий, схожий на пергамент, страховий поліс із дрібним шрифтом. Hong Kong Life Assurance, Ltd. належить японцям, базується у Лондоні та Гонконгу. Його усмішка була слабкою. Можливо, вже ніч, а може й ні. Доведеться почекати.


Він підійшов до письмового столу в кутку спальні і поклав коричневий конверт у нижній ящик із ключем. Він викинув ключ у ілюмінатор. Інспектор Смайт та компанія збиралися обшукати цю яхту, без сумніву, але він сумнівався, що вони відчинять скриньку. Дуже правильно. Якщо, звичайно, вони не думали, що Нік ховається у ящику. Він посміхнувся жалюгідному жарту і підійшов до ліжка. Було майже зовсім темно.


Він одягнув замшеві піхви на праву руку і прибрав Хьюго. Він роздягнувся і поклав маленьку газову бомбу П'єра у металевий контейнер між ніг. Він висів там, як третє яєчко. Ці двоє мають безпечно бути на місці. Щодо Люгера він не був такий впевнений. Він не хотів втрачати Вільгельміну. Вона ніколи йому не пробачить.


Він загорнув «Люгер» у клейонку разом із важкою пачкою гонконгських доларів та доларів США.


N3 вимкнув вогні у каюті. Порти сяяли люмінесцентними діорамами Коулуна. Він не міг довго чекати на дзвінок Хоука.


Телефон задзвонив. Нік досяг його одним довгим кроком. "Вітання. Тут Харрінгтон».


Голос Хоука був металевим. Це був запис, який програвали у Вашингтоні. Яструб сказав: Procab femnull ... procab femnull ... Ось і все. Нік повісив слухавку.


Продовжуйте. Кабель наступний. Жіночий нуль.


Тож він мав знак «йти». Нік закурив і похмуро глянув на ілюмінатори, темніло з кожною секундою. Кабель наступний. Пекло! Тепер він марний. Прийде забрати його пізніше в консульстві - якщо він ще знадобиться. І якщо він ще живий.


Нічого у Вашингтоні про Міріам Хант. Це було приблизно те, на що він очікував. Перевірка була лише запобіжним заходом, захистом від збігів і випадковостей.


Нік погасив цигарку. Він зробив акуратну маленьку зв'язку його штанів, сорочки та светри. Він поклав клейончату плівку з люгером у вузол і змайстрував ремені з частини манільської волосіні, що залишилася. Одяг, звичайно, промокне, але це не мало значення. У Гонконгу ніколи не було по-справжньому холодно, та й його холод не турбував. Насправді Ніка Картера мало що турбувало, окрім дітовбивців та топірців.


Він підняв покрите брезентом тіло Боя з такою легкістю, якби це була лялька – майже так воно й було, маленька мертва лялька – і вийшов із спальні. Він тримав кормовий корпус між собою та сторожовою джонкою, поки йшов уперед до носа правого борту. Він поклав брезент під одну з невеликих рятувальних шлюпок на яхті і спустився трапом до кают екіпажу. Філіппінці були б здивовані його появою, але тепер це мало значення. Йшлося про невелике відволікання.


Тільки один із стражників прокинувся, позіхаючи, потираючи очі і перевіряючи, мабуть, дуже неприємний сон. Він дивився на Ніка з подивом і легким страхом - на цього величезного бронзового гіганта в чорному одязі з ножем, прив'язаним до його зап'ястя.


Нік витяг чоловіка з ліжка одним легким рухом. Він усміхнувся, щоб заспокоїти моряка, який сам був трохи більшим, ніж хлопчик. Він вручив йому стодоларову гонконзьку купюру.


"Слухай уважно. Виконуй накази. Роби це швидко і роби правильно, і коли знову побачу тебе, буде ще сотня. Добре? Ти прокинувся?"


Чоловік тупо дивився на гроші в руці. Потім він посміхнувся. «Ну, сеньйоре Харрінгтон. Я прокинувся. Гроші, вона завжди змушує мене не спати».


"Добре." Нік поплескав його по кістлявому плечі. «А тепер слухай уважно. Я хочу, щоб ти розбудив свого приятеля. Я хочу, щоб ти увімкнув габаритні вогні, вогні палуби, стільки вогнів, скільки хочеш. Я хочу, щоб ти і твій приятель бігали як божевільні, розуміли і поводитися так, ніби ми збираємося відплисти..."


Чоловік роззявив рота. «Пливіть, сеньйоре? Але ми не можемо. Капітан та інші, вони ... »


«Заткнися та слухай! Насправді ти не збираєшся пливти. Але поводься так, ніби готуєш яхту. Бігай, свистячи і кричачи, тощо. Коли ти встаєш на якір, ти маєш мати певну роботу. Зроби це. Просто так, щоб ти виглядав зайнятим, робив багато шуму – і показував багато вогнів. Тепер ти зрозумів? "


Чоловік почухав у потилиці, і на мить Нік подумав, що він збирається подати знак заперечення, але він посміхнувся і сказав: «Так, сеньйоре. Якщо ви цього бажаєте. В який час? Зараз?»


Нік глянув на годинник AX на своєму зап'ясті. "Не зараз. Рівно за десять хвилин. У тебе є годинник?


Чоловік простяг руку. "Sί."


"Добре. Пам'ятай, залишайся тут рівно на десять хвилин. Тоді зроби, як я сказав тобі».


Матрос потер рукою своє сальне волосся. Він був розумнішим, ніж виглядав. "Як довго ми це робитимемо, сеньйоре? ..."


«П'ятнадцяти хвилин має вистачити». Нік вислизнув зі сталевих дверей.


Швидко зараз. Йому довелося спуститися у воду, кинути тіло Боя і встановити якомога більшу відстань між собою та яхтою, перш ніж щось почало шуміти. Він кинув погляд на джонку, рухаючись уперед правим бортом. Вона легко пливла у гавані, показуючи всі свої фари. Нік подумав, чи не точили вони сокири у цій темній хатині.


Він збирався опустити тіло над цибулею, обережно тримаючи його за мотузку, бо не хотів бризок, коли почув сплеск. Дуже м'який сплеск, більше схожий на бриж, але безпомилково це звук людини, що пливе. Хтось прямує до корми та якірного ланцюга?


Нік підняв тіло і знову сховав його під рятувальну шлюпку, його обличчя скривилося в мерзенній усмішці. Tiger Tong не марнував часу, чи не так? Що ж, два тіла не викличуть затору в цій давній гавані Гонконгу. Він бачив їх так багато.


Пружинний механізм тихенько захихотів, коли стилет ковзнув у його руку. Босі ноги не видавали жодного звуку, коли він зайняв позицію прямо над люком правого борту. Будь-який зловмисник перескочить через поручні саме тут. Нік скорчився в темряві і почав чекати.


Корсар обережно обернувся до її ланцюга. Пролунав слабкий металевий скрегіт і важке дихання. Нік звалився на палубу. Проходив ще один пором, і хоч він знаходився на певній відстані, він все ще кидав віяло світла у бік Корсара.


Фігура в розмитому силуеті на тлі далеких вогнів порома швидко і злагоджено перемахнула через поручень. На лезі ножа блиснуло світло. Жарт босих мокрих ніг, потім тиша. Нік почув, як капає вода.


Він увійшов, тримаючи стилет у лівій руці, його права перетворилася на вертоліт. Його нога зашурхотіла по вимитій палубі. Він почув зітхання переляку, і темна постать обернулася до нього. Спалахнув ніж. Нік вибив ножа одним ударом своєї великої руки і продовжив, щоб заколоти людину і потягнути її вперед на стилеті. Не повинно бути звуку.


Його нерви, його м'язи відреагували раніше, ніж мозок. Тут щось не так! Його пальці намацали м'які груди, соски застигли від холоду. Жінка!


Нік упустив стилет. Він затиснув їй рота рукою і притиснув звивається жінку до своїх м'язистих грудей.


Це справді була жінка. Вона була молодою жінкою, її волога шкіра була твердою та гладкою, як тюлень. Гнучка, добре складена та дуже оголена молода жінка.


Розділ 8


Сироти з гавані


Тепер Нік тримав її в ведмежих обіймах, притискаючи її стрункий вологе тіло до його великого. Вона перестала боротися з ним, обм'якла в його шалених обіймах, її відкритий рот важко дихав: «Ф… друже! Не вбивай мене! Людвелл!


Він розслабився настільки, щоб не зламати тонкі кістки. "А як щодо Людвелла? Брехня, і ти мертва!"


Слова лилися з неї. Хороша англійська зі слабким американським акцентом. Очевидно, вона провела якийсь час у Штатах. Це нічого не означало. Смайт сказав, що тигри використовували жінок.


"Я знала його", - задихалася вона. «Клянусь! Я працювала з ним. Він мав приїхати до Китаю минулого тижня. Він не приїхав. Я приїхала до Гонконгу, щоб знайти його, але було надто пізно. Я бачила, як його забрали, а потім його було вбито. Я бачила тебе з ним. Я прийшла просити тебе про допомогу».


Нік посилив хватку. Дівчина видала м'який крик агонії. "Ти, Він", - прогарчав N3. «Зізнайся. Тебе надіслали Тигри. Зізнайся! Зізнайся, і я залишу тебе живою. Я добросердний». Часу було так мало. Будь-якої хвилини філіппінці виконуватимуть свої накази.


Вона спробувала огризнутися у відповідь, і це йому сподобалося. Він трохи послабив хватку, і вона спробувала вдарити його своїми кулачками. «Дура! Я не вони! Але я не можу гаяти часу - убий мене або допомагай мені, або відпусти шукати допомоги в іншому місці».


Нік відпустив її. Вона знала, що Людвелл мав виїхати до Китаю і не поїхав. На даний момент цього було достатньо.


«Ви нікого не шукатимете», - грубо сказав він. «Слухай. Повертайся у воду і чекай на мене біля якірного ланцюга. Спокійно. Ми повинні забиратися звідси швидко. Ідіть!»


Вона зупинилася, аби підібрати ніж. Нік настав на нього босою ногою і відштовхнув її. "О ні! Я подбаю про це. Іди».


Вона зникла через перила. Нік перекинув ножа через борт навпроти. Він забрав Х'юго і сховав його у піхвах. Пісок тепер швидко біг крізь скло годинника. Він повернувся до рятувальної шлюпки, взяв тіло та перекинув його за борт на мотузці. Коли воно торкнулося води, він легко відпустив його. Сплеску не було, тільки ссання і булькання, коли маленький вузлик упав униз. Якір надовго затримає Боя.


N3 одним легким рухом переступив через поручень, зачепився за фланець, що проходить під портами, потім упав і зачепився за фланець гачкуватими пальцями. Він безшумно увійшов у воду.


Дівчина чекала, чіпляючись за якірний ланцюг. Нік притулився губами до її вуха. «Починай плисти. На захід. У бік Сай Інпун. Іди першою і нічого не намагайся – наприклад, піти. Іди тихо, зупинись, якщо ми підійдемо надто близько до порома, сампану чи джонки». Як пізна думка: «З тобою все гаразд? Ти впораєшся?"


Вона кивнула головою. Потім на палубі "Корсара" вибухнув пекло. Скрізь спалахували вогні, блискучі пальці дряпали темну поверхню гавані. Чути звук бігаючих ніг, пронизливий свист, гучні крики. Хлопчики безперечно цінували Ніка його гроші.


"Пекло!" Нік підштовхнув її. «Пливи під водою прямо з носа».


Він зробив глибокий вдих і пішов за нею. Він намацав її, відчув її наготу, потім зачепився пальцями за пояс тендітних трусиків, її єдиний одяг. Він тримав її так, на відстані витягнутої руки, відчуваючи сильний тупіт її ніг своїм. Він запитував, як довго вона зможе залишатися під водою. Він був гарний під водою чотири хвилини, але він не міг очікувати цього від неї. Не має значення, чи вдасться їм піти досить далеко, щоб уникнути Корсара. Увага спостерігачів за мотлохом буде прикута до яхти.


Дівчина протрималася більше хвилини; потім він відчув, як вона повернулася нагору. Він пішов з нею, все ще міцно утримуючи її за гумку трусиків. Вони тихо прорвалися у воду, у добрих 50 ярдах від відбитого променя світла від Корсара. Все йде нормально. Він відпустив її трусики.


Вона важко дихала, трохи кашляла і сплювала воду. Вона притулилася до нього, її руки лежали на його широких плечах, а її голі ноги обвилися довкола нього. «Т… тобі доведеться мені трохи допомогти! Моє зап'ястя - я думаю, ти зламав його, коли вдарив мене».


Нік легко плив водою, підтримуючи її. «Нічого не вдієш, - сказав він. "Не хвилюйся через це. Я відбуксую тебе. А тепер більше жодних розмов. Дихай, і ми почнемо». Потім його осяяла думка. Можливо вона зможе допомогти. «Де твій одяг? Я маю на увазі, ти маєш базу, притулок, куди ми можемо піти?»


"Мені ніде немає місця", - м'яко сказала вона, притулившись до його губ. Її дихання було солодким. «Я залишила свій одяг під пірсом у районі Ван Чай. Це були дрібниці - дешева сукня та пара взуття. Я думав, у нас буде час поговорити на яхті, що ви могли б мені дещо дістати».


Не було часу пояснювати – турбувала джонка. «Тепер це не має значення, - сказав Нік. "Давай вибиратися звідси." На джонці спалахнув прожектор, і він почав досліджувати воду навколо Корсара. Ці виродки мало що упускали.


Вона одразу вловила значення прожектора. "Хтось нас шукає".


"Тільки мене. Давай поклади свою здорову руку мені на плече і тримайся. Розправся і постарайся тримати свої ноги подалі від моїх».


Від Корсара до застарілих пірсів та пляжів Сай Ін Пун було дві милі. Сама відстань була дрібниця - Нік Картер міг пропливти 20 миль, не дихаючи важко. Секрет справді був у диханні. Як тільки ви освоїте це, плавати стане так само легко, як і ходити.


Але дівчина була тягарем, незважаючи на всю її стрункість, і минуло добрих дві години, перш ніж вони зупинилися під самотнім і безлюдним пірсом у Сай Інпуні. Дівчина тремтіла і стукала зубами, чіпляючись за шпалу.


Вона сказала. - "Мені так холодно!" «Так страшенно холодно! Хіба ми не можемо зробити щось швидко? Я не повинна захворіти - я просто не винна! Я ще маю роботу».


N3 чіплялася за іншу поперечину, вкриту водоростями та черепашками, і намагалася побачити її обличчя. Навпроти них, біля сусіднього пірсу, пришвартувався старовинний іржавий волоцюга. Лампа на одній палубі відкидала слабке шафранове світло під причал. Проте він мало що міг про неї сказати, за винятком того, що її очі були величезними та темними, а зуби дуже білими.


Його розум кидався. Він починав думати, що тепер може довіряти їй, ким би вона не була, ким би вона не була. Не дуже їй довіряти, звичайно. Ще немає. Але дозвольте їй сумніватися. Вона припливла до Корсару сама, вона щось знала про Людвелла і не намагалася втекти. На даний момент цього було достатньо.


Він намагався підбадьорити її. "Почекай ще трохи", - сказав він їй. “Я знаю цей район. З настанням темряви там досить тихо, і довкола багато маленьких магазинчиків. Я лишу тебе тут і піду на пошуки їжі. Добре?"


Вона здавалася зляканою. - "Дадай мені спокій?"


«Доведеться. У мене в рюкзаку є одяг. Боюся, ви привернете трохи уваги, коли ходитимете голою. Я спробую дістати одяг і трохи їжі, і я незабаром повернуся. Ви». Вам краще залишитись тут. Я знаю, що там холодно і гидко, але безпечно. Правильно? "


На його подив, вона засміялася. "Добре. Ви дійсно прихистите сироту, чи не так?"


Нік поплескав її по гладкому плечу. Він відчував мурашки по шкірі. «Ми страшенно впевнені! А тепер почекай. Я повернуся, як тільки зможу».


"Поспішайте!" Зуби стукали. «Будь ласка, поспішіть. Я оніміла вся».


«Досить міцна дитина», - подумав Нік, пробираючись через смердючу, слизову воду до основи причалу. Він пробирався від палі до палі крізь морський бруд, побоюючись виступаючих шипів і битих колод. За запахом він довідався, що поблизу каналізація.


Він знайшов хиткі сходи і піднявся нею. Іржавий портал біг пірсом. Кран відкидав яскраву тінь на складений вантаж. З корабля долинали голоси. Тьмяне світло горіло на баку. Немає проблем. Усі вони були п'яні чи розважали жінок, чи те, й інше.


Нік швидко одягнувся. Його одяг промокли, взуття на ньому не було, але це не мало значення. Якби хтось помітив його, вони тільки подумали б, що він був п'яним моряком, що збився з дороги. Він перевірив стилет; "Люгер", тепер уже засунутий за пояс, светр якого був добре натягнутий поверх нього; та газова бомба між ніг. Він мав багато грошей.


Він спустився з пірсу, спустився по причалу і піднявся гниючими дерев'яними сходами на Des Voeux Road. Голодний собака зіщулився при його наближенні, а пара кішок перестала битися і втекла. Інакше він нікого не зустрів. Його успіх був із ним. Тепер про нагальні потреби, а потім - це раптово вразило його, і він посміхнувся. Йому було куди піти! Сьогодні Суї Ло матиме пару непроханих гостей. Що може бути кращим, ніж у самому серці ворожої країни? Тому що тепер він знав – він був такий впевнений, що поставив би на річну зарплату – хтось захисник Суї Ло. Джим Пок.


Це було обґрунтоване припущення. У таких питаннях N3 рідко помилявся. Все свідчило про це. Як було зручно, що Джим Пок був зараз у Червоному Китаї! Будда дозволив, щоб він залишався там деякий час.


Він знайшов закуток і купив дівчині одяг та взуття для них обох. Недорогі гумові туфлі із загнутими вгору шкарпетками. Якщо господар у окулярах і бачив щось дивне у цій величезній мокрій людині з босими ногами, він тримав це при собі.


В іншому магазині Нік купив справжні американські цигарки та велику пляшку рисового вина. У крихітному продуктовому кіоску він знайшов млинці, обгорнуті навколо пікантної гарячої свинини. Він купив чотири. Армія тримається на животі. Так що приховуйте сиріт.


На зворотному шляху до пристані він пройшов повз універсальний магазин. У вікні був старий шкіряний ремінець на зап'ясті. Він увійшов і купив його. Він сподівався, що її зап'ястя насправді не зламано, але в цьому випадку йому доведеться самому накласти на нього шину. Вони не могли піти до лікаря. Тигри Тонга шукали його, і незабаром поліція Гонконгу шукатиме його. Він не залишив слідів.


Повернувшись на причал, він залишив свої покупки в печері в купі пакунків. Він спустився сходами і тихенько свиснув. Її свист у відповідь повернувся, дуже слабкий. Нік увійшов у воду, проклинаючи її, і підійшов до неї. Вона все ще чіплялася за канат. Нік обійняв її тремтяче тіло. "Тепер все у порядку. У мене є їжа та одяг нагорі. Поїхали».


Вона притулилася до нього, тремтячи і задихаючись. «Так холодно! Не думаю, що я могла б протриматися на хвилину довше».


"У тебе все добре. Обійми мене за шию і тримайся. Остерігайся шипів та іншого».


Він підняв її сходами. Вона стояла тремтячи, розслаблена, не намагаючись прикрити свої пружні груди. Нік упав навколішки і почав масажувати її довгі ноги, рухаючись вгору від щиколоток твердими, сильними пальцями. «Це може трохи зашкодити, але ми маємо повернути кров. Зробіть те саме зі своїми руками».


Вона почала натирати руки. Нік повернув її і розім'яв її стегна, пружні сідниці. «Я мав купити товстий рушник», - сказав він. "Не думав про це".


"Зараз мені краще", - сказала вона. Вона підтягла ноги під його руками, перевіряючи їх, і він відчув, як оживають гладкі м'язи. Він дружньо погладив її. «Я гадаю, ти виживеш. Одягайся і давай поїмо. Тоді ходімо. Нам поки що щастить, але я не хочу наполягати».


Він купив їй чорний джинсовий костюм, спортивну сорочку та білий бюстгальтер. Про бюстгальтер згадав. Її груди були досить твердими та гострими, але трохи важкими для китаянки. Їй знадобиться бюстгальтер.


Не кажучи жодного слова, вона сунула груди в чашки бюстгальтера і повернулася до нього, щоб обійняти його. Потім вона одягла толстовку з Дональдом Даком - вона була єдиною - і одягла костюм кулі. Вона засунула свої вузькі ніжки у гумові капці. "Попелюшка, нова версія", - пробурмотів Нік. "Вони підходять". Його власні були надто тугими.


Дівчина села навпочіпки в традиційному китайському стилі. «Ви згадали про їжу? Я голодую».


Нік простяг їй загорнутий у газету млинці. «З'їжте один, потім ми підемо. Ми можемо з'їсти решту на ходу».


Вона відкусила млинець і з'їла половину, перш ніж подивитись на нього. «Ми справді в бігах, чи не так? Цікаво, чи біжимо ми від одного й того самого?»


«Пізніше», - сказав Нік, набивши рота млинця. «Пізніше питання про інше. Прямо зараз – як вас звати?


«Фан Су. Це моє попереднє ім'я. У Штатах я використовую Френсіс. Френсіс Суон. Кларк Харрінгтон - ваше справжнє ім'я?


N3 навіть не моргнув. «А поки що це так. А тепер доїдай та заткнися. Я вигадав, куди ми можемо піти принаймні на сьогодні. Ми всі обговоримо згодом».


Дівчина кивнула. «Я бачу, що ви звикли віддавати накази, містере Харрінгтон».


"Я." - Нік допив млинець і витер рота газетою. «Ще одна річ – ви кажете, що знали Боба Ладвелла? Ви знаєте, як він був убитий і хто його вбив? Ви також знаєте, чому?


«Так. Я це все знаю».


Нік торкнувся її плеча. "Добре. А тепер перестанемо говорити. Я радий, що ми зустрілися сьогодні ввечері, люба. Ти мені дуже допоможеш».


Вона була близько до нього, так близько, що її груди торкалися його великих грудей. У тьмяному світлі він побачив, що принаймні в цьому поганому світлі вона була прекрасною. У неї були карі очі з тінями під ними, ніс прямий, вуха маленькі і притиснуті до голови. У її голосі пролунала м'яка благання, коли вона сказала: «Я повинна довіряти вам, містере Харрінгтон. І ви мені. Є багато роботи, яку потрібно зробити, дуже небезпечна робота, і я не маю часу на неї. у відчаї. Дуже у розпачі! "


«Тільки час від часу, — думав він, коли вони йшли з пірсу, — ви могли б сказати, що англійська не була її рідною мовою.


Вони перетнули Des Voeux Road і піднялися вузькою вуличкою до Белчер-стріт. Нік упіймав таксі і пояснив йому дорогу. Тепер він міг закурити. Він розкішно вдихнув та відкинувся на сидіння. Нарешті все зрушило з мертвої точки.


Але дівчина нерухомо сиділа поряд із ним. Її очі шукали його обличчя. «Ми йдемо на пік? Куди?


"На віллу людини на ім'я Джим Пок".


Він почув шипіння її вдиху. «Джим Пок! Але він, я маю на увазі, що я не можу туди піти – він…»


N3 ввічливо глянув на неї. – «Я знаю, хто і що він таке. Я також знаю, що зараз він знаходиться в Червоному Китаї. Думаю, ти теж знаєш, Фань Су».


За мить вона кивнула. «Так. Я знаю. Але я ще не розумію, навіщо ми йдемо на його віллу. Це небезпечно. Дуже небезпечно.


«Життя небезпечне, – сказав Нік Картер.


Розділ 9


Undertong


Нік відпустив таксі за три квартали від вілли. Погода знову ставала кислою, туманною, морозив холодний дощ. Вони мовчки йшли Харлех-роуд. Нік згадав того ранку, вбитого ним кулі, Боя і Людвелла. Загалом, це був пекельний день. Але, нарешті, він був у дорозі, і, якщо він точно не знав, куди йде, принаймні він рухався.


На віллі було темно, якщо не брати до уваги кількох нічних вогнів. "Неважливо", - сказав він дівчині, коли вони обігнули будинок у внутрішній дворик. Вона трималася поруч із ним, поклавши маленьку руку йому на плече. "Це справді будинок Джима Поки?"


Він кивнув головою. "Я присягаюсь. Це припущення, але має значення. Якби я знав свою Суї Ло – а я знаю».


Її гарні губи стиснулися. «Вона живе небезпечно, твій друже. Небезпечно та марно». Він розповів їй дещо про Суї Ло в таксі.


Двері кухні були замкнені. Нік вирвав пластиковий конверт із гаманця і, використовуючи пластик як зонд, висунув мову замка. Двері відчинилися. Він глянув на дівчину. "Давайте уточнимо одну річ, Фань Су. Я командую. Ло - моя стара подруга. Її характер і звичаї не стосуються вас. Якщо ви зустрінетеся з нею, я говоритиму. Ви будете ввічливі і дуже уважні., дуже тихо. Зрозуміло?"


"Зрозуміло, містер Харрінгтон".


Фань Су залишилася на кухні, поки Нік блукав по дому. Він намагався не вмикати світло і не вимикав нічне освітлення. Жодних слуг. Сві Ло, мабуть, була в місті. Тепер вона мала свою машину. Нік подумав, чим вона займається. Вона була пристрасною маленькою жінкою, і цього ранку він залишив її на самоті. Він скривився. Грати з таким захисником, як Джим Пок, було б небезпечно.


Нік змусив дівчину прийняти тривалий гарячий душ, доки варив каву. У будинку були гарні віконниці та задерті всі штори. На даний момент він почував себе в безпеці. Люди Тигра, за відсутності самого Тигра, навряд чи подумали б зазирнути у лігво Тигра. Він виграв трохи часу. Небагато, але, можливо, достатньо, щоб розібратися в цьому і вигадати якийсь план.


Вони сиділи у темній спальні, пили каву та курили. Нік Картер сказав: «Добре, Фань Су, почни говорити. Я спитаю, ти відповість. Як ти впізнала Боба Ладвелла? Чому?


Вона була в образі тіні, що сидить, схрестивши ноги, на великому ліжку, в піжамі та щасливій куртці, що належить Сві Ло.


«Я працювала з містером Ладвеллом упродовж кількох місяців. Ви знаєте, він був ЦРУ. Я головний агент Undertong у Гонконгу та на Нових територіях».


"Хвилинку. Що таке Андертонг?"


Вона сказала щось мандаринською, чого він не зрозумів. Він дізнався пекінський діалект, але зрозумів слів.


"Це перекладається як підпілля", - сказала дівчина. «Під прикриттям – група опору. Як FFI або Maquis у Франції. Можна сказати, партизани, хоча ми недостатньо добре організовані, щоб боротися як партизани. Це прийде».


Нік закурив і довго дивився на неї в полум'ї, що вагалося. Її очі зустрілися з ним, не здригнувшись. "Я думаю, ти брешеш", - сказав він. «Китайського підпілля немає. Комуністи надто добре організовані, їхня контррозвідка надто хороша, а ваші селяни не будуть боротися». Це була сума всіх знань, які він отримав із цього приводу. Його мало турбувала книга, думка Вашингтона. Він хотів, щоб вона відреагувала на його глузування.


Вона спалахнула. "Це брехня! Наші люди будуть боротися - якщо їм дадуть зброю і правильно вестиму. Ми тільки почали, це правда, але ми рухаємося вперед. Це дуже небезпечно та дуже повільно. Пекінські агенти є скрізь... двійники та провокатори». Вона зітхнула у темряві. "Якщо ви агент Пекіна, я мертва жінка".


Ніка похмуро посміхнувся. «Це ти, люба!


Я маю повірити тобі на слово, що це не так. А тепер продовжуй. Як ви пов'язані із вбивством Людвелла? "


"Насправді ні. Але він мав зустрітися зі мною минулого тижня в Китаї, але він не приїхав. На той час це була звичайна зустріч. Він мав принести гроші та інформацію».


«Людвелл був касиром цієї операції?


«Вважаю, що так, якщо ви так це називаєте. Він працював з нами один, наш єдиний контакт із ЦРУ».


Мій Бог! подумав Нік. Не дивно, що бідний виродок нервував. Намагаючись влаштувати революцію у червоному Китаї, збудувати підпільний апарат сам!


«Отже, він не з'явився минулого тижня. І що тоді?"


«Багато чого сталося, - сказав Фань Су. «Дуже багато сталося, і це сталося дуже швидко. Головний червоний генерал дезертував та зв'язався з нами, з Андертонгом. Він хоче, щоб ми вивели його з Китаю. Я не мав часу зв'язатися з Лудвеллом. Це було моє рішення, і я вирішила спробувати. Потім я відправила повідомлення до Гонконгу, до Ладвелла, через нашу звичайну мережу. Він відповів, що приїде та допоможе мені вивести генерала. І що він принесе гроші чи щось із того, що вимагав генерал».


Ця новина не здивувала Ніка. Китай був дивовижною країною. "Скільки грошей?"


«Півмільйона доларів. Ладвелл мав внести сто тисяч готівкою як заставу».


Нік подумав, що цього мало для високопоставленого китайського генерала, готового вільно говорити. ЦРУ ніколи не доводилося публічно звітувати про гроші. Та й AX теж.


«Тоді навіщо ви приїхали до Гонконгу? Ви все це влаштували чи думали, що зробили. Ладвелл приїжджав за генералом. Мав гроші. Чому ви?"


Небагато тиші. Він бачив, як вона знизала стрункими плечима. «Поїздка до Гонконгу для мене нічого не означає – у мене чудове прикриття. Гарні документи. Іноді я перетинаю кордон двічі чи тричі на тиждень, привозячи овочі на ринок. Я маю працювати на фермі недалеко від села Паоан, на Китайській стороні. Усі охоронці мене вже знають».


Він був задоволений. «Проте, тобі насправді не треба було приходити. Я знаю про це - щоразу, коли ти переходиш дорогу, ти ризикуєш, використовуєш трохи удачі. Чому ти прийшла цього разу? Не бреши мені".


«Я не брехатиму. Я не можу дозволити собі брехати. Мені надто відчайдушно потрібна твоя допомога. Я прийшла перевірити твого друга, Ладвелла. Я… я не зовсім йому довіряла. Не його мотивів, яке здібностям. Він багато пив та… ну я знаю, коли чоловік боїться».


Зважаючи на те, що Нік знав про Боба Ладвелла, це мало сенс. «Ти мала рацію», - визнав він. «Колись Ладвелл був гарною людиною, але залишався там надто довго. Він заплатив за це».


"Я знаю. Я бачила, як його забрали. Я нічого не могла вдіяти».


Нік нахилився до ліжка. "Розкажи мені про це".


«У мене був суворий наказ, – продовжила дівчина, – не намагатися зв'язатися з Людвеллом особисто у Гонконгу. Ні за яких обставин! Я навіть не мала дзвонити йому по телефону. Тому я пішла за ним, спостерігала за ним. Це було все, що я могла зробити. Я збирався порушити охорону, не підкорятися наказам, якщо він не дотримається свого слова, і піти за генералом. Найбільше мені були потрібні гроші. Генерал не прийде, доки вони не будуть у нього.


«Ми ще подивимося, – сказав Нік. Він думав про далеке майбутнє, вже намагаючись сплести план у своєму витонченому мозку.


"У тебе зараз немає грошей", - сказав він. «Можливо, у червоних тигрів».


"Так." Вона здавалася збентеженою. «У Джима Поки є гроші. Або скоро будуть».


«Може, він не доживе до цього, – сказав Нік. «Не звертайте на нього уваги. Ви йшли за Ладвеллом? Ви бачили, як тигри схопили його?


«Так. Я ніколи не відставала. Я була поруч, коли він зустрів тебе і коли ти ходив до клубу крикету на танці. Я стежив за рикшею кулі, що йшов за тобою».


«Чим менше про це буде сказано, тим краще, – подумав Нік. Тепер він був на межі довіри їй - до певної міри і з деякими застереженнями.


«Ви пішли за Ладвеллом, коли він пішов із танців? Що він зробив? Куди він пішов?"


«Він пішов із танців близько одинадцятої. Рікша пішов за ним. Я пішла за ними обома. Людвелл пішов до себе додому, в квартиру неподалік університету, і переодягнувся. Поки він був у квартирі, рикша зробив телефонний дзвінок. Потім він пішов, просто побіг геть”.


«Назад до клубу, щоб стежити за мною, – подумав Нік. Вони вже цікавилися мною.


«Невже інший тонга підібрав Людвелла, коли він виходив із квартири?»


«Так. Я знову пішла за ними обома. Я почала дуже хвилюватись. Я думала, що у Людвела тепер мають бути гроші з собою, і я знала Тигрів. Але я нічого не могла вдіяти. Тигр ніколи не випускав Людвелла з його поля зір. Я не міг попередити його, не вибухнувши».


Нік погодився. "Схоже, Людвелл знав, що за ним стежать?"


Ні. Він поводився так, ніби він був відкритим. Я й досі цього не розумію».


"Я можу зрозуміти." Він подумав про напої, які чоловік пив у клубі. Богові відомо, скільки ще в нього було вдома. Звісно, для нервів. І був його фаталістичний стан розуму. Мабуть, так чи інакше, йому було байдуже.


Тепер N3 сказав: «Ладуелла, мабуть, вели протягом кількох тижнів, як я це бачу. І не знав про це. знали, що він був агентом ЦРУ. Але його вбив Тигровий Тонг, а не китайська контррозвідка. Я не знаю. цілком зрозуміло. Як Tiger Tong потрапляє у дію? "


Її тихий смішок був невеселим. «Це найпростіше, містере Харрінгтон. Суспільство Червоного Тигра – це гангстерська організація. Вони працюють на кожного, хто їм платить. Червоні китайці платять їм добре. Для китайців простіше і, ймовірно, дешевше найняти найнятих робітників. «Тиграм» має робити свою брудну роботу в Гонконгу, ніж встановлювати складний апарат. От і все ".


«Але вони точно знали, коли вбити Людвелла. Незадовго до того, як він вирушив до Китаю, і коли він мав усі ці гроші».


"У Пекіні не дурні", - сухо сказала вона. «Вони одержують те, за що платять. Джим Пок дуже ефективний».


"Я вірю в це. Сьогодні він набагато багатший. Але продовжуйте. Коли і як вони отримали Ладвелла?


«Він сів на пором до Коулуна. Було трохи почекати, перш ніж пором пішов, і Тигр зробив телефонний дзвінок. Потім він пішов за Людвеллом на борт порома. Я теж. Коли ми досягли сторони Коулуна, Людвелл вирушив до готелю Peninsula, щоб відпочити та випити. Або так, я гадаю. Він увійшов до бару. За кілька хвилин він вийшов і пішов на вокзал. Не пасажирський, а вантажний...


"Фрахт?"


«Так. Це темний та самотній район ночами. Він полегшив їм завдання. Занадто просто. Я бачив це з тіні божественного будинку. Поруч із ним з вереском підскочила велика машина, і його втягли всередину. Він спробував утекти. билися, і вони вирубали його кийками. Я знав, що він був майже мертвий, і я нічого не могла вдіяти. Але я мала йти за ними. Я ризикнула, взяла таксі і пішла за ними – це зламало мені прикриття, як бідної жебрачки, але мені довелося це зробити. Водій таксі подумав, що я збожеволіла. Він не рушив, доки я не показала йому гроші».


"Куди вони його забрали?"


“Не дуже далеко. Це мене трохи спантеличило, поки я не побачила, що будівля належить Джиму Поку. Воно знаходиться на складських дворах. Я чекала, знаючи, що відбувається всередині, доки не вийдуть люди Поки що, Тигри.


Вперше її голос зірвався. «Я… я знала, що було у кошику. Я добре знаю роботу тигрів. Я знову пішла за ними, бачила, як вони залишали кошик у старому будинку на вулиці Шанхайській. Потім вони поїхали. Цього разу я не пішла за ними. . Я була в розпачі та налякана. Я не знала, що мені робити без Людвелла та грошей. Я..."


«А потім, – м'яко перервав його Нік, – ти подумала про мене. Правильно?»


Він почув її зітхання у темряві. Коли вона затяглася, її цигарка спалахнула. «Так. Б… але як ти дізнався?


"Я точно не знав", - зізнався Нік. "Я здогадався. Ви були у розпачі і бачили, як я зустрічався з Лудвеллом на покинутому пірсі. Ви думали, що я теж із ЦРУ?»


“Я думала, що ти звідти. Я добре тебе розглянула, і, ну, ти виглядав здібнішим, сильнішим і витривалішим, ніж Людвелл. У будь-якому разі, я думала, що в цих обставинах це має бути більше, ніж просто світська зустріч».


"Ви помилялися", - м'яко сказав їй Нік. «Це було суто соціальним. Або майже так. Він хотів, щоб я надав йому ласку, от і все».


"Як ви кажете, містере Харрінгтон". - Вона здавалася непереконливою.


Нік закурив їм обом ще одну сигарету. Він міг би випити, та вирішив пропустити. Він мав неприємне відчуття, що робота тільки починається. Передаючи їй сигарету, він сказав: «Отже, ви зателефонували до поліції та розповіли їм про тіло? Ви згадали мене. Ви хотіли подивитися, що станеться. Чому?


«Я не мав шансу поговорити з вами. Можливо, ви із ЦРУ, а можете й ні. Можливо, ви працювали на Пекін або на Джима Поки, і, можливо, саме ви видали Людвелла. Можливо, ви навіть підставили його бути вбитим. Я просто не знала! "


"Але чому поліція?"


«Я думав, що подивлюсь і подивлюся, як вони з тобою поводяться. Якщо вони незабаром відпустять тебе, а потім ти поїдеш до американського консульства, щоб зробити звіт - ну, я думав, що це буде майже напевно, що Ви також були із ЦРУ. Можливо, ви були навіть начальником Людвелла, про якого він не сказав. Звичайно, він не став би цього робити. Але коли я спостерігала за вами та Людвеллом, у вас було щось, що змусило мене подумати, що ви команда. Я ризикнула”.


«Так, звісно, дівчинка. Але тобі пощастило. Гадаю, я знайду свого генерала. Де він зараз?"


Вона зійшла з ліжка і стояла перед ним на колінах. Вона поклала йому руки на коліна і уткнулася в них обличчям. "Ти будеш? Ти справді допоможеш мені витягти його? О Боже! Я так рада. Так рада. Це - це дуже важливо, і з того часу, як Людвелл був убитий, все це було на моїх плечах. налякана до напівсмерті". Вона плакала.


Нік поплескав її по гладкій голові. "Я знаю. , І перестань хвилюватися. Мої плечі трохи більше за твої. Але де генерал?


Він чув, як вона нишпорила в темряві. Її мило та запах жінки були солодкими у темряві. Її волосся випромінювало тонкий аромат.


"Чорт візьми", - сказала вона йому. «Який я дурень. І хустки немає».


Нік перетнув кімнату в темряві і взяв із туалетного столика Сві Ло носову хустку. Він повернувся і простяг їй. Вона підвелася і повернулася до ліжка. "Мені дуже шкода. Я більше не робитиму цього».


"Ви були в напрузі", - сказав він. Ти будеш ще гірше. Сказати нічого, а попереду у нас страшенно багато роботи. А тепер, чорт забирай, де генерал?»


«Він ховається у занедбаному буддійському храмі неподалік села Хенкангхау. Це неподалік залізниці, але, звісно, нам це недобре».


"Зовсім немає. Як далеко це село від кордону?»


«Близько десяти миль прямою, але місцевість погана. Перед самою кордоном є гори, а згодом багато боліт. Було б небезпечно перекинути його через Шам-Чун. Я сподівався, що можливо, з твоєю яхтою чи навіть джонкою ми могли б..."


"Це пішло", - коротко сказав він їй. Ми ніколи не зможемо цього зробити. Я маю причини так говорити».


Марно говорити їй, що Смайт, мабуть, заарештує його в той момент, коли він спробує перемістити Корсар. Смайт, мабуть, все одно заарештував би його, якби він застав його в будинку Джима Поки. І там джонка Тигра; вона переслідуватиме Корсара кожну милю, навіть якби він міг пливти. Він не хотів влаштовувати морську битву у гавані Гонконгу. Він і так мав досить неприємностей.


"Є тільки одна дрібниця, про яку ти не згадала", - сказав він їй трохи лукаво. Це його розвеселило. Ви не могли звинувачувати її за те, що вона намагалася показати речі якнайкраще.


"Що?"


«Те, що китайці знають чи підозрюють, що ваш генерал десь неподалік кордону. Ось чому вони закрили кордон і рушили так багато військ, чи не так? Усі у Гонконгу це знають. Червоні можуть втратити багато обличчя, якщо генерал втече та напише свої мемуари у Вашингтоні. Вони не можуть втратити ще більше обличчя. Останнім часом їм не пощастило, в Африці, Індонезії і навіть у Пакистані. генерал йде, це може підірвати все небо. Все це правда, чи не так? "


"Так", - визнала Фань Су. «І це ще не найгірше. Генерал поранений. Сильно поранено. Він і двоє чоловіків, які його супроводжували, зіткнулися з патрулем по дорозі з Кантона. Ці люди були членами Undertong. Я думаю, вони обоє були вбиті. сподіваюся на це. Але якби один з них був живий, його змусили б говорити, і китайці дізнаються, що генерал знаходиться поблизу. Він був сильно поранений внаслідок стрілянини, але він втік і сховався у буддійському храмі. Якщо вони запідозрять десь поруч, вони все обшукають. Вони знайдуть його – лише питання часу. Нам треба поквапитися».


«Що ж, поквапся трохи повільно прямо зараз. Я сказав, що витягну його, і я зроблю це, але все по порядку. Перш ніж ми виберемося з Китаю, нам потрібно потрапити усередину. У тебе є ідеї з цього приводу?


Ні. У мене не буде жодних проблем, але біла людина не може цього зробити. Не зараз. Не як білий. Ладвелл сказав, що він має надійний спосіб потрапити всередину, але він ніколи не казав мені, що це було. "


Ніку довелося визнати, що він ніколи не зможе зійти за китайця. Не з такою суворою охороною.


"Ти занадто великий і сильний", - погодився Фань Су. «Вони помітять тебе за хвилину. І вони обшукують усі зараз, приходять та йдуть. Я не можу сховати тебе під своїми овочами».


Мозок Ніка працював із великою швидкістю. Мала бути відповідь. Потрапити всередину було непросто – він вирішив, що виб'є собі дорогу бульдозером, якщо знадобиться.


Він повільно сказав: Ти можеш увійти одна, добре?


«Так. Ніяких проблем. Вони звикли до мене і мого воза з волами. Але я не посміла б спробувати переправити…»


Ні. Ми цього не робитимемо. Але ви можете увійти окремо та приєднатися до мене. Питання - як мені потрапити?


Ідея промайнула в мозку N3 і почала рости. У Людвелла має бути все продумано, мабуть, у нього був якийсь трюк чи хитрощі. Може, йому вдасться виколупати мозок мертвої людини.


«Ви кажете, що Людвелл був біля вантажного сараю у дворі?» Нік потер щетину на підборідді. У Людвелла, мабуть, була дуже вагома причина ходити на склад вночі. "Подумай як слід", - сказав він Фань Су. "Все, що ви можете згадати. Все!"


Тиша. Він чув її легке дихання. Потім: «Ну, він не пішов у головний вантажний хлів. Поменше - я зараз згадала, там зберігають продукти, що швидко псуються. Я чула роботу холодильного обладнання».


«Хммм… там небагато. У будь-якому випадку це все вхідні речі. Гонконг не приносить їжу. А Людвелл їхав. Йому знадобиться…»


"Почекайте!" В її тоні було хвилювання. «У тому сараї є ще дещо – трупи!»


Нік клацнув пальцями. "Звісно. Ось і все, Су! Тіла чекають, щоб повернутися до Китаю, щоби їх поховали. Вони прибувають із усього світу. Вони мають відправляти їх назад щодня. Їй-богу, я думаю, у нас це є. Людвелл збирався перетнути кордон у труні! "


Вона сумнівалася. - "Ви збираєтеся спробувати це?"


"Це залежить від." - Нік був обережний, зважуючи усі кути. Людвелл мав свою власну організацію. Все було налаштовано. Він виконував пряму чи миттєву, позаштатну операцію, не гаючи часу. Була велика різниця.


«Це залежить від тебе, Су. Все на цьому етапі залежить від тебе. Наскільки добре організований твій Undertong у Гонконгу? Наскільки він ефективний - чи зможеш ти зробити щось поспіхом?»


«Я думаю, що ми є ефективними. Поки є лише кадри, але якщо ви не вимагатимете надто багато, можливо, ми зможемо це зробити. Але мені доведеться зробити це самотужки, ви розумієте. Я не можу розкрити…»


Нік різко засміявся. «Ще не довіряєш мені, га? Гарна дівчинка. А тепер послухай – ти можеш принести сюди дешеву труну з отворами для повітря», яку не можна помітити? Чи можете ви тут отримати документи про допуск в агентстві Китаю, щоб відвезти вашого бідного старого дідуся назад до Китаю? Це найголовніше, документи”.


«Я можу їх підробити. Це займе годину чи близько того».


"Зроби це. Візьми одяг для поховання. Хіба не існує звичай розфарбовувати обличчя померлих, щоб вони стали молодими?»


Вона подумала мить. "Вже не так багато, але раніше це було зроблено".


«Моє обличчя буде розфарбоване. Я був старомодним дідусем. Ви знаєте, прохання про поховання. Це має спрацювати. Що ви знаєте про розклад поїздів?


"Це легко. На день ходить лише один поїзд. Він вирушає з кінцевої зупинки в Гонконгу опівдні і прибуває до Ло Ву близько години дня. Кожен має перетнути кордон і перевірити свої документи».


"А як щодо вантажних вагонів?"


«Якщо вони їдуть до Китаю, їх перевіряють на кордоні, а потім опечатують. Це складнощі у вашому плані. Я думаю, що першою зупинкою після кордону буде перехрестя Камфор-Хед. Я мала б відправити туди труну. Поїзди не зупинятимуся в маленьких селах. Тож мені доведеться приїхати на перехрестя Камфор-Хед, щоб витягти вас”.


Розумна дівчина. Вона вже думала наперед, слідуючи плану. «Це може спрацювати, – сказав собі Нік. Це було досить зухвало. І його успіх був сильним і хорошим.


Як далеко від цього перехрестя до храму, де ховається генерал?


«Двадцять миль чи близько того. Нам доведеться пройти пішки, а місцевість сувора».


"Нічого страшного. Ми зробимо це вночі і дістанемося до храму на світанку. Це дасть мені цілий день, щоб все обдумати, поки ми лягаємо спати. Обов'язково візьміть із собою гарну карту і компас - якщо зможете. Робіть це без небезпеки. Інакше пропустіть їх”.


«Вони давно не обшукували мене чи мій візок. Я підіграю деяким прикордонникам – вони дурні черепахи і думають, що одного разу вони збираються заманити мене до своїх бараків».


Нік підвівся і попрямував по спальні. «Отже, це все. Принаймні ми розпочнемо реалізацію цього плану. Ви йдете зараз і починаєте все рухатися. Я залишусь і подбаю про Сві Ло, коли вона повернеться додому. Якщо вона це зробить. авантюра, але ми маємо це зробити. Ми повинні тримати парі, що Джим Пок не втрутиться, що слуги не повернуться, і що люди поки не зрозуміють, де ми знаходимося. Це багато якщо. Тепер ви йдете. Вам доведеться спуститися до канатної дороги – краще не брати таксі з цього району – і забрати труну та папери сюди до світанку, якщо можливо. Обов'язково використовуйте людей, яких ви можете довіряти. Ми визначимо час пізніше. Я не хочу проводити у цій труні більше часу, ніж треба».


Він випустив її через задні двері. Дощ припинився, але все ще залишалося туманним та сирим. На ній знову були чорні джинси та гумові туфлі. Він оглянув її зап'ястя і виявив, що воно не зламане, а тільки сильно забите і розтягнуте. На ній був браслет.


Збираючись вислизнути в туман, вона завагалася. «Дівчина, яка тут живе – ви не збираєтеся її вбивати?»


"Ні, звичайно, ні. У цьому не буде необхідності. Але я маю захистити її, якщо зможу. Я планую інсценувати фальшиве пограбування та залишити її пов'язаною. Це трохи помітить наші сліди і може навіть обдурити Джима Поки".


"Я сумніваюся, що."


"Я теж", - сухо сказав Нік. «Але це найкраще, що я можу вигадати. Чому ти турбуєшся про неї?


«Я не знаю, щоправда. Але якщо вона невинна у всьому цьому, мені не хотілося б, щоб їй було боляче».


"І я теж. Я зроблю все, що в моїх силах. А Суї Ло з тих, хто знає, як подбати про себе. А тепер йди».


Вона нахилилася до нього і легенько поцілувала губи. Її губи були солодкими, як бутони лотоса. "Ят низьке сонце фон".


"І твоя дорога теж", - сказав Нік. Він зачинив двері і повернувся до холу, щоб дочекатися Суї Ло.


Поки він чекав, він трохи хвилювався. Він мав зануритися в глибокий транс, йога-пратьяхара, що викликає подобу смерті. Він ніколи не робив цього раніше. Як він сказав дівчині, це була пекельна авантюра. Він збирався заснути, і, якщо йому пощастить, він ніколи не прокинеться.


Розділ 10


Ходячий труп


Його мозок прокинувся раніше всього тіла. Він одразу усвідомив рота. Рот і хутра. Сам собою м'який, червоний, безтілесний рот. Пухке хутро нагнітає в нього гаряче солодке повітря. Псих! Він, мабуть, все ще знаходиться в трансі, хоча ви не повинні були бачити сон у йога-трансі. Виходить, вони помилялися. Його старий гуру помилявся. Тому що йому напевно снилися цей гарячий рот, що задихається, і це хутро.


Нік Картер розплющив очі. Він відчув дотик легкого дощу до обличчя. Зубчастий камінь притулився до його спини, і його пальці, коли аферентні нерви повільно ожили, відчули соснові голки. Його розум почав каталогізувати подразники: він живий, він був на відкритій місцевості, йшов дощ, було темно - і хтось його цілував!


Все це повернулося назад. Він живий! Це спрацювало. Він перетнув кордон у труні, у товарному вагоні з безліччю інших трун, у кожному з яких були китайці, які поверталися на відпочинок у свою рідну провінцію. Але чому поцілунки? Було приємно, але чому? Це був пекельний час для поцілунків! І гаряче хутро, що накачує його - все-таки він бранець? Чи було це якесь нове китайське катування, хитре і хитре?


Нік підняв руку і відчув м'якість. Груди жінки. Вона лежала на ньому, її рот був притиснутий до його губ, дихаючи в нього. Він лагідно відштовхнув її і сів. "Я в порядку."


"Слава Богу! Я була така налякана. Я думав, що ти справді мертвий. Я не знала, що робити, тому коли я витягла тебе з труни, я спробував реанімацію рот в рот. Я справді не думала про це. Що це працюватиме. Я, о, не знаю, що я думала! Вона почала різко сміятися, і він почув початок істерії.


Нік ніжно ляснув її по обличчю. Вона відсахнулася, потім перестала сміятися і, все ще стоячи на колінах, подивилася на нього. Одна рука пестила щоку, яку він вдарив. «Знаєш, ти мав вигляд мертвий! Труну відкрили на кордоні».


"Христос!"


Вона знову розсміялася, все ще нервуючи, але тепер з осудною ноткою в голосі. «Я теж думала, що помру! Але ти їх обдурив. Ти всіх обдурив. Ти виглядав таким мертвим!


Нік підвівся на ноги і потягнувся. Його великі м'язи були жорсткими та болючими при поверненні до життя. «Ця пратьяхара справді працює», - сказав він. "Як це працює. Я почуваюся мертвим. Де ми?"


«За кілька миль на південь від перехрестя Камфор-Хед. Я не можу тягнути вас далі, і я згадала це місце». Вона вказала на невелику скелю за Ніком. Вони опинилися в густих чагарниках бамбука і гігантського баньяна. «Там є невелика печера та поруч струмок. Але я не думаю, що нам варто залишатися тут. Це надто близько до дороги, і скрізь солдати. Регулярні частини, ополчення та навіть танки. Я гадаю, що тепер це точно. що один із кур'єрів говорив перед смертю, і вони знають, що генерал десь тут. Це лише питання часу, коли вони знайдуть храм».


Наче на підтвердження її слів Нік почув ричання вантажівок з дороги. Він зазирнув крізь бамбук і побачив їх принаймні дюжину з них у колоні, що прямувала на південь.


"Ти правий. Нам краще йти. Де труна?»


Вона вказала. "Ось там. Я не могла підняти тебе, тому мені довелося зіштовхнути його з візка. Він зламався, і я витягла тебе».


Він поплескав її по руці. «Гарна дівчинка. Ви проробили чудову роботу, Фань Су. Я думаю, ми впораємося. Але поговоримо пізніше. Прямо зараз ми переїжджаємо!»


З хибного дна в труні він витягнув свою зброю, а також одяг, карту, компас і плоский ящик з аптечкою. Фальшиве дно було ідеєю Фань Су та Нік визнав, що це було добре. Краще, ніж везти речі у возі. Якщо прикордонники дійшли до того, що обшукали труну на предмет хибного дна, гра все одно зірвалася б до дідька.


Поруч із розбитою труною стояв двоколісний візок з довгими ручками, на якому вона перевезла його з вокзалу. Нік знайшов струмок і занурив обличчя в холодну воду, змиваючи фарбу з обличчя, а вона пила і розповідала йому, як це було на станції.


Фань Су була схильна ігнорувати це, але час від часу він помічав тремтіння в її голосі. Він запитував, як довго вона зможе протриматися в такій напрузі. Сподіваюся, доки вони не переправлять генерала через кордон, але Нік знав, що не може на це розраховувати.


«Це було справді дуже легко», - сказала вона тепер. «Документи були в порядку, а на кордоні завжди ведеться справжній обшук, тому міліція безтурботна та лінива. Я почекала, доки не стемніло, коли світить погано. Вони майже не звертали на мене уваги. моє обличчя і волосся, і я тряслася і скиглила. Ви були на платформі з двома іншими трунами. Мені довелося дати одному молодому негіднику п'ять гонконгських доларів, щоб допомогти мені занурити вас у візок. Потім я пішла. Ніхто не звертав уваги. Люди всі налякані та сидять удома. Досі це було дуже легко”.


Нік прив'язував піхви стилета до руки і клав «люгер» у пластикову кобуру на поясі. Він скинув похоронний одяг і тепер одягнув стьобаний костюм і шапку з пошарпаної собачої шкіри. На відстані він міг би пройти перевірку на китайця – дуже великий та товстий китаєць – але на крупному плані він був би мертвий. Буквально.


Він увійшов у невеликий сосновий гай, щоб полегшитись і поправити газову бомбу П'єра між ніг. Він почув, як Фань Су пішла в кущі у протилежному напрямку. Коли він повернувся, він виявив, що вона вмиває обличчя у струмок. Нік добре подумав і тепер ухвалив рішення. Він розповів їй, хто він такий та на кого працює. Найголовніше все, що їй потрібно було знати, щоб розуміти його і довіряти йому.


Дівчина дивилася на нього, її великі карі очі злякалися. «Т-ти справді Нік Картер! З АХ, організації вбивств?


«Нас сильно обмовили», - похмуро посміхнувшись, відповів Нік. «Нашими ворогами. Ми не вбивці, знаєте. Тільки кати. Ми діємо за якимось золотим правилом, можна сказати - ми чинимо з іншими, перш ніж вони зможуть зробити з нами!»


Він додав: Це суворо між нами, ви розумієте. Ви зватимете мене Нік - більше нічого. Коли все закінчиться, ви забудете, що колись бачили мене, а я нічого вам не сказав. Зрозуміло?


Су витерла обличчя рукавом. Тепер вона причесала пальцями своє поплутане темне волосся. «Зрозуміло, Нік. Але забути таку людину, як ти, буде нелегко. Але я обіцяю спробувати».


Нік обійняв її і легко поцілував. Вона чіплялася за нього, обвиваючи руками його шию, а її струнке тіло податливо чинило опір масивності його кісток і сухожиль. "У нас буде трохи часу", - прошепотів він. "Пізніше, коли це закінчиться, Су".


Він обережно відштовхнув її. «А тепер, уперед. Я хочу бути на відстані крику від храму до світанку».


Це була незабутня ніч. Навіть його величезна сила зазнала випробування; він не розумів, як дівчинка витримувала. Похід був кошмаром, задуманим у пеклі. Після першої години ніхто не мав полювання для розмов. Нік йшов і вона вела, наполегливо, спотикаючись і падаючи. Іноді Нік переносив її на милю або близько того, доки вона не наполягала на тому, щоб її відпустили.


Вони не наважилися їхати дорогою Хенкан. Вона була сповнена військ і вантажівок, і час від часу вони чули зловісний рев рухомих танків. Вони спробували пройти паралельно дорозі, в тисячі ярдів на захід, і незабаром опинилися в болоті рисових полів, дамб і канав по коліна в багнюці. Жалюгідна дрібна мряка не вщухала. Не було й натяку на місяць, а небо було вологою, чорною задушливою ковдрою. Нік захоплювався здатністю Су не втрачати орієнтацію.


Під час короткої зупинки для відпочинку вона пояснила. "Я народилася недалеко звідси", - задихалася вона. «У Вайчоу. Я виросла в цій країні - доти, доки не переїхала жити з бабусею та дідусем до Штати і вступила до коледжу».


Нік витяг обличчя з бруду, щоб дізнатися, як називається її коледж.


«Беннінгтон. У Вермонті. Ви про це знаєте?


"Я знаю це" Якось, давним-давно, він знав милу дівчину з Беннінгтона. Тепер він згадав, що дівчина була ключовим словом. Бруд на його обличчі потріскався, коли він усміхнувся. Дивно думати про це зараз!


Гелікоптери підлетіли до того моменту, коли вони збиралися покинути канаву. Вони знову розпласталися в болоті і слухали, як обертаються ротори, коли вертоліт пролітав над ними, дуже низько


«Досі, - сказав Нік, - я лаяв дощ і туман. Тепер я сподіваюся, що він триватиме цілий день. Я, мабуть, послизнувся – я не розраховував на «коптери».


Су лежала на руках для тепла. Вона кивнула йому в груди. «Поруч із кордоном є майданчик. Вони знову зникнуть, як тільки вона очиститься».


Вони пішли далі. Невдовзі дівчина рушила вперед з дороги, і вони почали огинати чи підніматися на низку невеликих піків і дертися через серію глибоких вузьких ярів. Якось Нік послизнувся на сланці, мало не підвернув кісточку і вилаявся з почуттям і великим артистизмом. Су приклала палець до губ. «Ми маємо бути тихішими. Цей туман поділяє два шляхи, Нік. Ми їх також не бачимо. Якщо ми натрапимо на сторожову посаду, буде погано».


"Для них", - похмуро сказав він їй. Але вона мала рацію. Після цього він вилаявся собі під ніс.


Вони почали впевнено підніматися. Вони досягли плато, посадженого соснами, камфорами та кедрами. Рідкісна трава під ногами вже була вбита взимку. Де-не-де валуни збиралися гротескними утвореннями. Вони зупинилися для ще одного перепочинку, притулившись один до одного в неглибокій печері, утвореній двома вигнутими камінням.


Судніла від холоду. Він притис її до себе. «З цього моменту ми маємо бути особливо обережними», - сказала вона. «Не лише патрулів. Тут і вовки, і кабани, і наскільки я чула багато бандитів».


"Бандити?" - Він різко засміявся. «Я думав, що великий уряд у Пекіні знищив усіх бандитів. Але, можливо, це й добре. Чи зможете ви використовувати їх у своєму Андертонгу?»


"Ні. Вони ненадійні. Більшість із них насправді не бандити, а просто люди, які не можуть перетнути кордон. Або які втекли і були відправлені назад, а потім знову втекли від комуністів. Вони ніколи не перестають намагатися дістатися Гонконгу".


N3 сказав, що це справді був пекельний рай – без каламбуру – коли потрібно було будувати стіни, щоб утримувати людей усередині, а не зовні.


Коли настав час рухатися далі, він сказав: «Як далеко тепер до храму? До світанку залишилося недовго». Ніхто з них не мав годинника. Така розкіш могла легко видати їх.


Фань Су встала з легким стоном, вигнувши спину і потерши руки. «Зараз недалеко. Можливо, дві милі. Ми підійдемо до крутого урвища, де закінчується плато, а внизу в долині знаходиться храм». Вона змусила себе трохи розсміятися. «Але ми не зможемо побачити це у цьому… у цьому смозі! Він гірший, ніж Лос-Анджелес». "Ви теж жили там?"


«Я жила у багатьох місцях, Нік. Я житиму в більшій кількості місць - поки я живу і займатимуся цією роботою. Це буде все моє життя або поки що Китай не стане вільним».


І це, - трохи сумно подумав Кіллмайстер, - мабуть, буде на все твоє життя. Як справи йшли. Чан, трохи кращий за колишнього бандита і воєначальника, а тепер у нього сечовий міхур, що лопнув, ніколи б не повернувся на материк без допомоги США. Вашингтон не збирався ув'язати у сухопутній війні у Китаї. В'єтнам був досить неприємним. Він погладив її забруднене брудом волосся, яке чомусь все ще пахло свіжістю, і обійняв її.


Давай. Що раніше ми виведемо вашого генерала, то швидше ви почнете планувати вторгнення. "


Вона вивчала його обличчя в першій слабкій блідості зорі. "Ви смієтесь наді мною! Думаєте, я безнадійний любитель?


"Я не знаю. Ти була приголомшливою, Су. Нас би зараз тут не було без тебе. Але з цього моменту все буде тяжко. Справді грубо. Давай».


Погода стала перекручено суворою. Коли вони досягли краю плато, дощ припинився, і хмари почали розсіюватися з дивовижною швидкістю. Нік люто прокляв богів погоди, не зважаючи на синтаксис та граматику.


«Дощ і туман усю ніч, коли він нам не потрібний, а тепер він прояснюється! Тепер! Ці прокляті вертольоти весь день дзижчать, як бджоли».


Вони сховалися в густій порослі мокрої папороті біля краю. Глибокий яр під ними все ще був наповнений клубком білого туману, що клубився, що чіплявся за гребені і валуни, як втрачені привиди. Це нагадало Ніку одну з другорядних ям пекла Данте.


"Ми будемо в храмі", - сказав Фань Су. "Вони не можуть нас там виявити".


"Ми також будемо нерухомі і безпорадні", - похмуро сказав Нік. «Це не годиться. Ми маємо залишатися мобільними. Я повинен бути в змозі нишпорити і знаходити вихід. Як далеко, на вашу думку, від храму до кордону?»


"Може, миль п'ять".


Його сміх був різкий і холодний. «Це, мабуть, найдовші п'ять миль з наших п'ятірок, люба».


Вона потягла його за руку. "Можливо ти правий. Тож почнемо. Тепер я досить легко можу знайти шлях до храму. Дорога слизька та небезпечна, але я її добре знаю. Чому ти чекаєш?


Він потягнув її вниз. "Тому що я хочу бути впевненим, що все там гаразд. Почекаємо, поки туман розсіється і ми зможемо побачити храм. Припустимо, вони вже знайшли вашого генерала. Ви думаєте, вони це покажуть? Ні. Вони почекають, поставлять пастку, знаючи, що хтось прийде за ним... Вони хочуть усе, що можуть, ці виродки... Вони хотіли б розбити твій Андертонг! . Повір мені."


Вона влаштувалася в папороті поруч із ним. Він відчув її тремтіння. «Так, - визнала вона, - ти маєш рацію. Це може бути пастка. Вибач, Нік. Я не такий фахівець, як ти.


Він стиснув її коліно. "Ні. Але ти робитимеш, поки він не з'явиться, люба.


Вона підкралася до нього в обійми, і він ніжно поцілував її. Так близько до ніжності, як тільки міг. Коли він відчув, що її тіло починає підкорювати його розум, він усунув її від себе. «Досить буде часу для цього, – подумав він.


Якщо вони це зроблять.


Розділ 11


Генерал


Нік Картер очистив невелике коло землі і підняв палицю, щоб зробити грубий сонячний годинник. Судячи з пори року та широти, лише після дев'яти туман розсіявся достатньо, щоб вони могли побачити храм. Вони лежали глибоко в папороті, доки Нік вивчав сцену. На заході все ще було похмуро і темно, але на сході сонце пробивалося крізь хмарність. Незабаром гудітимуть гелікоптери.


Храм був невеликий, збудований з каменю та цегли брудного кольору, і стояв приблизно на півдорозі через долину, що йшла зі сходу на захід. Вони були північному краю. Вузька кам'яниста стежка, досить широка для возів на волах, вела через яр. Храм стояв осторонь цієї стежки на великій галявині, облямованій бамбуком і довгими занедбаними банановими та мандариновими деревами. Задня частина храму, мабуть, була врізана в пагорб позаду нього, поросли висхідними хвойними деревами. Ні в маленькій долині, ні навколо храму не було жодних ознак життя.


Фань Су пояснила, що храм було закинуто майже сто років тому. «Люди тут гадають, що його захопили злі духи. Священики не змогли вигнати духів, тож люди поїхали. Ніхто з мешканців села чи фермерів не піде до храму».


"Це допомагає", - визнав Нік. «Нам не доведеться турбуватися про шпигунів. Я маю сумніви, що це зупинить комуністів».


Десь праворуч, на заході, загавкав собака, і він почув потривожену рвану какофонію гусей. Він скоса глянув на Фань Су.


«Там маленьке село. Насправді селище. Думаю, що близько десяти будинків. Є таверна та бордель. Іноді ними користуються солдати. Особливої небезпеки нам немає. Жителі села не підходять до храму».


Нік прибрав інформацію. Там, де була таверна та бордель, були солдати. Звичайно. Можливо погано. Або це може бути добре.


Він встав і змахнув землю та гілки зі свого одягу. «Тоді ходімо. Це, мабуть, так ясно, як ніколи. Ми просто підемо стежкою до храму. Я використовую палицю і прикидаюся старим і покаліченим. Ви ведете мене. Якщо за нами спостерігатимуть можливо, ми зможемо зійти за пару жебраків або за когось із китайців у бігах».


"Лам?"


Він усміхнувся і підморгнув їй. «Вони знехтували твоєю освітою в Беннінгтоні. Пішли».


Але коли вона почала підніматися, він знову штовхнув її. Його вуха, надзвичайно гострі, почули це задовго до неї. Вони знову закопали в папороть, і Нік натягнув на них трохи тягучого, все ще вологого листя. «Не рухайся, – попередив він. «Не дивись нагору, що б ти не робила. Закрийте обличчя. Я думаю, наш одяг досить брудна і брудна, щоб пройти повз, але не рухайся!» Рух був смертельним зрадником.


Вертоліт, мов метелик, чиє тіло освітлювало слабке сонячне світло, пронісся з півдня. Це було дуже низько. Нік розрахував висоту близько ста футів. Чорт!


Гелікоптер пролетів над невеликою долиною. Нік не насмілювався дивитися, але розумів це досить добре. Клята істота ширяла над храмом. Якщо він приземлиться, якщо вони зараз обшукають храм, все буде закінчено. Йому просто треба буде покинути місію і спробувати повернутися до Гонконгу.


Його рота притулилися до маленького м'якого вуха Фань Су. «Якщо ваш генерал тепер тиняється зовні, він у них є».


Він ледве міг почути її відповідь, незважаючи на стукіт лопатей ротора. «Він не виходитиме. Він дуже поранений. Мабуть, у комі чи навіть мертвий. У будь-якому разі, він у печері позаду храму. Навіть якщо вони обшукають, вони можуть знайти його».


Двигун вертольота збільшив оберти. Нік миттю побачив корабель, коли він подався вгору і пішов. Це тривало північ. "Можливо, це добрий знак", - подумав він. Вони ще шукають генерала.


Але тоді він не знав, де знаходиться їхній командний пункт - і вони будуть на радіозв'язку. Це нічого не означало. Вони помітили храм і Ніку це не сподобалося. Це викликало в нього почуття холоду та дискомфорту.


Коли вертоліт зник з поля зору на півночі, він підняв дівчину прямо. "Хубба", - наказав він. "Давайте спустимося туди і під укриття".


Вони злякалися лише один раз дорогою до храму. У бамбуку почулося кректання і шарудіння, і Нік побачив іржаву коричневу шкуру. Він витяг "Люгер", але Фань Су просто прошепотіла: "Кабан" і пішла далі.


Вони увійшли до храму під гниючою аркою. Воно було маленьким, брудним і пахло часом і щуром послідом. Гострі червоні очі спостерігали за їхнім входом, і вони чули застережливі писки.


Фань Су попрямував до задньої частини храму. Це був великий валун, його вершина була відколота, утворивши щось на зразок вівтаря. Дівчина подивилася на Ніка. «Сподіваюся, ти зможеш його зрушити. Щоб поставити його туди, були потрібні всі сили чотирьох людей. Немає жодної противаги, ніякого трюку».


Раніше вона не згадувала таких чоловіків, і Нік здивувався, що вона все ще не розповідала йому всього. Він схвалив. З неї ще може вийти хороший агент, якщо вона проживе досить довго.


Він уперся обома руками в гігантський камінь і нахилився до нього, перевіряючи. Він не зрушив з місця. Має важити п'ятсот чи шістсот фунтів. Він озирнувся у пошуках допомоги, всього, що могло б служити опорою та важелем. Нічого. Значить, це має бути чиста мускулатура.


N3 уперся великими руками в камінь, глибоко зітхнув і штовхнув. Він атакував з люттю, щосили, що в нього було, вени на його лобі і щоках виступили пурпурним рельєфом. Камінь зрушив на дюйм чи два, не більше.


Нік зупинився, задихаючись. "Це були четверо сильних чоловіків", - сказав він їй. «Відійди. Мені доведеться використати ноги».


Дівчина дивилася спокійно, захоплення та трепет у її очах. «Ми мали задіяти важіль», - сказала вона. "Я не думала".


"Неважливо. Я відсуну. Але відсунься зараз - він може котитися».


Вона відступила майже на вході. Нік став спиною до пагорба, а точніше до задньої частини храму, і напружився. Він розправив свої масивні плечі, підстрибнув і уперся обома ногами в камінь. Довгі м'язи на його стегнах стиснулися і рухалися під тілом, як змії під час удару. Повільно валун почав рухатися. Він зупинився, знову рушив, коли Нік напружився, зупинився, знову рушив і почав розгойдуватися. Він із гуркотом упав, відкотився на кілька футів і зупинився.


Нік витер лоба тильною стороною долоні і посміхнувся Фань Су. «Я, мабуть, трохи не у формі».


Вона вже пройшла повз нього і заповзла в маленьку чорну дірку, яку приховував камінь. Нік пішов за нею рачки. Вона різко зупинилася, і він ударив головою у її маленькі тверді сідниці. Її голос, приглушений чорними стінами маленької печери, повернувся до нього.


"Він живий! Я чую його подих».


"Добре. Давай витягнемо його з цієї дірки. Йому не вистачає повітря».


«Зараз. Десь тут сірники». Він чув, як вона нишпорила і лаялася собі під ніс. Потім спалахнув жовтий сірник. Він дивився, як вона запалює вогник свічки. Крихітне полум'я показало круглу дірку з низькою стелею, вириту на схилі пагорба. Не могло бути понад десять на десять. Посеред земної кімнати на піддоні із брудної соломи лежав чоловік. Поруч із піддоном був розбитий горщик, наполовину повний води і щось, що могло бути пачкою книг, загорнутих у рвані та забруднені газети.


"Повернися до входу і стеж", - скомандував Нік. «Я виведу його. Тепер він живий, добре, але я не знаю, як довго.


Коли вона проскочила повз нього, він узяв свічку і потримав її, щоб краще розгледіти старого на піддоні. Його серце впало. Небіжчик Генерал Сун Йо Чан, з китайського генерального штабу, виглядав так, ніби він збирався це зробити.


Генерал був худий скелет лимонного кольору. Його голова здавалася надто великою для його тендітного старого тіла. На ньому були брудно-білі мішкуваті штани, прикріплені до його худорлявого живота солом'яною мотузкою. Його ноги були босоніж. Його єдиним іншим одягом була рвана футболка і сірий піджак, на якому були відірвані всі гудзики. Він лежав на ліжку криво, його величезна голова була надто важкою для стеблової сухої шиї, а очі були заплющені. N3 не сподобався звук важкого дихання, хрипкий перевантажений звук, який з'являвся надто рідко.


Найбільше Ніку не сподобався нерівний наліт крові та гною на грудях генерала, трохи нижче виснажених ребер з правого боку. Рана кишки! Плюс, безперечно, пневмонія. Якби вони врятували генерала, то це могло бути диво. По обличчю Ніка промайнула крива посмішка. Якщо вони взагалі виберуться, це станеться диво! Що ж, він непогано вмів робити чудеса.


Він опустився навколішки поруч із старим і обережно підняв його, зробивши колискою його великі біцепси. Він припустив би близько 90 фунтів. Фань Су важитиме більше.


Він поклав генерала біля входу, щоб він міг отримати якнайбільше світла та повітря. Вони не мали ні їжі, ні води, крім тієї, що була в розбитому горщику, але це не мало значення. При ранах кишечника не можна було їсти та пити. Водою можна було промити рану, хоча зараз вона могла бути зараженою.


Фань Су взяв воду і аптечку і присіла поряд з ним навпочіпки, поки Нік обнюхував рану. Старий не розплющував очей і не говорив.


Фань Су знала, що робила. З широко розплющеними очима вона запитала: «Гангрена?»


"Я не знаю. Я недостатньо лікар, щоб бути впевненим. Пахне не так уже й погано. Але це погано – рана кишки та куля все ще в ньому. Якщо ми зможемо перекинути його через кордон і до лікарні, там зможуть вилікувати це. Може й ні. Я..."


Генерал розплющив очі і глянув на них. Це були дуже темні маленькі очі, каламутні та гарячкові, але в них світився розум. Він сказав щось, чого Нік не міг збагнути. Дівчина відповіла і кивнула, усміхаючись старому. Він знову заплющив очі.


Нік узяв із комплекту шматок марлі. Він вирішив не використати воду. "Про що все це було?"


Все ще сидячи навпочіпки, вона взяла брудну, тендітну руку генерала з довгими пальцями і взяла її. «Мандарин. Він трохи розуміє англійською, але не говорить ним. Він сказав, що, якщо довга дорога манить, він повинен слідувати нею. І він просить вас про ласку».


"Яка послуга?" Нік приклеїв марлю на рану після того, як полив сіркою на розірвану гнійне тіло. Це було все, що він мав, усе, що він міг зробити. Аптечка першої допомоги була старою, мабуть, із чорного ринку, і ніколи не призначалася для боротьби з ранами кишківника чи гангреною.


"Він хоче, щоб ви вбили його, якщо нас схоплять", - сказала дівчина. «Вистрілили у нього. Він визнає це великою ласкою. Він боїться, що його витягнуть на площу в Пекіні, роздягнуть і принизять перед стратою».


Нік кивнув. «Якщо він не може врятувати своє тіло, він хоче врятувати своє обличчя, га?»


«Він даосист. Думаю, тож він вижив так довго. Лао-цзи проповідував це - виживання майже за всяку ціну. Це пояснило б, чому він так довго грав разом із комуністами». Фань Су знизав плечима. «Ми в Андертонгу багато знаємо про цю людину. Ми спостерігали його. Тепер він старий, мені здається, йому за сімдесят, і він готовий померти. Ви знаєте, він був другом дитинства Чанга. І він у Генеральному штабі багато років”.


Нік подивився на трупоподібну постать старого генерала. Вдалині промчав літак. Десь у ярі бурмотів голуб.


«Він приз, – визнав Нік. «Я сподіваюся, що ми зможемо зберегти йому життя. У цьому старому лисому черепі, мабуть, зберігається багато секретів». Він згадав пакет, який лежав поруч із піддоном у схованці. Він послав її за цим. Коли вона повернулася, вона посміхалася. Вона кинула йому пакунок. «Я гадаю, це дуже важливо. Відчуйте вагу!


Він мало не впустив пакет. Він зірвав газети і знайшов три книги у свинцевих обкладинках. Він дивився на Фань Су. «Кодові книги. Військово-морський кодекс, або принаймні вони належали ВМФ. Їх треба втопити у надзвичайній ситуації. Це важливо, майже так само важливо, як і він, якщо вони не замінені, і китайці не знають, що вони скомпрометовані. У такому разі вони більше ніколи ними не скористаються”.


Генерал знову розплющив очі. На цей раз він подивився на Ніка. Тепер у старих очах було більше життя. Він швидко заговорив з дівчиною китайською. Вона слухала та кивнула, і Нік помітив, що вона, схоже, потішила.


"Що тут кумедного?"


«Вибачте. Я не хочу здатися грубим. Але я думаю, що в такий час добре сміятися.


Нік усміхнувся і поплескав генерала по тендітному плечу. "Я згоден. Але дозвольте мені розповісти про це. Що за жарт?


«Чи жарт, правда. Але він каже, що ти не та людина, яку він мав зустріти. Він трохи підозрілий».


«Я думаю, він має на увазі Ладвелла? Тоді поясни йому це».


Однак, перш ніж Фань Су зміг пояснити, генерал сунув одну зі своїх кістлявих рук угору своїх брудних білих штанів. Він дістав невеликий аркуш паперу і тремтячою рукою простяг його дівчині. Нік потягнувся за нею.


То був бляклий знімок Боба Ладвелла. "Знято кількома роками раніше, - подумав Нік, - тому що Людвелл не був таким лисим". На мить його думки були похмурими, коли він побачив фотографію мерця і згадав тіло, що лежало на спині, на столі для розтину. Потім він вручив знімок


Повертаюся до дівчини. "Поясни йому це".


Дівчина швидко заговорила китайською. Старий довго дивився на Ніка, потім кивнув і відповів.


«Він питає, чи був труп вашим другом».


«Скажи йому «так». Скажи йому, що я роблю роботу, яку мій друг більше не може робити. І скажи йому, що він дуже багато балакає. Він має зберегти свої сили».


Фань Су переклала. Але старий заговорив знову, швидко, його очі закотилися, а тонкі пазурі смикали. Фань Су засміявся. Вона подивилася на Ніка. "Він хоче своїх грошей!"


Кіллмайстер почухав сверблячу щетину на своїй худій щелепі. Він хоче свої гроші! Сотні тисяч доларів, ось так? Він жадібний старий персонаж, чи не так? Теж нервовий. Справжній китаєць. Він практично вмирає і турбується про гроші».


Фань Су все ще сміялася. "Я знаю. Я думаю, що його думки трохи блукають. Він каже, що навіть якщо він помре, гроші можуть бути поховані разом із ним».


"Вашингтону це сподобалося б", - пробурмотів Нік.


Вона поклала руку Ніка на плече. «Хіба ми не можемо йому щось сказати, зробити щось, щоб заспокоїти його думки про гроші? Знаєте, це могло допомогти йому вижити. Він такий тендітний старий - весь розум і дух. Небагато тіла. Він дуже серйозно ставиться до цього. Він не хоче жити, а потім змушений жебракувати на вулицях Сполучених Штатів”.


"Сумніваюся, що до цього дійде", - сухо сказав Нік. «Але я подивлюся, що я можу зробити - мені щойно спала на думку жахлива ідея. Принаймні мій бос так подумає. Повернуся за хвилину».


Він підійшов до темного кута храму, розстебнув штани і витяг металеву капсулу з газовою бомбою П'єром. Навколо бомби було обгорнуто одинарний друк AX, квадратний дюйм клейкого паперу. На ньому був символ Сокира і легенда: KILLMASTER. У якомусь сенсі, подумав Нік, замінюючи металеву капсулу, печатка була його влучною, як і у тигрів. Це, звісно, планувалося з прицілом на ефективну психологічну війну. Грубе знущання з противника. Кіллмайстер прийшов, побачив, переміг! Це було посланням печаток. Цей був би використаний інакше. Нік не зміг утриматися від сміху, коли повернувся туди, де Фань Су сидів навпочіпки з генералом. Хоук збирався підірвати себе!


Він показав їй друк. "Тобі є чим написати?"


Вона зробила гонконзьку кулькову ручку. Вони стоять копійки, і без них жодного жебрака не зловлять. "Я купила його у охоронця на кордоні", - пояснила вона. «Частина мого дружнього акту. Але що…"


"Ви побачите. Все, що завгодно, щоб старий був щасливим». Крихітним шрифтом він написав на пресі: "Від імені уряду США IOU 100 000 доларів", - підписав Ніколас Х. Картер.


Фань Су сумнівалася. "Чи вони це поважатимуть?"


Нік посміхнувся їй. «Їм краще знати! Якщо вони цього не зроблять, і ми зробимо це, я розплачуватимуся за життя. Ось, віддай йому і поясни, що це».


Фань Су вручив печатку генералові. Він схопив його чіпким жовтим пазуром, вивчив його, кивнув Ніку і, здавалося, заснув, міцно стискаючи печатку в руці.


Нік знову оглянув пов'язку, потім сказав дівчині: Це все, що я можу зробити. З цього моменту твоя робота – зберегти йому життя, моя робота – вивести нас звідси. Я думаю, у нас має бути план на випадок, якщо солдати прийдуть» - і він. Немає сенсу намагатися тікати тільки з ним”. Він вказав на генерала.


"Нам слід зробити невелике попередження, якщо вони прийдуть. Ви і генерал повернетеся в укриття, і я відштовхну камінь назад. Потім я зроблю вилазку, почну перестрілку і витягну їх. Вони можуть проковтнути наживку та забути обшукати храм. Навіть якщо вони обшукають його, вони можуть пропустити дірку. У будь-якому випадку, це дасть вам другий шанс. Ви все це розумієте? На репетиції часу не буде.


"Я розумію." Вона не дивилася на нього. «Тебе вб'ють. Ти це знаєш!"


Нік Картер знизав плечима. "Не хвилюйтеся. Я зустріну свою смерть, коли зустрінуся з нею. Я не думаю про це. Ми зробимо це на мою думку». Він відкинувся назад і витріщився на стелю зі старовинних балок ручної роботи.


"Ти говориш як китаєць", - сказав Фань Су.


"Можливо. Що це за дірка в стелі?"


«Він веде до дзвіниці. Насправді це не вежа. Просто відкритий майданчик. Платформа, де раніше стояв великий гонг. Священики били по ньому дерев'яними молотками».


Нік підвівся. «Я збираюся подивитись. Залишся з ним. Подзвони мені, якщо щось піде не так».


Він стрибнув за балкою і легко скочив у темний прямокутник, прорізаний у стелі. Він знайшов вузький подіум на всю ширину храму. Це вело до вікна зі віконницями, що виходило на долину. За вікном була платформа. Нік, примружившись через віконниці, побачив товсту А-подібну рамку, в якій тримався гонг. Він міг також побачити крихітне поселення у далекому кінці долини. Як зазначила дівчина, це було не більше ніж купка занедбаних будинків. Більшість із них було побудовано із сирцевої цеглини з солом'яним дахом. Один будинок, більший і солідніший, ніж інші, стояв трохи осторонь у густих заростях ялівцю та камфори. За будинком був великий луг, що спускався до струмка.


"Великий дім", - подумав Нік, - мабуть, це таверна і бордель, про які говорила дівчина. Дім задоволення. Він скривився. Він міг уявити, якими будуть дівчата у такому селі. І все ж таки це може виявитися корисним. Якби солдати справді прийшли, їх неминуче привабив би готель, будинок задоволень. Солдати були однаковими у будь-якій армії, у всьому світі.


Він знову спустився вниз. Генерал ще спав. Нік подумав, що він виглядає трохи краще. Стара шафранова плоть здавалася яскравішою. Нік зайняв позицію настільки близько до дверей, наскільки він насмілювався, і розтягнувся на брудній підлозі. По кроквах пробіг щур. Нік сказав: «Я віддав би половину тих грошей, які я йому обіцяв, на сигарету».


Вона не посміхалася. «Це невелика скрута».


"Так." Нік дістав "Люгер" Вільгельміну з кобури на поясі і почав його оглядати. «Розкажи мені про це Джима Поке», - сказав він. "Ви бачили його?"


«Двічі. Коли я працювала у Гонконгу. Працювала у Undertong. Тоді я бачила його лише на відстані – до нього важко наблизитися. Його тигри завжди з ним».


"На кого він схожий?" Нік потер «люгер» рукавом піджака. Колись його доведеться вбити.


Фань Су сказав, що Джим Пок виглядав ідеальним чином американсько-китайського бізнесмена. Дуже щасливий. Невисокий, стрункий, завжди бездоганно одягнений. Його англійська також була бездоганною.


"Він навчався в Гарварді", - сказала вона. «Його родина дуже багата та респектабельна у Штатах. Я думаю, хімчистка та імпорт. Він має дядька, який колись був мером китайського кварталу в Нью-Йорку. Найбільш респектабельні та добрі, його родичі».


Нік Картер примружився, дивлячись на сонце, яке крадеться в дверному отворі, повному порошинок, і дівчина подумала, що у великому AX-man є щось дивно котяче.


Нік сказав: Ти багато про нього знаєш.


«Ми маємо досьє. Андертонг помітив його для знищення, коли настане час. Коли ми будемо досить сильними».


У його посмішці було щось жорстоке. На мить вона подумала про череп, про череп, що посміхається. "Не чекайте занадто довго", - м'яко сказав він їй. "Його може не бути".


"Ти збираєшся вбити його, Нік?"


Він лише дивився на неї. Його очі, здавалося, змінювали колір, поки вона дивилася. "Можливо", - коротко сказав він. «Продовжуйте. Як він почав працювати у Гонконгу? Що робить його таким крутим, таким сильним?


"Гроші. Що ще?"


Нік позіхнув. Поряд із цигаркою він міг би використати гарне м'яке ліжко. "Де він узяв гроші?"


«Цього ми не знаємо. Здається, ніхто не знає. Кажуть, спочатку він фінансувався синдикатом у Штатах. Він приїхав до Гонконгу близько п'яти років тому та захопив Tiger Tong. Старі лідери знайшли плаваючими. у гавані. З того часу Джим Пок ніколи не зупинявся. Він як восьминіг. Його щупальця всюди».


А тепер він працює на Китай. Він теж добрий. Я даю це йому. Не дивно, що його використовує китайська контррозвідка.


Нік кивнув сплячому генералу. «Коли він дезертував, комуністи запанікували. Але старий добрий Джим Пок мав рацію. Він, мабуть, помітив Людвелла як агента ЦРУ – чи це, чи китайці підказали йому – і він одразу приступив до роботи. Він знав, що Людвелл був здатний увійти до Китаю і вивести генерала, тому він ліквідував це в зародку. Здобув собі теж приємний невеликий бонус. І це ще не все. Готовий посперечатися, справжня причина, через яку Пок вирушив із візитом до Червоного Китаю, була налагодити справи, координувати дії на випадок, якщо генерал справді перетне кордон. Вони не здадуться. Джим Пок та його Тигри отримають завдання вбити генерала у Гонконгу».


Її темні очі зустрілися з ним. "Я думав про це. Але ви їм не дозволите».


"Ні. Я не дозволю їм. Ну вистачить балакати. Постарайся трохи поспати. Це буде довгий і, сподіваюся, тихий день. Спочатку ти спи. Я тебе розбуджу через пару годин, тоді я спатиму."


«Я не знаю, чи можу заснути».


"Спробуйте", - наказав він. «Нам обом це потрібно. Це була пекельна ніч».


Вона заснула за лічені секунди, розтягнувшись на бруді в кутку, підперши брудну щоку руками. Кіллмайстер глянув на неї напівзаплющеними очима. Вона була гарною дитиною. Міцна, як стара шкіра, та гарна. Таке поєднання трапляється нечасто. Фань Су теж була присвячена. Нік посміхнувся. Це зробило двох відданих своїй справі жінок, яких він зустрів за 24 години – він не думав про Міріам.


Полювання з самого початку цієї шаленої пригоди. Він здивувався, що тепер думає про Крижану Діву. Це безперечно було помилкою!


Він розбудив Фань Су через дві години і заснув у тому самому кутку. Він міг уявити, що древній бруд слабо пахнув її тілом. Абсурд. Деякий час він насолоджувався цією фантазією, а потім віддався забуттю. Це була одна з його сильних сторін - він міг спати в будь-який час і в будь-якому місці, і він завжди прокидався відпочиваючим і готовим до дії.


Нік прокинувся від того, що смикав його за плече. Дівчина шепотіла: «Нік – Нік! Прокинься. Щось відбувається. Я чую вантажівки та машини – думаю, у селі».


Він сів прямо. Один погляд на двері сказав йому, що це було пізно ввечері. Вона дозволила йому поспати набагато довше за встановлений їм час. Але зараз не час для закидів. Він міг чути звуки із села. Безперечно вантажні двигуни.


Нік кинув погляд на генерала через порожню кімнату. "Як він?"


«Я гадаю, не дуже добре. У нього набагато вища температура, і він дедалі більше марить. Він багато говорить, все китайською, і все це не має сенсу».


Нік вилаявся. Це все, що він міг зробити. Було б пеклом втратити генерала зараз. "Я подивлюся нагорі", - сказав він. «Залишайся з ним. Використовуйте цю воду в каструлі, щоб зробити компрес. Не дозволяйте йому нічого пити». Його власний рот був сухий і опухлий, і він побачив, що її губи потріскалися. Скоро їм знадобиться вода.


Те, що він побачив з-за віконниць, втішило його. Сонце вже сідало за обпаленими охристими горбами за селом. Він стояв чітким силуетом у яскравому сутінковому світлі. Велика група солдатів розбила табір на лузі за готелем. Нік відчув, як у ньому зростають радість та надія. Якби вони розбили табір, це, мабуть, означало б, що вони не стали б сьогодні обшукувати маленьку долину чи храм. Солдатам не терпиться потрапити в таверну, до рисового вина, пива і дам насолод. Це також означало, що гелікоптер їх не помітив. Якби це було, солдати були б тут зараз.


Багато залежало від того, які офіцери керували солдатами. Нік сподівався, що вони будуть недбалими та невмілими, але не міг на це розраховувати.


Його очі були прикуті до віконниць, він вважав солдатів як міг. Їх було понад сотню. Це означало повну роту. Було півдюжини вантажівок. Один, судячи з довгої штирьової антени, був радіомобілем. Вантажівка-їдальня вже розвантажувалася. Ставили довгі столи, виносили чайники та сміттєві баки. Група солдатів займалася розведенням багаття. Нік задумливо почухав щетину. То була класна команда, а не ополчення. То були солдати. Народна армія! Проте - солдати були солдатами, а була таверна і будинок насолод.


Тут він його й помітив – танк. Це було трохи осторонь основного табору, на лузі біля струмка, і він помітив, що танкісти, четверо з них, були розбірливою партією. Вони не поєднувалися зі звичайною армією. Вони вже їли з каструль та чашок, розвалившись на землі біля свого танка. Ідея, шалена, зухвала, почала зароджуватися в голові людини з AX. Це було досить шалено, щоб мати шанс.


Він уважно вивчив танк. Це був силует, і він одразу його впізнав. Це був один із найбільших Т-54 російського виробництва. Справжній монстр. Він подумав, що у них не може бути багато їх, якщо не брати до уваги нинішнього глибокого заморожування відносин між Росією та Китаєм. Але вони мали цей. І це одне було всім, що йому було потрібне.


Його пильний погляд знову блукав танком. Тепер світло розгорялося швидко, але воно могло розрізнити червоного дракона, намальованого на вежі танка. Дракон піднімався дибки, дряпаючи кігтями, і з його відкритої пащі виривалося полум'я. Може бути?


Нік помітив сопло поруч із туреллю. То справді був вогнеметний танк.


Сонце заковзало за найнижчий пагорб, смагляве світло пробивалося крізь нього. Нік востаннє глянув на солдатів - деякі з них копали вбиральню поблизу таверни - і повернувся до відкритого люка. Він легко впав на підлогу храму. Дівчина, що сиділа навпочіпки поруч із генералом, підвела очі.


"Солдати - вони йдуть?"


Нік посміхнувся їй. "Не сьогодні. Нам пощастило. Вони не прийдуть, але ми йдемо. Щойно стемніє».


Її обличчя потемніло. «Але куди, Ніке? Він взагалі не може ходити. Нам доведеться його нести. Я не думаю, що ми можемо далеко втекти».


"Приготуйте його до подорожі", - сказав їй N3. «Ми не біжимо. У всякому разі, не одразу. У них там танк, і хочу забрати його. Ми легко перейдемо кордон».


Розділ 12


Полум'я Дракона


Як тільки стало темно, вони покинули храм.


А на сході пливла коса блідого місяця, доброзичливий місяць проливав достатньо світла для подорожі, але не настільки, щоб висвітлити краєвид. Нік і Фань Су вивчили карту перед тим, як піти, а потім спалили її разом з усім, що могло видати їхню присутність, у схованці. З величезним зусиллям Нік відкотив камінь перед діркою. Зусилля дорого йому обійшлися. Він був готовий визнати, що навіть його величезна витривалість та життєва сила почали слабшати.


Нік ніс генерала на спині. Після тяжкості валуна генерал здавався легшим за пера. Вони пішли вузькою стежкою, що веде до села. Вони могли бачити, як у таверні спалахують вогні, і чути дикий гул солдатів, уже п'яних дешевим вином та пивом. Це почало виглядати багатообіцяюче.


Вони мало не потрапили в обійми патруля.


Нік почув їх першим і потяг Фань Су з дороги на бамбукову ділянку. Вони лежали, зіщулившись, у жалюгідному укритті, велика рука Ніка затиснула рота генералу, тоді як дюжина чоловіків пройшла з гвинтівками та автоматами на пов'язках. Більшість солдатів голосно бурчали на кантонському діалекті, тому що вони були на чергуванні і прогавили всі розваги в таверні.


Коли вони пройшли, Кіллмайстер прошепотів дівчині: Це було близько! Їхній офіцер уважніший, ніж я думав. Вони пішли, щоб запечатати інший кінець долини – поставили корок у пляшку. час. Тепер вони виявлять храм і або негайно обшукають його, або відправлять туди пару людей».


Тепер шляху назад не було, навіть якби він хотів. І немає сенсу огинати село і повернути на головну дорогу, що веде до кордону та свободи. У хорошу погоду дорога буде забита військовим транспортом та обов'язково будуть контрольно-пропускні пункти. Це має бути танк. З танком і великою кількістю енергії, колосальним блефом та його власним особливим успіхом, вони могли б це зробити.


Генерал був у комі, за що N3 був вдячний. Вони використовували його солом'яний пояс, щоб прив'язати руки за шию Ніка, і Нік носив його на спині, як дитину.


Обережно, прислухаючись, готові будь-якої миті втекти зі стежки, вони пробилися до густої ділянки хвойних дерев, баньяна та бамбука. Земля була ще вологою, але вкритою в'ялою осокою та папоротею. Нік понюхав повітря. Пахло болотом. Мабуть, болото було за струмком у дальньому кінці луки.


"Ми спустимося сюди, поки я займуся цим", - сказав Нік Фан Су. «Не розмовляйте без нагальної потреби; тільки шепніть». Він торкнувся її тонкої гладкої руки. «Все, що вам потрібно зробити зараз, це змусити його замовкнути. Якщо він почне бурмотати або сняться кошмари, він може видати нас».


Фань Су пригорнулася до генерала. «Він страшенно гарячий, Нік. У нього, мабуть, сильно піднялася температура».


"Ми нічого не можемо зробити", - пробурмотів Нік. «Він міцне старе тіло – він може вижити. А тепер тихо. Я повернуся за тобою, щойно зможу».


Задня частина таверни знаходилася на відстані 50 ярдів. Нік деякий час вивчав її, перш ніж залишити укриття з хащі. У задній частині приміщення було два вікна, по одному по обидва боки від дверей. Одне вікно було невиразно підігнане. Він бачив, як темні постаті рухалися в грі тіней на солом'яній циновці, що покриває його. В іншому вікні було темно. Поки він дивився, хтось підійшов до дверей і кинув у двір кошик зі сміттям.


Нік збирався почати, коли з-за рогу таверни вийшли двоє солдатів. Він знову пригнувся. Солдати були п'яні та щасливі, говорячи на діалекті, якого Нік не розумів. Вони пішли в вбиральню, яку Нік бачив раніше, де копають, де один присів навпочіпки, а інший залишився стояти і сказав щось, що змусило чоловіка, що сидить навпочіпки, розсміятися і майже втратити рівновагу. Нік упіймав слово «пиво». Це має бути паршивим.


Коли солдати повернулися в таверну, він вийшов із хащі. Він поповз до задньої частини таверни. Він підійшов, нахилившись, щоб приховати свій зріст, і низько натягнув на обличчя потерту кепку із собачої шкіри. Він потихеньку плентався і бурмотів собі під ніс. У слабкому місячному світлі він міг зійти за п'яного китайця, принаймні доти, доки не підібрався досить близько, щоб використати стилет. Смерть сьогодні ввечері має бути дуже, дуже тихою.


Нік підійшов до задньої частини таверни. За освітленим вікном він міг чути бурмотіння голосів, чоловік і жінка тихо розмовляли і постійно сміялися. Нік сів під підвіконням і замислився. У такому готелі не було особливої усамітнення; вони б проганяли солдатів-селян, як щось конвеєром. Ви можете назвати це автоматичним сексом.


Але в кімнаті одразу за ним панував затишок, атмосфера невеликої усамітнення. Здавалося, що розмовляли лише двоє людей, чоловік і жінка. Не питання про те, що вони робили, або щойно закінчили чи збирався робити.


Все це промайнуло в швидкому мозку Ніка за частки секунди, і відповідь прийшла ніби з комп'ютера: Офіцер!


Він зміг упізнати лише одного офіцера, коли шпигунів того дня. Напевно, для однієї роти буде лише одна. Людина, за якою Нік спостерігав того дня, не мала ніяких знаків відмінності - тепер це було заборонено, - але його манери були досить показовими.


У кімнаті жінка хихикнула. Чоловік засміявся, і почулися звуки дружньої бійки. Потім настала невелика тиша, порушена нарешті булькаючим стоном жінки. Тихо, дуже повільно Нік відсунув куточок циновки, що звисала прямо за вікном.


Товста свічка жирно горіла на столі біля піддону, на якому чоловік і жінка кохали. Свічка згасла і задимилася, коли Нік підняв циновку, і він перестав дихати, але пара не помічала нічого такого незначного, як протяг.


Жінка лежала на спині, її очі були заплющені, її товсті ноги були розставлені. Вона була м'ясистою повією зі сплутаним темним волоссям. Чоловік був худорлявий, невисокий, і Нік одразу помітив пістолет у кобурі збоку від піддону. То був офіцер.


Нік не вагався. Якби він міг убити офіцера і позбавитися тіла, не створюючи перешкод, це був би гігантський стрибок на шляху до втечі. Китайських солдатів набирали здебільшого із селян, і думати самостійно було не те, що вони робили найкраще. Вони були хоробрими, витривалими, але трохи дурними. Якщо йому вдасться вбити офіцера, це запобігатиме спрацюванню сигналізації і на довгий час зупинить переслідування. Це дало б їм гарну фору у танку.


Було тільки один засіб вбити їх обох тихо - П'єр, газова бомба. Нік витягнув кульку зі штанів і повернув ручку трохи праворуч. П'єр був готовий. Як тільки він відпустить його, крихітний пружинний ковпачок злетить і смертоносний газ вирветься назовні під тиском. Миттєва смерть!


Нік не дозволяв собі думати про жінку. Інша повія у цьому світі більш-менш не мала значення, коли так багато було поставлено на карту. Він не любив убивати невинних, але не міг вважати себе відповідальним за них. Їй не пощастило.


Він знову зазирнув. Двоє на піддоні наближалися до кінця в шаленстві звуку, що звивається. Нік крадькома просунув руку у вікно і спритним рухом зап'ястя клацнув газовою бомбою, цілячись у ніжку піддону, де вона беззвучно приземлилася б. Найменший крик був би фатальним.


«Непоганий спосіб померти, – подумав він. Він пірнув під вікно і туго натягнув циновку, глибоко вдихаючи прохолодне нічне повітря, готуючи свої легені до того, що він має зробити. І робити дуже швидко. Поки що його успіх був феноменальним.


Нік відлічував повільну хвилину. З таверни долинув порив п'яного сміху фортисімо. Нік подумав, чи п'ють танкісти разом з іншими, чи все ще тримаються осторонь. Він сподівався, що вони трималися разом. Якщо вони розійдуться, то це стане проблемою. Він глибоко зітхнув.


Хвилина закінчилася. N3 затамував подих і увійшов до кімнати, як велика кішка, обережно поправляючи за собою підвіконня. Він за три кроки перетнув убогу кімнату і спробував відчинити двері. Усередині він тримався на простій дерев'яній клямці та ремінці. Будь-хто може увійти у будь-який час. Але ця людина була офіцером; можливо, він наказав не турбувати.


Він підняв мертвого чоловіка з мертвої жінки. З якоїсь причини – він ніколи про це більше не думав – він стягнув брудну сорочку жінки з її наготи.


Чоловік був повністю голий. Нік обійняв безвільне тепле тіло своїми великими руками, підійшов до вікна і визирнув назовні. Місяць був трохи яскравішим. Вона зробила видним витончений срібний відбиток хащі, де чекали Фань Су та генерал. У вбиральні нікого не було.


Нік на мить поклав тіло на землю і повернувся, щоб зібрати одяг чоловіка, пояс та пістолет. Він хотів, щоб не знайшли нічого, що вказувало б на грубу гру – нічого, окрім тіла жінки. Це, - подумав він із жорсткою усмішкою, - дасть простим солдатам привід замислитись надовго. Офіцер пропав безвісти, розчинився у повітрі, а його задоволена дівчина мертва! Це дасть йому час – а тепер час був самим життям.


Він пройшов через вікно з тілом на руках. Наступні 50 ярдів здавалися милішими. Якби його бачили зараз, лукавства було б неможливим. Йому доведеться знову вбити. Вбий або біжи.


Ніхто не прийшов. Нік кинув тіло у вбиральню і повернувся туди, де лопата з довгою ручкою була встромлена в купу вологої жовтої землі. Декілька совків - і тіло накрилося. "Обличчям в екскрементах", - подумав Нік, але над ним лежала добра китайська земля.


Його зниз плечима було незначним. Він не бажав існування цієї боротьби - він був знаряддям, не більше. Несячи з собою форму чоловіка та пістолет, він швидко повернувся до заростей ялинки та бамбука. Його давно не було. Фань Су може хвилюватись.


Фань Су хвилювалася, але не за Ніка. Вона сиділа навпочіпки поруч із генералом, потираючи тонкі руки. Старий ще був у комі, його дихання було важким і важким. "Боюсь", - прошепотіла дівчина Ніку. Іноді він майже перестає дихати. О, Боже, я не хочу втрачати його зараз! Це буде так багато означати, якщо ми зможемо його переправити - і для нього, і для Заходу, і Андертонга. Можливо тоді ми зможемо отримати реальну підтримку. . "


Нік кинув їй форму мертвого офіцера. «Ти кажеш так, ніби впадаєш у невелику істерику, мале. Припини. Одягни їх - пістолет і ремінь теж. Ти відповідатимеш за цей танк, якщо ми його отримаємо. Ти поїдеш. у вежі в цій формі і віддаватимеш накази. Скоріше жінка! Будь-якої хвилини в цій таверні вирветься все пекло».


Він хотів забрати танк і рушити, доки не виявлять мертву жінку. Якщо офіцер зник, солдати були б спантеличені. Вони могли подумати про що завгодно - можливо навіть про те, що офіцер був у танку і що він рухався за законним наказом.


Він побачив мерехтіння білих трусиків і бюстгальтера дівчини, коли вона роздяглася і одягла уніформу. "Тобі пощастило", - тихо сказав він. «Чистий одяг. Принаймні це розумно. Тепер я ніколи більше не мріятиму про біле Різдво. Тільки про гарячу душу і велику кількість мила. Ви готові?" Він жартував з неї навмисно, щоб трохи послабити напругу, що він відчував у цьому стрункому прекрасному тілі.


"Я готова." У місячному світлі вона могла зійти за офіцера на відстані. Вона засвербіла своє темне волосся під фетрову шапку кольору хакі з великою червоною зіркою. Пістолетний ремінь занадто вільно висів на ній, і Нік проробив нову дірочку на шпильці, а потім щільно обернув ремінь навколо її тонкої талії.


"Підійде", - грубо сказав він їй. «Йди за мною і не шуміти».


Він нахилився, щоб підняти генерала. Старий голосно застогнав. Нік вилаявся і знову опустив його. "Так не піде. Відірвіть смужку свого старого одягу і заткніть йому рота».


Зробивши це, вони покинули хащі. У таверні поки що немає криків. Солдати не наважувалися б потурбувати свого офіцера під час його занять коханням. Але рано чи пізно це станеться.


Нік попрямував до струмка біля підніжжя луки, тримаючись за тонку бахрому з бамбука та верби. Їхні кроки заглушали волога земля та листя під ногами. Вони досягли крутого берега струмка, і Нік жестом наказав дівчині спуститися в густу гору. Тут болотяний запах був сильнішим. Він притулився губами до вуха дівчини і прошепотів: «Я знову піду від вас. Слідкуйте за генералом; не дозволяйте йому ворушитися та видавати звуки. У нас буде лише один шанс».


Вона кивнула і на мить притулилася губами до його грубої щоки. Потім він залишив її, крадучись з папороті і вздовж гирла струмка, як привид. Він вклав стилет у руку. Попереду тихіша робота.


У місячному світлі він бачив залізний корпус великого танка. Дракон, лютий у місячному світлі, здавалося, рушив. Довга морда гармати відкидала потворну густу тінь, що виступала з більшої тіні, як смертоносний фалос.


Нік нічого не чув, доки підповзав до танка. Він йшов дюйм за дюймом, віч-на-віч у чистій луговій траві, тепер ненавидячи місяць. Якби танкісти помітили його, йому просто треба було б атакувати та стріляти. Він сумнівався, що це зійде йому з рук.


Під баком щось заворушилось. Нік завмер. Минула дуже довга хвилина. Він трохи розслабився. Чоловік повертається і бурмоче уві сні, от і все. Танкісти чи деякі спали під своїм танком. Це була проста практика.


Як багато? Нік хотів знешкодити їх усіх. Це була невелика елітна група, і ніхто з решти не насмілювався сумніватися в їх пересуваннях, окрім офіцера. І він був мертвий.


Нік уже був близько до танка, в тіні монстра. Він чув, як чоловіки дихають, неспокійно згинаються. Пролунав легкий хропіння.


Нік поповз уперед, поки не опинився під довгим дулом. Він бачив коротше сопло вогнемету. Намальований дракон глянув на нього зверху донизу.


Під танком було темно. Надто темно. Він міг бачити обличчя лише одного із трьох сплячих чоловіків. Лише троє. Чорт забирай! Але тут нічого не вдієш. Четвертий танкіст, мабуть, перебував у таверні. Швидше за все, це буде головний сержант - і він обов'язково подасть на сполох, коли почує, що танк йде. Якщо тільки він не буде п'яний. Вийшов з ладу. Ніку залишалося лише сподіватися.


Він вивчав обличчя, яке бачив у місячному світлі. Лише дитина. Тонкий молодий обличчя в кадрі хутряного капюшона. Це були місцеві війська і навіть місцеві регулярні війська. Вони мали одяг для холодної погоди. Мабуть, вони були послані з півночі, щоб допомогти зловити генерала.


Нік сунув стилет у зуби і підповз ближче до сплячого хлопчика. Блідо-коричневе обличчя було м'яким і нехитрим у м'якому місячному світлі. Тепер, коли Нік дивився і приймав рішення, хлопчик усміхався уві сні.


N3 вирішив залишити хлопчика живим. На його рішення не вплинули жодні почуття чи жалість, лише чистий розум та особисті інтереси. З дитиною буде легше впоратися. Легше налякати – особливо після того, як він побачив, що Нік мав намір йому показати.


Нік обійшов хлопчика і заліз під бак. Його дуже гострий зір розділив двох сплячих чоловіків на окремі згустки тіні. Тепер про це – і дуже, дуже тихо про це.


Працюючи навпомацки, а не лише поглядом, він знайшов горло першої людини, обережно обмацав пальцями яремну вену. Чоловік неспокійно заворушився під дотиком пера Ніка. З його відкритих губ вирвалося довге хрипляче хропіння.


Зараз же!


Нік встромив стилет глибоко в шкіру під лівим вухом і швидко провів їм через горло до правого вуха. У той же час він з величезною силою затиснув своєю великою рукою ніс та рот чоловіка. Він відчув гарячий струмінь крові на руці. Чоловік рухався, напружився, скручувався лише на секунду. Потім він обм'як, повітря зашипіло, і він важко зітхнув через дірку в горлі.


Нік якийсь час лежав тихо. Потім він так само тихо вбив іншого танкіста. Хлопчик все ще мирно спав, хоч тепер він на щось хмурився уві сні.


N3 ненадовго замислився. Він поповз назад туди, де на нього чекали дівчина і генерал. Він не думав, що дитина прокинеться - танк, мабуть, сьогодні пройшов довгий шлях. І йому потрібна була Фань Су. Якби хлопчик був із півночі, він би не говорив кантонською.


Він швидко пояснив дівчині. Він узяв генерала. «Поспішай», - відрізав він. «Ідіть до танка. Повільно, але не шуміть. Слідкуйте за тим, хто йде сюди з таверни». Четвертий танкіст непокоїв Ніка. Він міг би все зіпсувати, якби з'явився зараз на місці події.


Старий все ще був у комі. Нік обережно поклав його поруч із танком, потім кивнув дівчині. У руці був стилет, і він побачив, що вона дивиться на нього зверху вниз. У місячному світлі кров здавалася чорною.


«Я збираюся розбудити його зараз. Вам, мабуть, доведеться з ним поговорити. Але він лише дитина, і я думаю, ми можемо налякати його, щоб він допоміг. Готові?»


Її очі все ще були прикуті до стилету. «Так. Продовжуй, розбуди його».


Нік нахилився над сплячим хлопчиком. Він встромив вістря стилету в ніжну плоть горла, потім вдавив його сильніше і глибше, поки косі очі не розплющилися. Хлопчик з жахом дивився на нього, білки його очей спалахували в місячному світлі.


Нік приклав палець до своїх губ і трохи сильніше притиснув стилет. За мить хлопчик кивнув, опустивши очі, намагаючись побачити те, що завдавало йому болю.


Нік прошепотів Фань Су: «Швидше. Запитай його, чи хоче він жити. Спробуйте говорити на пекінському діалекті».


Вона говорила швидко, використовуючи різкий північний відтінок. Хлопчик закотив очі і знову кивав.


«Він каже, що дуже хоче жити. Він зробить усе, що скаже іноземний диявол. Він уже помітив вас.


«Наразі все одно. Запитай його, чи може він водити танк».


«Він каже, що не є штатним водієм. Він навідник. Але він знає, як».


"Добре. Зачекайте хвилинку". Нік простяг їй "Люгер". Він пірнув під танк і витяг двох мертвих танкістів, по одному за кожну ногу. Їхні перерізані ковтки відкривалися чорним у прозорому місячному світлі. Він почув зітхання Фан Су. Він дивився на хлопчика і вказав на тіла.


"Скажи йому, що він буде таким, якщо він видасть звук або якимось чином спробує нас зупинити".


Фань Су перевела тремтячому танкісту. Він раз у раз поглядав на своїх мертвих товаришів, потім знову на Ніка. «Шукає мій хвіст і роги, – подумав Нік.


Дівчина повернулася до Ніка, але тримала "Люгер" націленим на голову молодого танкіста. «Він на смерть наляканий. Він підкорятиметься. Я сказав йому, що ми їдемо до Гонконгу, і якщо він не завдасть нам клопоту, він теж може поїхати. Він, здається, вважає, що це гарна ідея. Він каже, що хотів дезертирувати. протягом довгого часу."


Нік різко засміявся. «Тоді це його великий шанс. А тепер давайте забиратися звідси».


Через п'ять хвилин танк з гуркотом вилетів з луки і проминув корчму. Генерала прив'язали до одного із сидінь. Нік сидів поруч із водієм, з «Люгером» прикривав його, поки він розбирався у спусковому механізмі великої гармати та вогнемета. Обидва, як він виявив, були досить простими.


Фань Су у формі загиблого офіцера сиділа у відкритій вежі. Її гумові туфлі були на плечах водія, щоби віддавати команди. Танк рухався якомога повільніше, щоб стримати шум, хоча навіть у цьому випадку залізний дракон дзвенів і гуркотів, як котельня.


Вони пройшли повз таверну без пригод. Ніку стало трохи легше дихати, коли він побачив, що двері таверни відчинилися. Полив потік жовтого світла. Нік, зазирнувши в щілину в вежі, побачив, як кремезна постать людини з'явилася в дверях і подивилася вслід танку. Чоловік похитнувся і вчепився в одвірок, і Нік зрозумів, що він п'яний. На мить чоловік вийшов назовні, хитаючись і мало не впав. Потім він повернувся і пірнув назад у таверну.


Нік вилаявся собі під ніс. Цей матеріал мав вразити шанувальників зараз. Це, мабуть, був сержант-танкіст – це він зник безвісти – і він не буде настільки п'яний, що не впізнає, що щось не так. Спочатку він шукатиме свого офіцера, а знайде тільки мертву повію. Потім він, безперечно, збігає на луг, щоб подивитися, що там можна побачити. Він знайде двох своїх людей із перерізаними ковтками. Він повинен бути страшенно п'яний, сказав собі Нік, якщо це не протверезить його і не підштовхне до дії.


Він притиснув «люгер» до спини хлопчика-водія, показав на дросель і швидко змахнув кулаком. "Повний вперед!"


Потужний двигун ревів, танк рвався вперед. Водій клацнув вимикачем, і потужний промінь світла пронизав вузьку дорогу. Нік знав, що світло привабить літаки, як метеликів, але треба було ризикувати. Якщо вони перекинуться чи застрягнуть, їм кінець. І, можливо, китайці не мали тут нічних бійців.


У люку з'явилося обличчя Фань Су. Вона склала долоні і крикнула Ніку: «Ми під'їжджаємо до головної дороги. Ми повертаємо ліворуч. До Шам Чуна трохи більше чотирьох миль. Але міст там…»


Нік підняв руку. "Я знаю", - крикнув він у відповідь. «Лише один міст, і це залізничний міст, і він вузький. І що? Ми проходимо його, от і все. Просто тримайся і молись, Су, усім богам, у яких ти віриш. Чи є ще якісь ознаки контрольно-пропускного пункту? бути нашою першою справжньою проблемою”.


Вона нахилилася до люка, її блідо-лимонне обличчя почервоніло. Ще ні, але хвилину тому я бачила вогні. Ми повинні скоро проїхати один. Що нам робити, Ніке? Спробувати блефувати – чи розбити його?»


«Як ви вважаєте, ви можете обдурити їх? Чи є в китайській армії дівчата-танкісти?


Фань Су пірнула назад, щоб направити водія. Вона знову засунула обличчя в люк. "Я не знаю. Я сумніваюся в цьому. У будь-якому випадку вони напевно будуть підозрілими, китайці не надто багато рухаються ночами. Вони можуть захотіти подивитися наші документи за умови суворої охорони». Вона озирнулася на генерала, який катався і розгойдувався на сидінні навідника, якого тримав тільки солом'яний трос. "Як він?"


«Він дихав востаннє, коли я дивився. Ми не можемо зараз турбуватися про нього. Якщо ми не пройдемо через це, він все одно мертвий. Ми всі також».


Фань Су випростався. Вона крикнула в люк: «Доведеться їхати, Нік! Їх попередили. Вантажівки блокують дорогу».


"Спускайся сюди і закрий люк танка", - наказав він. «Поспішай. Скажи цьому хлопцю, щоб він ехад повільніше, доки я не скажу, а потім погнав».


Дівчина залізла в танк і зачинила люк башти. Нік посадив її на місце стрільця і простяг їй "Люгер". «Тримай це при собі. І використовуй кулемети. Знаєш як?


Вона кивнула головою.


«Стріляйте у все, що трапляється на нашому шляху. Але слідкуйте за водієм. Я буду зайнятий великою гарматою та вогнеметом». Він стиснув її коліно. "Ми збираємося зробити це, люба".


Фань Су обмінявся з водієм кількома різкими словами. Він відповів твердим голосом, і його темний погляд без страху зустрівся з Ніком.


"Я не думаю, що нам потрібно турбуватися про нього зараз", - сказала дівчина Ніку. «Він хоче досягти цього так само, як і ми. Він каже, що вони вб'ють його зараз, незважаючи ні на що. Він не був добрим солдатом Китаю».


Посмішка Ніка Картера була похмурою. «Він був би мертвий, якби він був ним. Добре – скажи йому, щоб він відкрив її. На повній швидкості. Все, що в неї є, просто у бар'єра!»


Нік встромив снаряд у затвор великої зброї. Він глянув на дорогу. Контрольно-пропускний пункт був освітлений повністю. Вантажівки були поставлені в центр дороги, принаймні півдюжини з них, дві в глибині.


Танк тепер набирав швидкість. Ці Т54 могли розвивати максимальну швидкість близько 40 миль. Танк почав підстрибувати і нишпорити, коли гусениці врізалися в ями на нерівній ґрунтовій дорозі.


З-під засипки з мішків з піском Нік побачив автомат, що миготить синьо-жовтогарячим полум'ям.


Нік посміхнувся. Хлопчики стріляють із пращі! Він повернув кулемет у бік огорожі, стріляючи без мети, і відпустив її. Пролунав рев і спалах. Рушниця смикнулася і відскочила назад, і сморід вибухівки змішався зі знайомим запахом олії, гарячої олії та затхлого дихання. Частина облицювання йшла вгору.


Чи не постріл на любителя!


Нік повернув сопло полум'я і направив його до мертвої точки вантажівок, що блокують дорогу. Він натиснув на спусковий гачок. Давай, Драконе!


Сотня футів вогню вдарила попереду танка у центр вантажівок. Дихання палаючий дракон. Маслянисте полум'я вигиналося, потріскувало і спалювало все, що стосувалося. Бензобаки в вантажівках спалахнули і з червоним свистом злетіли вгору. Вантажівки вже горіли, як розпалювання.


Поруч із ним Нік почув рівний гуркіт кулемета. Фань Су стріляла спочатку одного, потім другого. Він бачив, як люди бігають, кричать і б'ють свій палаючий одяг. Вони перестануть бігти і згинаються, розтягуються, дряпають землю, що палає, коли їх розтинає свинцевий град.


Вони врізалися в центр багаття з вантажівок. Великий танк труснувся, стрибнув, врізався гусеницями в землю, а потім бульдозером помчав уперед. Нік відчув раптовий сплеск гарячого вогню через вежу. Вони підібрали одну з вантажівок і відвезли її з собою.


Вони пройшли. Вантажівка впала. Нік розгорнув гармату і випустив п'ять швидких снарядів у палаючий хаос позаду них. Він хотів якнайбільше порушити їхнє спілкування. Не те, щоб зараз це мало велике значення; кіт повністю випав із мішка.


Гармата замовкла. Він глянув на Фань Су. Її обличчя було брудним і маслянистим, і кілька пасм чорного волосся впали з кепки на очі. Вона блиснула йому білими зубами. Її очі були широко розплющені, і Нік впізнав дивний вигляд. Бойова лихоманка. "Це було добре", - тихо сказала вона. «О, Боже, це було так добре. Вбити деяких із них!»


Водій різко заговорив. Дівчина сказала Ніку: «Світло було пошкоджене. Вночі через щілину водія погано видно. Хтось має піднятися та спрямовувати. Я піду". Вона знову почала залазити до вежі.


Нік потягнув її вниз. "Ти залишишся! Я піду. Я майже довіряю йому зараз, але все одно доглядаю його. Використовуй кулемети або велику гармату, коли зможеш. Я кричатиму так голосно, як можу».


Вона взяла його руку і стиснула. Вона гримнула снарядом у казенник великої зброї і почала вводити нові стрічки в кулемети. Нік поплескав водія по плечу та посміхнувся йому. Хлопчик у відповідь швидко усміхнувся.


Нік відчинив вежу і твердо поставив ноги на плечі механіка-водія. Нічне повітря було свіже і солодке після смердючої близькості резервуара. Він глибоко зітхнув і озирнувся. Довгі жовті язики полум'я кинулися в небо від блокпоста.


Менш ніж за милю попереду він міг бачити вогні Ло Ву, що перетинала вузький Шам Чун. Вогні раю. Свобода. Так має здаватися сотням тисяч китайців, які намагалися робити це щороку. Так тепер йому здавалося.


Менш милі. Танк тепер мчав під гору, врізаючись в околицю села Шам Чун. У більшості будинків було темно. Коли на вулиці відбувалися заворушення, мешканці залишалися вдома. Це було на краще. Марно вбивати невинних людей.


Вони вийшли на бруковану вулицю, і танк почав довгий спуск униз. Ця вулиця вела прямо в міст через річку. На пониженні танк почав набирати швидкість. Нік відчув, як по ньому біжить піт. Прямо зараз – якщо нічого не трапилося. Але це не могло бути так просто. Просто не могло.


Він бачив вогні мосту, бачив фігури, що біжать, на стороні Китаю. Його пронизав холодний вітер. Якби вони встигли підірвати міст! Якби вони про це подумали. Це зупинило б їх назавжди.


Полум'я вирвалось із кінця мосту. Вони поставили огорожу та обстріляли її. Дерево, купи соломи, все, що може горіти. У цьому нічого страшного. Вони не могли спалити міст вчасно, дурні. Якби тільки не висадили в повітря! Але знадобився час, щоб закласти вибухівку, прокласти дроти та…


Нік це бачив. З провулка стирчить ніс іншого танка. Виходив, щоб перекрити вузьку дорогу. Його думки билися, навіть коли він упирався ногами у плечі водія. Більше швидкості! Повний вперед! Якщо цей проклятий танк перейде прямо через вузьку вулицю, то їм кінець. Його не так легко перемістити, як вантажівки.


Танк китайців вистрілив. Нік побачив потворний спалах дульного полум'я. Снаряд заверещав, як баньші, у футі від його голови. Струс повітря майже хитнув його голову.


Танк усе далі виїхав надвір.


Великий Т-54 ударив інший танк під кутом. Пролунав брязкіт і скрегіт металу. Менший танк розвернувся і його відкинуло назад, але поступ Т 54 на мить зупинився. Солдати з криками вибігли з тіні і обстріляли більший танк зі стрілецької зброї. Нік відкрив вогонь у відповідь з Люгера і побачив, що люди падають. Повітря навколо нього було наповнене свинцевими бджолами. Один вжалив його руку. Він чув, як у танку вирують кулемети, коли дівчина стріляла з них.


На танк стрибнули двоє солдатів. Пістолет вистрілив перед Ніком, але людина втратила рівновагу і промахнулася. Нік вистрілив йому в живіт, а потім обернувся і побачив, що інший солдат кинув гранату в люк. Нік, не замислюючись, зробив випад - якщо він зазнає невдачі, всі вони будуть мертві в танку - і впіймав гранату. Він намацав її, на якийсь жахливий момент подумав, що збирається впустити її, а потім відкинув назад, кинувши вліво. Він потрапив у чергову купку солдатів, які намагалися вилізти на танк. Плоть летіла на всі боки, коли вона вибухнула.


Людина, що кинула гранату, стрибнула на Ніка з голими руками. Нік направив на нього "люгер" і почув, як той клацнув порожнім. Він схопив людину за горло і відкинув її.


З вікна найближчого магазину набув чинності ще один кулемет. Нік зістрибнув у люк і закрив вежу, як тільки танк знову рушив з місця. Нік узяв один із кулеметів і зніс ряд магазинів та невеликих будинків. Дим у танку був такий густий, що він майже не міг бачити інших.


Великий танк хитнувся вперед і набрав швидкість. Водій робив усе, що міг, із дуже обмеженим оглядом. Він знищив цілу лінію магазинів та будинків, перш ніж зміг повернути танк на дорогу. Вони впали, як кеглі для боулінгу перед залізною кулею.


Тепер вони були близько до мосту. Близький кінець був один великий лист полум'я. Вони просто мали б пройти через це, ризикуючи бути засмаженими до смерті, якщо танк зупиниться.


Нік помітив попереду штабну машину, що мчить, наповнену кричущими і жестикулюючими офіцерами. Він натиснув на спусковий гачок сопла полум'я. Шшшшшшшшш - жирний язик дракона лизнув попереду. Штабна машина вибухнула вогненною кулею і перекинулася. Нік побачив, як один із офіцерів приземлився на ноги і почав бігти, його спина перетворилася на масу полум'я.


Свинець бився об стінки танка. Здебільшого стрілецька зброя. Потім пролунав гуркіт, і танк похитнувся вбік, здригнувшись. Інша. У китайців діяла протитанкова гармата, але її калібр був дуже малий. Снаряди відскакували.


Танк врізався крізь стіну полум'я в чисте повітря на дальньому кінці мосту. Вони були над Шам Чуном.


Нік штовхнув водія, щоб він сповільнився. Вони проїхали 500 ярдів до британської території, перш ніж він штовхнув його, щоб зупинити. Як не дивно, йому майже не хотілося відкривати вежу, виходити та розпочинати пояснення. Боже, яке пояснення! Милі бюрократії. Але був генерал - його треба якнайшвидше до лікарні. Рано. Потім у лікарняному літаку та у Вашингтон. Разом із дорогоцінними кодовими книгами.


Нік відчинив люк і обережно визирнув. Британці збиралися збентежитись і розсердитися не менше китайців. Він просто змінював один хаос на інший.


Він був не готовий до отриманого прийому. Британський бронеавтомобіль мчав до танка, вивергаючи полум'я гармат. Кулі відскакували від вежі та відлітали від неї.


"Чорт забирай!" Нік знову пірнув униз. Вони не ризикнули з танком-драконом. Здавалося, порядку дня було спочатку стріляти, а потім питати.


Нік подивився на Фань Су. "Наскільки я пам'ятаю, у вас білі трусики?"


Її червоний рот широко розплющився, і вона дивилася. "М - мої трусики?"


«Так. Мені потрібний прапор перемир'я. Поспішайте, гаразд? Я не хотів би, щоб наші друзі застрелили мене так пізно».


Ти повинен їх взяти, Нік? Т-вони брудні».


Він зіграв прямо, не посміхаючись. "Звісно. Мені дуже шкода. Ми б не хотіли цього, чи не так? Тоді бюстгальтер. Ненавиджу бути дарувальником з Індії, але воно. Поспішай».


Коли дитина-водій дивився з відкритим подивом, дівчина повернулася, щоб Нік міг розстебнути її бюстгальтер. Прикриваючи груди від хлопчика, вона стягнула куртку. Вона кивнула генералові. «Я щойно перевірила його. Коли ми перетнули міст. Відвези його до лікарні, Нік!


З дивним почуттям розчарування, тепер, коли дія була закінчена, Нік одягнув бюстгальтер на кінець свого люгера і махнув їм із вежі. Бронеавтомобіль підкотився до берега, і солдати у береті вискочили з автоматами напоготові.


Нік втомлено і похмуро посміхнувся. "Не стріляйте. Я приходжу зі світом і несу подарунки.


Хто тут командує? "


«Я, – сказав старший інспектор Смайт. Він обійшов броньовик, як завжди бездоганно, із засунутою під руку тростиною. Його рум'яні пухкі щоки блищали після недавнього гоління.


Нік дивився на нього. «Трохи не в порядку, чи не так? Це не має нічого спільного із портовою поліцією. У мене є важливий вантаж...»


Очі інспектора були нейтральними. «У цьому випадку я подвійно перепрошую, сер. У буквальному значенні. Наші уряди підтримували зв'язок, і я, е-е, отримав вказівку запропонувати вам усіляку співпрацю. Якомога повніша співпраця!»


Старий добрий яструб. Заграва полегшення пробігла N3. Виходить, старий виживе. Це, безумовно, полегшило шлях. Яструб міг зібрати багато сил, коли захотів її застосувати.


Нік крикнув дівчині: «Доставляйте генерала, люба. Хлопчик і ти. І заспокойся. Ми не хочемо зараз його втратити».


Він зістрибнув і став поруч із інспектором, який з цікавістю розглядав поранений у боях танк. "Схоже, ви пройшли через пекло, сер".


Нік засміявся. «Ми теж дещо залишили. Про цю мою людину - ви розумієте, що вона дуже хвора?»


"Я знаю. Зараз у дорозі. Швидка допомога. Мені дали півроти для її охорони. Вона буде в лікарні тут тільки доти, доки це абсолютно необхідно, а потім доставлять прямо до Вашингтона. Але я хочу довго поговорити з вами, сер. І з дівчиною. "


Нік посміхнувся йому. "Добре. Ви можете отримати мене і ви можете отримати її. На розумний час, інспектор. Але я хочу, щоб ми обоє повернулися якнайшвидше. Добре?"


Пізніше, дорогою на станцію, Нік запитав інспектора. «Ви можете сказати, інспекторе, що Джим Пок - горда людина? Чи просто зарозумілий?»


Відповідь була негайно. "Разом. А чому?"


Нік усміхнувся про себе. «Просто подумав. Значить, він не може втратити багато обличчя?


У поліцейській машині було темно. Особи Смайта він не бачив, але голос був суворим. «Я бачу, що ви знаєте про Схід більше, ніж ви спочатку прикидалися, містере… містере Харрінгтон. Ні, Джим Пок не хотів би втратити обличчя. А я, містере Харрінгтон, не хотів би, щоб з Поком щось трапилося, поки ви» Він у Гонконгу. Запевняю вас, це було б дуже сумно. Надайте його мені».


"Я маю намір", - сказав Нік Картер. «О, я маю намір. Або, можливо, комусь іншому. Забудьте про це".


"Я не забуду цього," сухо сказав Смайт. «Моя співпраця, містере… е-е… Харрінгтон, не поширюється на те, щоб взяти закон у свої руки».


Нік солодко посміхнувся. Відомо, що Хоук називав це своєю усмішкою Гробовщика.


"Я б про це не мріяв", - сказав він інспектору.


Розділ 13


Тиха помста


У гавані Гонконгу був м'який лавандовий вечір із помірною температурою. Нік валявся на палубі з коньяком та содовою в руці і намагався, з деяким успіхом, не думати про Бой. Йому треба було подумати про багато іншого.


Він провів дві години зі Смайтом на станції Т-Лендс, потім майже стільки ж у консульстві, розмовляючи з Хоуком. Нік тихо посміхнувся палаючому заходу сонця. Він розповів своєму начальнику все – ну, майже все. Він забув згадати боргову розписку на сто тисяч доларів, яку дав генералу Сун Йо Чану. Ніколи не вдавалося дуже серйозно перевірити спокій Хоука.


Генерал житиме принаймні досить довго, щоб Вашингтон використовував його мізки. Нік знизав плечима. Генерал був міцним старим! Він міг би навіть дожити до написання спогадів. У цей момент він був у лікарняному літаку разом із кодовими книгами. Нік побажав йому щасливого шляху. Він дуже полюбив генерала.


Його гострі очі, що здавались сонними через примружені віки, оглянули жваву гавань. Прийде Джим Пок. Нік робив ставку на це, роблячи ставку на свої знання Сходу та народів Сходу. Джим Пок мав прийти. Він був зарозумілою, гордою людиною, і він прийде. Нік Картер хотів тільки поквапитися. Він хотів закінчити з цією частиною та перейти до хорошого. Фань Су.


І ось він. Нік підійшов до поруччя і подивився, як наближається валла-валла. Він був один на яхті.


Сампан зупинився, погойдуючись біля підніжжя драбини трапа. Єдиний пасажир глянув на Ніка. "Можу я піднятися на борт, містере Харрінгтон?"


Так що вони продовжували вдавати. "Ходімо", - сказав чоловік з AX. "Я чекав тебе".


Чоловік заговорив із чоловіком із сампана на м'якому кантонському діалекті, наказавши прив'язати його та почекати. Потім він піднявся на палубу. На початку трапу він зупинився. «Я не озброєний, містере Харрінгтон. Я хочу прояснити це. Чи не хочете ви мене обшукати?


Нік вразив його оголошенням.


"Ні. Я теж не озброєний. Будь ласка, сядьте. Хочете випити?"


«Я не п'ю, – сказав Джим Пок. «Вам не здається, що ми маємо спуститися вниз? Це привселюдно».


«Я волію так», - сказав Нік. «Я думаю, що інспектор Смайт також. Я маю попередити вас, що, я думаю, у нього є люди, які стежать за цією яхтою - повністю його ідея, запевняю вас». Він ногою підштовхнув шезлонг до Джима Пока. «Сядь. Не бійся з мого боку насильства. Я дуже хотів би вбити тебе, Пок, але зараз це неможливо. Мені дуже шкода".


Пік сів. То був невисокий худорлявий чоловік із круглим, як диня, обличчям. Його очі були проникливими та темними. На ньому був вишуканий сірий костюм твідів і біла сорочка з синьою краваткою, зав'язаною віндзорським вузлом. Його зуби виблискували. Його чорні туфлі були блискучими.


"Схоже, що в деяких речах ми думаємо однаково", - сказав він. «Я зателефонував хорошому інспектору перед тим, як приїхати сюди. Я сказав йому, що попереду. Якщо зі мною щось трапиться, вони негайно заарештують вас».


Нік нахилив голову. "Я впевнений в цьому. Тож з тобою нічого не станеться – від моїх рук».


Джим Пок замислився на мить. «Від ваших рук? Чи є в цьому якесь значення, містере Харрінгтон?»


"Якщо хочеш. Вирішуй сам".


Чоловік знизав плечима. «Ми даремно витрачаємо час. Все це було зроблено марно з самого початку, містере Харрінгтон. Мій лейтенант, якийсь Хуан Кі, перестарався. Я не хотів, щоб Людвелла вбили. Я просто хотів, щоб за ним пішли до Китаю. Він би привів нас туди. - Ну, ви знаєте до кого. "


Гарвардський акцент, Гарвардська граматика. Загалом, подумав N3, бездоганний убивця.


"Хуанг заплатив за свою помилку", - продовжив Джим Пок. "Він мертвий. Я маю великі проблеми з моїми ... е ... з моїми нинішніми роботодавцями».


«Готовий посперечатися, – погодився Нік. «Це фіаско не принесе вам жодної користі у Пекіні. Ви всюди втратили обличчя».


М'яке личко напружилося. Блискуча темна голова кивнула головою. «Вірно. Я це визнаю. Я втратив обличчя і можу втратити ще більше грошей, якщо я не зможу їх відіграти. Ось чому я тут, містере Харрінгтон. Щоб укласти угоду».


Нік Картер усміхнувся своєю найсолодшою усмішкою. «Я скоріше мав би справу зі змією. Вони чистіші».


«Нема потреби в образах, містере Харрінгтон. Давайте поводитись як два бізнесмени. У мене є дівчина Сві Ло. Я тримав її як коханку, як ви, мабуть, здогадалися. Ваше фальшиве пограбування не обдурило мене. це було добре зроблено. Суку Ло катували. Вона розповіла мені все, що про тебе знає, що, я визнаю, дуже мало. Але я думаю, що ти знаєш її довгий час і дуже любиш її. Це правильно ? "


Нік закурив і глянув на Пок крізь дим. Він боявся, що прийом з пограбуванням не спрацює. Не було часу. Він зачекав і нокаутував Сві Ло ззаду. Вона не бачила його обличчя. Потім він обшукав будинок і пішов із Фань Су. Тож це не спрацювало. Він не зміг дати Сві Ло свідчення про чистоту замаху.


- Почасти вірно, - нарешті сказав Нік. «Мені подобається Сві Ло. І вона невинна. Вона не має нічого спільного з усім, що я зробив”.


Пік кивнув головою. "Я знаю це. Вона надто розумна, щоб втручатися у такі справи. Але це не має значення. Вона в мене, і я збираюся вбити її, якщо ти не віддаси мені іншу дівчину. Тієї, яка була з тобою. на вашу… е… пригоду. Проста угода, містере Харрінгтон».


«Я не знаю такої дівчини», - легко збрехав Нік. «Ви, мабуть, помиляєтеся».


«Ви не маєте рації, містере Харрінгтон. Я щойно дізнався про неї. Вона із того, що називається Ундертонг. Одного її людей схопили, і він говорив перед смертю. Зізнаюся, я не знаю її імені або як вона виглядає, але я знаю, що вона існує. Вона небезпечна. Вона вже завдала великої шкоди. Я хочу отримати її».


«Ти маєш на увазі, – м'яко сказав Нік, – що китайці хочуть її. І якщо ти віддаси її їм, ти повернеш собі шлях до їхньої доброї милості. Тобі це потрібно. Тобі це дуже потрібне. Мені дуже шкода, Пок. але я не знаю жодної дівчини. "


М'який фасад чоловіка трохи потріскався. «Я мушу мати цю дівчину. Я повинен! Чому б не віддати її мені? Вона нічого не може означати тобі».


"Зовсім нічого. Як це може? Я не знаю такої дівчини».


Джим Пок нахилився до Ніка, його доглянуті руки стиснулися на колінах. «Сві Ло помре повільною та жахливою смертю. І я думаю, ви були коханцями. Вам не хотілося б думати про її смерть, містере Харрінгтон».


Нік дивився на нього холодними очима. "Що ви маєте на увазі. Як мого друга?"


Джим Пок знизав плечима. “Це знову був Хуан. Я не припускаю таких речей».


Нік підвівся. Він дуже втомився від Джима Поки. Він височів над чоловічком. «Думаю, ми поговорили достатньо. Ви брешете. Я розповів інспектору все про Су Ло. Ви не наважитеся торкнутися її.


І якщо ти завдаси їй болю, поліція тебе дістане. Прощавай, Пок. Було неприємно знати тебе, - Нік повернувся спиною і пішов до поруччя.


Пок пішов за ним, і тепер у його голосі чулася паніка. «Будь ласка, ти маєш передумати. Я дам тобі багато грошей за дівчину. Я маю отримати її!»


Нік посміхнувся як вовк. «У вас має бути гірше з Пекіном, ніж я думав. Скажіть, ви випадково не згадали їм, що Людвелл мав сто тисяч доларів, коли ви його вбили?»


Він бачив, як постріл потрапив у ціль. "Це прокол з твого боку", - сказав Нік. "Дуже погано. Вони, ймовірно, вважають, що вам досить добре платять і так. Їм не сподобається, коли вони впізнають. Вони можуть навіть запідозрити, що ви граєте байдуже - працюючи на обидві сторони. Але, звичайно, ви так думаєте, не чи так? "


Джим Пок почав бурмотіти. Його східна стриманість тепер була розбита. "Я... я..."


"До побачення", - сказав Нік Картер. «Дай мені насолоду. Інспектор загрожував мені, якщо я завдаю тобі болю. Він нічого не сказав про те, щоб тебе трохи викупати».


Він схопив Джима Поки за пальто та штани свого ідеально зшитого костюма і жбурнув у гавань.


Нік, не озираючись, попрямував до сигнальної шафи. Було майже зовсім темно. Фань Су побачила спалах із вікна свого готельного номера у Ван Чай. Отже, вони погодились. Шкода, що це має бути червоний спалах. Їй доведеться знову плисти. Так було безпечніше.


Він вставив патрон у сигнальний пістолет і натиснув на курок. Ракета вибухнула спалахом червоних зірок над гаванню. Нік посміхнувся. Нехай інспектор це з'ясує! Він спустився вниз чекати.


* * *


Фань Су вийшла з ванної тільки у величезному рушнику. Її чорне волосся волого завивало на тонкій шиї. Нік, розвалившись на ліжку і курячи сигарету, схвально спостерігав за тим, що відбувається. "Ти прекрасна", - сказав він їй. "Дуже мило. Я вперше бачу тебе без бруду».


Вона впустила рушник і трохи чепурилася для нього, зовсім не соромлячись. Вона наморщила свій гарний носик. "Я все ще пахну в'язницею".


Нік усміхнувся. "Ні, ти не пахнеш квіткою лотоса".


«Припини. Не намагайся поводитися як китайський вовк. Це тобі не підходить». Вона підійшла до краю ліжка. Нік ліниво потягнувся до неї. «Ти стаєш мною, Фань Су. Йди сюди".


Вона впала на нього, і він поцілував її. Її рот був теплим та солодким. Її мова прикусила його. «О, Нік! Нік, Нік, дорогий. Думаю, я хотів цього, коли тебе вперше побачив».


Він поцілував пружні груди. «брехун. Вперше, коли ти побачив мене, ти спробував ударити мене ножем».


«Ні, я маю на увазі раніше. Коли я вперше побачив тебе з… але давай не говоритимемо зараз. Я хочу, щоб ти кохався зі мною, Нік. Годинники. Потім хочу спати кілька тижнів. Не смій мене будити. ! Якщо ти це зробиш, я тебе подряпаю, як тигр».


"Це брудне слово".


"Мені дуже шкода. Поцілуй мене ще раз».


Телефон задзвонив. Нік м'яко вилаявся і підійшов до нього оголеним. То був інспектор Смайт. "Все гаразд, містере Харрінгтон?"


"Це було мирно", - сердито сказав Нік.


“А? Так, зрозуміло. Тоді добре. Я бачив, як ти кинув нашого друга в гавань, знаєш. Гарне шоу».


"Дякую. Доглядайте його тільки на удачу, але я не думаю, що він проіснує довго. Якось він поїде до Китаю і більше ніколи не повернеться».


Нік усміхнувся телефону. Він уже вирішив це з Хоуком – тиха помста. Чутки вже поширюються, агенти сіють брехню, щоб вони, напевно, дісталися до вух Пекіна. Джим Пок, як каже брехня, завжди був двійником. Ця повільна отрута вимагатиме часу, але вона подіє. N3 бачив, як це працює. Джим Пок все ще ходив, але вже був мертвий.


«До побачення, інспекторе. Не хвилюйтеся. Я дотримаюсь свого слова. Я поїду з Гонконгу вранці». Він повісив люльку і повернувся до ліжка. Фань Су простягла руки.


Нік цілував ніжність її ніжного живота, коли знову задзвонив телефон. Дівчина, не розплющуючи очей, сказала: «Млинець!»


"Другий рух". Нік підійшов до телефону. То був Хоук. Він був у напрочуд доброзичливому настрої. Перш ніж Нік зміг вимовити хоч слово, йому сказали, що генерал уже в Гонолулу і в нього все гаразд, ЦРУ було йому глибоко вдячно і, що важливіше, було в боргу перед AX. Все було добре зроблено та ...


"Сер, - втрутився Нік, - я просто не можу зараз говорити".


"Не можу говорити? Чому ні?"


"Сторонні, сер".


Невелика пауза. Потім Хоук зітхнув більш як за 6000 миль. «Думаю, я мав це знати. Добре, хлопче. Коли ти вийдеш із ліжка, дай мені знати про це. В Італії буде ця штука і…»


"До побачення, сер", - твердо сказав Нік.


Він поклав люльку і знову ліг на ліжко. Фань Су небезпечно надула губи. «Випробовуєш дівоче терпіння, Нік».


"Мені дуже шкода. Але не звинувачуйте мене. Містер Белл придумав цю чортову штуку».


Телефон задзвонив. Нік швидко розвернувся і пішов до нього. Він почув здавлене хихикання з ліжка. Він підняв слухавку і гаркнув у неї: "Так?"


"Кларк?" То був жіночий голос.


"Кажете. Хто це?"


У її маленькому сміху з'явився сумнів. Ти хочеш сказати, що забув мене так швидко? Не дуже хоробрий з твого боку. Це Міріам. Міріам Хант».


"Ах," сказав Нік. "Крижана діво!"


«Можливо вже не так багато льоду. Я… я все обмірковувала, Нік. Якщо ти сьогодні ввечері нічого не робиш, я хотів би знову приїхати на яхту. Я думаю, що з того часу трохи змінилася. іншим разом ".


Нік з сумом дивився на телефон. З ним таке траплялося раніше. Було б знову. Іноді йому снилася мрія - про тапочки, трубку та дітей. Все це небагато. На той час він повинен знати краще. Він глянув через плече на нетерпляче молоде тіло Фань Су. Його вигляд. Залишіть інший вигляд у спокої. Це ніколи не спрацює.


«Мені дуже шкода, – сказав він Міріам Хант. "Я зайнятий. І я їду з Гонконгу вранці. До побачення, Міріам. Іноді я надсилатиму вам чек - для сиріт». Він повісив слухавку.


Він знову цілував її, коли задзвонив телефон. Фань Су відштовхнула його. "Я зроблю це."


Він спостерігав за струнким тілом, доки вона бігла до телефону. Тонка і міцна, як хлопчик, але на цьому схожість закінчується.


Фань Су не відповіла на дзвінок. Натомість вона висмикнула шнур зі стіни. Вона піднесла телефон до ілюмінатора та викинула його.


Вона повернулася до ліжка. «Тепер, – сказала вона. "Тепер, чорт забирай, зараз!"


Закон Лева


Нік Картер


Killmaster


Закон Лева


Присвячується чоловікам та жінкам секретних служб Сполучених Штатів Америки.


Перша глава


Сан-Сальвадор, Сальвадор


Джон Мертон установив своє обладнання в невеликому, акуратно доглянутому парку відразу за Sheraton El Salvador, на зручній відстані від коробчастих посягань нетрів і навіть менш формальних вуличних таборів і багать, які, як гриби, виросли вздовж головних доріг до центрального міста.


Він порався з циферблатом свого гетто-бластера, швидко переключаючись з якоїсь пронизливої риторики про майбутні вибори на музичний плач, який співав чоловік, який скаржився, що його сеньйорита втратила це почуття любові. Зсунувши циферблат трохи ближче до 88,1 МГц, він отримав те, що справді хотів: розмовне радіо, яке не було частиною звичайного діапазону мовлення. Натомість Мертон підключився до жвавої бесіди між трьома чоловіками, які сидять у великому кафе на тротуарі приблизно о пів на квартал.


Одягнений як турист, Мертон мав зручне взуття для ходьби, нову білу сорочку з гуаябери та камеру для автофокусування. Хлопці-чистильники взуття та молоді дівчата, що продають пакети жувальної гумки, юрмилися над ним, і це було чудово. Туриста вони хотіли, туриста вони отримали. Це давало йому саме те прикриття, яке він хотів. Касета в бластері гетто записувала розмову у його кар'єрі, двох капітанів контр, які бажали «вкласти» деякі американські фонди гуманітарної допомоги. До них приєднався худий маленький хлопець, який показував їм плани поверхів та проспект квартири у Форт-Лодердейлі. Звичайно, якщо два прославлені контрадори були серйозно налаштовані на зовсім інший клімат, ніж тропіки, чому в Мамонті, штат Каліфорнія, було укладено чудову угоду, яка включала необмежений квиток на витяг під час лижного сезону.


Мертон усміхнувся. Це було чудове спорядження і ще більша можливість пригвоздити двох п'явок, які зловживали своєю владою задля досягнення власного стану.


Все йшло чудово, і він отримував це. Одна із найприємніших робіт за деякий час.


А потім позаду нього пролунав болісний сценічний шепіт. «Я маю поговорити з тобою, Мертон».


Згадка його імені пронизала мене, як бджолиний укус. Мертон обернувся і побачив людину, що наближається до нього, років сорока, останньої в ході людей, які бажають щось продати грінго. Тільки цей незграбний п'яниця, що спотикається, не був чужим, не зовсім п'яницею. Його очі спалахнули переконанням. "Будь ласка."


"Ти ідіот", - прошипів Мертон. "Я працюю."


"Це передовий матеріал", - сказав чоловік. "Варто ризикнути тим, що в тебе є".


"Ваш авторитет вичерпаний, Прентіс".


«Цього разу я не продаватиму, - сказав Прентіс, - я даю. Жодних умов. Це для того, щоб повернути собі власну гідність».


«Твоя так звана самоповага може вбити нас. А тепер забирайся».


"Це покаже вам, наскільки я серйозний". Прентіс розрахував траєкторію і кинув Мертону невеликий замшевий мішечок. Коли мішечок приземлився, два неогранені алмази розміром з яйце малиновки вивалилися назовні.


Перш ніж Мертон зміг пристосуватися до цього розвитку, через кущ з'явився добре складений чоловік у джинсах та чорній футболці, з відпрацьованою легкістю вставивши модифікацію на AR-15 Colt, перетворивши її на силу М-16. У нього теж було звукове обладнання – щось на кшталт плеєра із навушниками. «Мертон правий, Прентіс. Твоя самоповагу привела тебе до смерті». Він зробив коротку чергу Мертон в груди. Така ж коротка черга вдарила Прентіса в горло.


Поки нападник підійшов, щоб зібрати алмази, Прентіс зумів вистежити дві літери – LT – на землі перед собою, перевернутися на них та померти.


* * *


Ковінгтон, Кентуккі


Сем Захарі досі не був упевнений, наскільки звичний розпорядок доброго хлопчика шерифа Шелтона був реальним і наскільки далеко йому слід підштовхнути шерифа, щоб з'ясувати це. Здоров'яки, одягнені прямо з каталогу Banana Republic. Австралійський капелюх із широкими полями. Права ступня обгорнута бежевою пов'язкою Ейса на кілька ярдів. Можливо, рана пов'язана із професією. Але, судячи з того, як шериф любив їсти, це могла бути і старовинна подагра.


Жодних питань про Мілнера, генерального директора River View Inn. Сонцезахисні окуляри-авіатори, білі лофери з пензликами, сорочка з крихітним зображенням алігатора, тенісний светр, перекинутий через плечі. Ймовірно, він використовував грецьку формулу, щоб зберегти хлоп'ячий, серйозний молодий ефект, який підказували його світло-каштанове волосся, острижене бритвою. Захарі мало не заткнув рота, коли він спіймав кільце на мізинці з блакитним каменем.


"Ще раз, просто щоб переконатися, що я зрозумів", - сказав Сем Захарі. "Ви не уявляєте, де зараз тіло Арріосто, і ніхто, - він багатозначно подивився на шерифа Шелтона, - ніхто не стежив за маленькою леді?" Високий чоловік із худорлявим бігуном, Захарі спостерігав, як Мілнер оглянув його, розглядаючи габардиновий твіл Закарі і легкий блэйзер, пошитий на Севіл-Роу.


"Міс Кристал", - сказав Мілнер, бажаючи допомогти.


"Ніхто не стежив за міс Крістал


, - сказав шериф Шелтон, - подумав Захарі, якби він щось пояснював маленькій дитині. «Ніхто не стежив за тим, що відбувається, тому що ми всі відчували, що вона виявила велику відповідальність, передусім зателефонувавши нам».


Захарі почав рахувати до десяти.


«Ця маленька леді провела реанімацію «рота в рота» і навіть спробувала маневр Геймліха, – продовжив шериф Шелтон. "Вона залишалася там, поки ми не приїхали, і оголосили, що гість помер з очевидних причин". У його голосі був великий, дзвінкий сум.


«Це те, що ви тут називаєте, «очевидно природні причини»? Будь-який турист, який помирає в Ковінгтоні, це природно? Захарі дивився на шерифа Шелтона. «Гей, я можу зрозуміти таке ставлення, але правда в цьому випадку інша справа. Ми ніколи не дізнаємося про причину смерті, якщо тіло зникло, і ми не зможемо провести розтин».


Сем Захарі оглянув розкішний садовий люкс, у якому помер Гільєрмо Арріосто. Навколо валяється купа порожніх пляшок. Гарна випивка. Гленлівет. Московська. Декілька марок пива. Будь-яка кількість іноземних брендів, а також Hudephol, цілком прийнятне місцеве пиво з довколишнього Цинциннаті. Гарні закуски.


Захарі встав і ліниво порався з ліжком розміру «king-size». Він глянув на кругле дзеркало на стелі. На великому кольоровому телевізорі висіла величезна табличка, що оголошує про те, що ви не обмежені такими звичайними речами, як тарілкова антена та інше кабельне телебачення. Ви можете розважитися для дорослих, просто повернувши ручку телевізора в положення 3 і дотримуючись простих інструкцій.


Всюди було накрито багато спідньої білизни. Сем Захарі підняв чорну панчоху. Справжній шовк на дотик. Арріосто подобалися його насолоди. «Схоже, маленька леді пішла поспіхом».


«Насправді, - сказав Мілнер, - вона була одягнена - вона була повністю одягнена, коли йшла. Я думаю, містер Арріосто привіз із собою це та інше спорядження».


«І ви кажете, що він заплатив за все готівкою? Жодних кредитних карт?»


"Все готівка", - кивнув Мілнер. «Коли він зареєструвався, він розповів нам, якими були його вимоги, і я подумав, що транзакція з готівкою буде найкращим варіантом для всіх нас».


«Коли він згадав свої, ммм, вимоги, – сказав Захарі, – вони включали цю молоду леді? Міс Крістал?


Шериф Шелтон підвівся, обережно спираючись усією вагою на тростину і намагаючись захистити праву ногу. Незважаючи на свої проблеми, здоров'я здавалося спритним. «Ми були досить відверті з тобою, Захарі. Зі свого боку, я не можу не поставити питання, чому Міністерство юстиції має бути так зацікавлене у очевидній природній пригоді. Ми не приховуємо щодо розваг, доступних тут, у Ковінгтоні. Чоловік керує успішним автосалоном у Фенікс і хоче приїхати сюди та відірватися, нам подобається бачити, що він окупає свої гроші. Нам подобається співпрацювати, але мені здається, що люди Справедливості не мають юрисдикції у цьому – очевидно сумному випадку, коли чоловік просто відкусив більше, ніж міг прожувати”.


Захарі клацнув пальцями. «Щури. Шерифе, ви спіймали мене, в чистому вигляді. Ви дозволили мені залізти на гілку та відпилили її. Ми не маємо юрисдикції. Але ми маємо багато впливу на правоохоронні групи, які зацікавлені в тому, що міс Кристал - якщо це її справжнє ім'я - всього п'ятнадцять”.


«Шістнадцять, – сказав Мілнер. «І запис повинен також показати, що пан Арріосто отримав усе, за що заплатив, і що ми маємо всі його особисті речі».


Так, без запитань. Підбадьорений одкровенням про те, що Захарі не має юрисдикції, Мілнер намагався напасти на зухвалого, а не на охайного слабака, присягаюсь Богом. Якщо дійде справа, Мілнер впаде, коли виявить, що Закарі навіть не працював на Міністерство юстиції. Люди в континентальній частині США завжди здавалися обуреними, коли мали прямі стосунки з кимось із Агентства.


«Ну, чорт забирай, - подумав Захарі. З нього цього достатньо. Він закрив свій блокнот, задоволений тим, що прочитав факти у справі.


Гільєрмо Арріосто мав бути продавцем автомобілів із Фенікса. Передбачається, що це правильно. Не мало значення, продав він машину насправді чи ні.


Насправді він був військовим з Аргентини, якому ЦРУ видало відмиту особу, вилетіло зі своєї країни (якраз вчасно, щоб уникнути серйозних юридичних питань) і включився в хороше життя на південному заході Америки.


Звісно, Арріосто мав хороший дилерський центр, і він працював з ним дуже енергійно. Він помістив цей маленький малюнок аргентинського ковбоя на свою візитну картку і назвав себе Гаучо, що посміхається.


Але агентство багато заплатило за створення і структуру бізнесу, так що Арріосто приноситиме прибуток не менше п'ятдесяти, шістдесяти тисяч чоловік на рік - Арріосто наполягав на цьому, хоч як би чинили дилери. І було кілька незабезпечених кредитів для серії телевізійних рекламних роликів, які він хотів запустити, щоб люди почали говорити про його представництво, сказав Арріосто.


Добре, цей хлопець приїхав сюди, до Ковінгтона, провів кілька приватних зустрічей у цьому номері з низкою невстановлених партнерів, а потім, коли зустрічі були закінчені, його відвідувачі


пішли, він послав за довгоногою шістнадцятирічної повією. Після дня, проведеного з міс Крістал, серце Арріосто не витримало, принаймні так здавалося, якщо хтось купив версію Ковінгтона.


Шериф Шелтон і Мілнер справді доклали чимало зусиль, щоб приховати свої хвости з цього приводу, і відправили тіло до невеликої приватної лікарні. Захарі міг здавити їх, запитавши, як сталося, що вони так раптово почали так турбуватися про трупа.


Що вони й зробили, Шелтон і Мілнер, то це викликали високопоставленого судово-медичного експерта з медичної школи в Цинциннаті, ймовірно, якогось хлопця, який мав свої причини час від часу переходити міст у Ковінгтон, щоб провести розтин. .


Але до прибуття лікаря останки Арріосто були викрадені невідомою людиною чи особами.


Свідків нема. Жодних підказок. Просто пішов без адреси для пересилки.


Звичайно, Захарі міг допитати прибиральниць і навіть спробувати з'ясувати, хто з посильних приніс із собою закуски та напої. Оскільки Ковінгтон був настільки волелюбний, міг бути навіть доброзичливий сусідський сутенер, який щось помітив.


Але всі вони, мабуть, були вбудовані в рутину Ковінгтона і давно зрозуміли, що варто їх роботи не помічати і не запам'ятовувати нічого, крім того, чого клієнти хочуть.


Не було причин думати, що Шелтон і Мілнер говорять неправду. Вони могли б спробувати повне приховування або принаймні підкинути дещо, щоб зняти з себе жар.


Захарі вирішив відправити його менеджеру. «Суть у тому, містере Мілнер, що люди з етнічними іменами можуть приїхати до Ковінгтона, зареєструватися в такому місці, якщо у них достатньо грошей, і їм не доведеться турбуватися про те, що їх оберуть».


Мілнер насупився і поправив окуляри на переніссі. "Не треба бути таким грубим", - сказав він.


Захарі, як і раніше, не збирався відпускати його з гачка. "Фактично, у моїй роботі, - сказав він, - мені іноді доводиться бути дуже грубим".


Ви мали передати це Мілнеру. – замислився Захарі. Він стояв тут же і приймав це, ніби ти нічого не досяг у житті, якщо був занадто тонкий.


«Цікаво…» – почав він.


Захарі підняв густу брову, мовчки кажучи, щоб хлопець продовжував.


«Цікаво, чи ти не скажеш мені, де ти купив свій блейзер».


Захарі поплескав Мілнера по спині. «Я отримую всі свої витівки у K-Mart, спорт. Дякую, що спитали».


Два


Навіть у міжсезоння Париж є захоплюючим містом з особливим видом і пульсом, що світиться. Нік Картер досить добре бачив свою видобуток, щоб дозволити невеликій частині його розуму впиватись поверненням в одне з найбільш захоплюючих міст світу. Він також знав на власному досвіді, що Париж може бути одним із найбільш смертоносних міст у світі, коли він працював.


Можливо, після того, як він покінчить із цією людиною, Ніко Січі, він зможе провести тут кілька днів для R&R. Потім він зможе зосередитись на Парижі авторів пісень, а не на Парижі трунаря.


Але спершу робота. Це було нелегке завдання.


Мало того, що Картер стежив за Січі, за ним працювали ще два професіонали, і обидва були гарні.


Картер зробив одного з профі можливої ОВП. Людина з гострим, як топірець, обличчям, густим бровом і темним волоссям чорного дерева, яке починало відступати на маківці, створюючи вигляд постригу небажаного ченця. Йому за сорок, він був трохи вищий за середній зріст, жилавий худорлявий, за винятком кишки, яка почала виходити з-під його талії.


Професіонал мав низку видатних фізичних якостей, можливо, занадто багато для необхідної анонімності, щоб бути хорошим розвідником. Його підборіддя було вкрите ямочками, а очі – яскравими синьо-білими дисками, нагадуючи Картерові собаку з кинутими очима.


Іншим професіоналом був безперечно Моссад, Лев Абрамс, невисокий пухкий голуб людини з кучерявим рудуватим волоссям. Жоден із професіоналів не знав про інше, і Картер був упевнений, що вони його не помітили. На даний момент всі погляди були прикуті до Січі та його дій.


Вусатий, хизуватий у коричневому лляному костюмі з краваткою «пейслі», Ніко Січі навмисне переїхав до нещодавно відреставрованого Cafe de la Paix з обслуговуванням на тротуарі та чудовим видом на площу Опери.


"Принаймні, у нього хороший смак", - подумав Картер, вибираючи кафе, яке сам Картер прийняв би за повільний вид на місто. Place de l'Opéra була більшою, ніж велике перехрестя, це був діловий, торговий і театральний центр Парижа, складний і завжди чарівний, оскільки зайняті чоловіки та привабливі жінки з трьох різних світів метушилися і взаємодіяли.


Картер відвідав кілька банків, наголосивши, що кількість японських підприємств збільшилася з моменту його останнього візиту. Столи були заповнені елегантними жінками, які, судячи з пакетів, розкладених біля їхніх ніг, робили покупки в Aux Trois Quartiers або в деяких інших великих універмагах за оперним театром на бульварі Осман.


Січі сів за задній столик біля великого кашпо, віддав своє замовлення офіціантові, вистрілив йому в кайданки.


у смугастій сорочці і схрестив ноги, звертаючи особливу увагу на складку штанів. Він щосили намагався виглядати як один з брокерів, що прийшли з сусідніх банків або величезної паризької фондової біржі.


Картера не обдурили ні любов маленького терориста до елегантного одягу, ні його зовні недбала манера поведінки. Член сумно відомої Червоної бригади, Січі використав аташе-валізу з бомбою, схожий на той, що зараз лежить перед ним на столі, щоб підірвати зустріч дипломатів Common Market у Марселі лише на два дні раніше. Це висвітлювалося у великих газетах і телеканалах.


Спостерігаючи, як Січі потягує свою каву-еспресо і викурює гостру балканську сигарету Sobrane, Картер сумував за однією зі своїх цигарок з особливою сумішшю, але натомість терпляче спостерігав, прислухаючись до звуків високих горнів і вибухової галльської вдачі водіїв, які намагалися домовитися. різні перехрестя, що ведуть до площі Опери.


Будильник Картера пробив призначену йому годину, щоб зателефонувати до свого начальника Девіда Хоука для подальших інструкцій.


Тримаючи свій видобуток у полі зору, Картер попрямував до телефонної будки з кнопковим набором номера, де він закодував номер, який поєднував його на іншому кінці світу з Вашингтоном. ОКРУГ КОЛУМБІЯ.


На перший гудок відповів бадьорий діловий голос. «Гарний час, N3. Дайте мені ваш звіт». Хоук чекав на нього.


Картер міг уявити, як його начальник, Девід Хок, директор AX, клацає давньою запальничкою величезним ударним колесом і підпалює одну з тих сигар, схожих на муміфіковані, які виглядали жахливо і пахли ще гірше.


AX, невелика, вузькоспеціалізована агенція зі збору розвідувальних даних та спеціальних дій, розташовувалася на Дюпон-Серкл у Вашингтоні, округ Колумбія. Прикриття, Amalgamated Press and Wire Services, виступало ефективним прикриттям. AX був повністю відокремлений від КНБ, ЦРУ та навіть від Міністерства юстиції. Завдяки службовому минулому Девіда Хоука, його безкомпромісної чесності та абсолютної незацікавленості в політичних іграх, AX зміг піти туди, куди бюрократія боялася ступити. Він також зміг здійснити те, що бюрократія тільки мріяла.


Хоук був засновником AXE, рідко залишав Вашингтон у наші дні і ще рідше залишав свій пентхаус зі скляними стінами на вершині Amalgamated. Картер був його керівником у цій галузі, отримав звання N3 та отримав ліцензію на вбивство на службі у свого уряду.


«Об'єкт знаходиться приблизно за триста ярдів від мене», - повідомив Картер. "Він п'є каву і читає Le Figaro".


Хоук хмикнув. «Я б сам подумав, що це чоловік із Le Monde. Що ще?"


На задньому плані Картер чув рівний гомін професійних голосів. У своєму кабінеті. Хоук часто спостерігав за ретельно продуманим екраном моніторингу, на якому йому показувалися телевізійні новини з антен Amalgamated Press неподалік його пентхауса. Хок завжди був близьким до основних джерел новин, оскільки у світі випливали життєво важливі новини. Але він був навіть ближчим до джерел інформації, за які вбили б багато провідних репортерів.


«Крім мене цей об'єкт має два хвости», - сказав Картер. «Один, можливо, є оперативником ООП, Абдул Самадхі – я ще не впевнений – а інший – безперечно Моссад, оперативник на ім'я Лев Абрамс. Хлопець з ОВП виразно не знає про Абрамс, а Абрамс не знає про це Людина ОВП.


«Яка ваша думка, Нік? Хтось із них - вбивці?»


"І те, і інше", - сказав Картер. «Якщо я передбачаю ваше наступне питання, я порадив би вкласти ваші гроші в Абрамса як на більш жорсткого з двох. Палестинець здається зневіреним. У змаганні це завдасть йому удару».


«Я дуже хочу дати вам ще кілька днів, щоб подивитися, як це розвиватиметься». - сказав Хоук, і Картер майже відчув, що його начальник пом'якшився з приводу вже ухваленого ним рішення. "Але щось життєво важливе ламається, і ви мені потрібні тут, щоб розібратися з цим. Якщо наші підозри вірні, це може стати одним з найбезчестивіших союзів останнім часом. Я замовив вам поїздку на SST з Орлі до Торонто о шостій - 30 вашого часу Приватний літак доставить вас з Торонто до Фенікса Якщо ви можете нейтралізувати свій видобуток, не влаштовуючи сцену, і провести ретельний особистий обшук, ви маєте право зробити це Ми воліємо його мертвим, але це не так прийнятно для вас пропустити рейс SST. Зрозуміло?


"Чудово", - сказав Картер, зазначивши, що араб, який теж був на хвості Січі, перетнув жваве перехрестя і розташувався не більше ніж за сотню ярдів від Січі.


Лев Абрамс, інший професійний слідопит Січі, тепер стояв у маленькій кав'ярні, потягуючи еспресо. Картер, як і раніше, вважав, що Абрамс не знав про людину з ОВП.


«Я принесу вам деякі подробиці у приватному літаку, щоб ви прочитали їх дорогою до Фенікса», - продовжив Хоук. "А поки ось деяка інформація, над якою варто задуматися".


Картер переключив свій розум у потрібне русло, використовуючи техніку, яку йому дав Айра Вейн, друг психолог. Техніка являла собою хитромудру суміш гіпнозу та візуалізації, що дозволяє Картеру розглядати свій розум як модемну приставку до комп'ютера. "Готовий і чекаю, - сказав Картер.


Голос Хоука, різкий та різкий, виклав факти. Картер, маючи майже фотографічну пам'ять, налаштовану на відкритість і сприйнятливість, сприйняв усе це. «Ми починаємо з Гая Прентіса, двадцятирічного співробітника ЦРУ. Хороший оперативник, але не терпить бюрократії та паперової роботи. двійник-позаштатний співробітник, який передає інформацію в обидві сторони та отримує задоволення від тонких саботажних дій з обох сторін. Він зробив гарну угоду на стороні та фактично пожертвував більшу частину цього на гідні цілі. Мати Тереза. Грінпіс. Амністія. Ви вже зрозуміли, що у нашій професії все так не працює. За гроші совісті не можна купити зраду».


"Прентіс був захоплений ідеологіями?" - спитав Картер.


«Гірше того. Його втягнули в масовий укус кокаїну, коли він мимоволі зрадив друзів по обидва боки». Хоук продовжував розповідати, як Прентіс, який вирішив спокутувати своє сумління, почав відстежувати те, що він вважав дуже важливим. Він помер, намагаючись передати це, кому повністю довіряв.


Поки його вбивали, Гай Прентіс намалював коло з літерами LT.


Хоук запалив холодну сигару і приніс новий шматок головоломки. «У нас є кілька повідомлень, які обіцяють завдати найбільше незручностей нашим друзям з Агентства. Гільєрмо Арріосто, автомобільний дилер з Фенікса, штат Арізона, який називав себе гаучо, що посміхається, помер у Ковінгтоні, штат Кентуккі, від серцевого нападу. Наша інформація вказує на те, що Арріосто працював над чимось досить великим, глобальним та вибухонебезпечним».


Уважно прислухаючись, Картер вловив ще кілька важливих деталей: Арріосто перебрався до Фенікса п'ять років тому з вигаданою особистістю. Його справжнє ім'я було Гектор Карденас. Він був полковником аргентинської армії. Всі офіційні записи показують, що Карденас був мертвий, убитий лівими партизанами до того, як нинішня аргентинська адміністрація могла притягнути його до суду.


«Моя теорія, – сказав Хоук, – полягає в тому, що за крадіжкою тіла стояло ЦРУ. Останні кілька годин я підштовхував їх до цього».


"Як вони відреагували на ваше зондування, сер?"


«Вони були чутливими. Я скажу це за них, вони визнали, що це було погано для них, але вони заперечували свою причетність».


"Тим не менше, сер, схоже, вони не могли миритися з можливістю того, що результати розтину будуть оприлюднені, показуючи, що їхній хлопчик насправді не був мертвим, коли він мав бути", - припустив Картер.


"Точно." Хоук зробив паузу, щоб підпалити сигару ще полум'я. «Я також вірю, що Арріосто-Карденас, тепер уже переконливо мертвий, збирався завдати удару своїм колишнім благодійникам, і вони, можливо, почали отримувати інформацію про це».


"І ти думаєш, це якось пов'язано з цими ініціалами?"


«Частина твого завдання, Нік, полягає в тому, щоб встановити цей зв'язок для нас або виключити його».


"А решта моє завдання?"


Хоук розповів Картеру про міс Кристал. «Без сумніву, гаучо, що посміхається, вважав за краще молодих. У нас навіть є інформація, що його смаки завдали йому чималих неприємностей у Сьюдад-Хуаресі. Справа в тому, що міс Кристал зникла - зникла з Ковінгтона без сліду. Але візьміть це - старше, Світловолоса версія міс Кристал, можливо, старша сестра, була у Фенікс останні дві ночі, працюючи в барах, які Арріосто, як відомо, часто частенько відвідував.


Зосередження Картера було порушено серією стриманих жестів від араба. Ці рухи вразили Картера як поєднання мови рук глухих та знаків, які використовуються незалежними учасниками парі на англійських іподромах.


«Щось щойно отримали сигнал. Є сценарій, – сказав Картер. "Тип ООП просто викликав сигнали, щоб привести його в рух".


Яструба не ляскали. «Доберіться до Фенікса. Знайдіть двійника міс Кристал і зв'язок, якщо така є, з LT Check-in з Торонто».


Він закінчив розмову, коли перед Картером розгорнувся добре спланований сценарій:


У каву Січі заштовхала жінка у костюмі американського туриста.


Коли Січі підвівся, щоб не бути оббризканим, «турист» взяв свій портфель і кинув невеликий пакунок до ніг Січі.


Біля тротуару зупинився мінівен, який вивернув групу японських туристів, які з витріщеними очима здивовано вийшли на яскраве полуденне сонце.


Водій мінівена вийшов, мабуть, щоб трохи відпочити. Не надаючи особливого значення, гід, чоловік у сірих штанях, що погано сидять, і мішкуватому піджаку, відштовхнув деяких туристів з дороги. Він вийняв Ruger Mini 14 і почав прикривати Січі, застигши зненацька терориста.


Щоб не відставати, водій направив Tech-9 на жінку, одягнену як туристка, і набив їй у груди порожнисті наконечники, які видавали звук при контакті.


Через свою подальшу пози і жести обидва чоловіки тепер явно забезпечували прикриття і засіб втечі для араба, який швидко рушив, підняв аташе-валізу, який ніс Січі, і потягнувся за невеликим пакетом, який жінка «турист» кинула в Ноги Січі. Вміст висипався, а араб пішов на них.


. Навіть зі свого місця Картер міг сказати, що є кілька першокласних неограненных алмазів.


Все було дуже акуратно та швидко. Перелякані і кричущі японські туристи розсипалися на всі боки.


Абрамс, людина з Моссада, втік у той момент, коли почалася стрілянина, кинувшись через жваву вулицю і зникнувши в ряді модерністських магазинів і бутіків, що розташовані всередині великої галереї.


Операція на Січі була так добре організована, що Картер навіть не зміг виконати запит Хоука про особистий огляд. Кілька людей уже зібралися навколо Січі та жінки. Тепер нічого не залишалося, як отримати Абрамса.


Швидко проїхавши повз площу Опери та блідо-рожевого та зеленого кольору великого оперного театру XIX століття, який завжди нагадував Картеру великий майстерно заморожений торт, Лев Абрамс енергійно рушив у бік бульвару Мадлен, шукаючи все, що потрібно. світ як турист на жвавій прогулянці.


Тримаючи між ними на пристойній відстані, Картер спостерігав, як Абрамс зупинився біля газетного кіоску, використовуючи можливість подивитися, чи є якісь подальші дії після стрілянини, про які він повинен знати. Людина з Моссада продовжила рух до площі Мадлен, і Картер сформулював план, настільки ж складний, як шаховий гамбіт, який дозволив би йому перетнути Абрамс або на бульварі Капуцинів біля мюзик-холу Олімпія, або в сусідньому Фошоні, одному з найпопулярніших місць. елегантні магазини продуктів харчування і кухонного приладдя в Парижі, що розростається.


Будь-який сайт був би гарний. Було мало шансів, що його побачать, і те, що задумав Картер, привернув би більше уваги парижан.


Купивши газету, Абрамс почав набирати темпу. Невисокий чоловік з рідшим пісочно-рудим волоссям, ізраїльтянин виглядав важким. Його плечі були великі й квадратні, ноги здавались короткими й худими. Його раптовий сплеск швидкості змусив Картера пропустити зв'язок, який він запланував на Олімпії.


Добре, це було Фошон.


Швидко маневруючи по закутках, Картер домовився обійти Лева Абрамса, який наближався з протилежного боку. Поруч із оперативником Моссада Картер вдав, що його цікавить вітрина в магазині. Його рука недбало перемістилася до Вільгельмін. Удача була з ним: на вулиці було лише кілька людей.


Картер миттю показав Абрамсу, що проїжджає, «Люгер».


Людина з Моссада зупинилася, розгублена і нервова.


"Тут достатньо швидкості кулі, щоб залишити велику дірку на такій відстані", - сказав Картер на івриті. "Це, безумовно, достатня причина для того, щоб витягнути руки перед собою".


Абрамс спітнів. Те, що його зупинили невдовзі після стрілянини, позначилося на його надниркових залозах. "Ви не ізраїльтянин", - сказав він англійською.


«Просто хотів переконатися, що ти мене розумієш», - сказав Картер, ведучи його до металевої лавки, що складається, перед пивним рестораном, який відкриється тільки ввечері. "Чому ви йшли за Січі?"


Чоловік із Моссаду мимоволі здригнувся. «Я не розумію, про що ви кажете. Якщо це пограбування…»


"Не в загальноприйнятому сенсі", - сказав Картер, недбало повертаючи Вільгельміну в кобуру. «Мені потрібна інформація, і, оскільки в мене мало часу, боюся, я не можу бути надто ввічливим, просячи про це».


Абрамс дав собі кілька секунд, щоб оговтатись від погоні, потім закурив сигарету Gitane, випускаючи їдкий дим різким хрипом. "Що ти хочеш?"


«Чому Моссад був так зацікавлений у Січі?»


Абрамс глянув на нього з презирством. "Я не розумію, про що ти говориш".


"У мене немає на це часу, Абрамс". Ізраїльтянин не зміг приховати потрясіння на обличчі від звуку свого імені. “Просто повірте мені, коли я скажу, що ми на одному боці. Якщо ви поділитеся зі мною, я простежу, щоб ви отримали мої висновки щодо LT».


Абрамс востаннє затягнувся сигаретою і розчавив недопалок п'ятою. Згадка ініціалів зачепила нерв. "Добре", - сказав він нарешті. "Добре. Закон лева».


«Я втратив тебе, Абрамсе, - уривчасто сказав Картер.


«LT, ти дурень, – lex talionis. Чи означає закон лева. Lex Talionis – воєнізована група, яка бажає бути своїм власним законом».


"Це нова зв'язка, чи не так?" - спитав Картер. "Я ніколи про них не чув".


Маленька людина з Моссаду кивнула головою. «У нас був лише один звіт про них. Із Південної Африки, з усіх місць. Не з мого сектора. Мені не подобається працювати з цими людьми, з цими африканерами. Я вже досить довго беру участь у цій грі, тому я не потрібно виконувати завдання, пов'язані з Південною Африкою”. У його голосі звучала огида.


Картер зачекав, поки співробітник Моссада закурив ще одну цигарку. "Січі", - сказав він. "Чому ти був на ньому?"


«Щоб дізнатися, чи я зможу дізнатися, з ким він має справу. Ми дізналися, що він зрадив свій народ, Червону бригаду, продавши склад зброї, призначений їм. Він купив зброю в Марселі і був тут, щоб продавати їх десь ще ".


"Є ідеї?" - спитав Картер.


«Ви бачили, як воно звалилося. У нього були всі коносаменти та транспортувальні матеріали у цьому портфелі. Я припускаю, що Січі продавав зброю Лексу Таліонісу».


як ви вважаєте, хто його спіймав? "


«Ви, мабуть, новачок у цьому бізнесі, якщо не дізнаєтесь Червону бригаду». Абрамс відповів.


"Я був тут досить довго, щоб дізнатися Абдула Самадхі з ОВП", - сказав Картер, ігноруючи насмішку.


"Ці двоє в мінівені були Червоною Бригадою". - Сказав Лев Абрамс, але Картер побачив, що він заінтригований.


"Ви могли помилятися в цьому", - припустив Картер.


Абрамс знизав плечима.


«Був третій глядач. Комусь окрім вас і мене було цікаво», - сказав Картер. Абрамс нервово моргнув. "Іншими словами, - наполягав Картер, - ваша група не має позитивного відношення до Абдула Самадхі".


Неохоче Абрамс кивнув головою. "Може, він не важливий".


"Можливо", - погодився Картер. "З іншого боку, чому вони дозволили тому, хто не мав досвіду, стежити за цією операцією?" Він дозволив цьому усвідомити, а потім стрибнув. «Чому вони довіряють такій людині стежити за вами?»


"Ви дасте мені знати, якщо дізнаєтеся щось?"


«А, – сказав Картер. «Я бачу, що викликав у вас певні сумніви. Так, я вірю у професійну ввічливість серед колег. Як тільки я отримаю репліку про Лекса Таліоніса. Я проведу вам брифінг».


Картер обмінявся контактною інформацією із співробітником Моссада, потім упіймав таксі. Йому треба було зловити SST.


Три


Фенікс, Арізона


З усіх місць у списку місць, які часто відвідували Арріосто, Хеппі Пород, здавалося, відчайдушно хотів заявити про себе. Це було у блискучому престижному районі на Спідвей. Безліч папоротевих барів та дорогих бутіків. Декор був високотехнологічним. Всі офіціантки були ростом не менше шести футів, їхні тіла були витягнуті в пози, що манять, нав'язані їм каблуками-шипами. На них були чорні купальники, чорні сітчасті панчохи зі швами, чокери зі стразами та браслети.


У меню бару був дорогий вибір імпортного пива, домашні спиртні напої найкращих марок. Закуски були або японською, або новою каліфорнійською кухнею, а найдешевша мінеральна вода в меню коштувала три долари. Комбо з трьох частин було повністю акустичним, звуки були за крок від Muzak. Навіть сигаретний дим мав відтінок атмосфери яппі та дорогого святкового настрою.


Картер просидів у бару досить довго, щоб розібрати план і подивитися, яка з офіціанток найкраще підходить для нього. Одягнений так, щоб відповідати клієнтурі, він був одягнений у приглушену сорочку Madras з довгими рукавами, світло-сірі лакси та прості чорні лофери. Він допив пиво і підійшов до офіціантки, рухи якої були практичними і економними і яка не намагалася приховати сліди сивини в її довгому темному волоссі. На її табличці з ім'ям було написано БОББІ.


Картер продовжив двадцять. "Я хотів би сісти на вашу станцію, як тільки у вас з'явиться вакансія".


Карі очі Боббі ковзали ним, як лазер, що перевіряє карту American Express. «Деякі чоловіки бачать моє сиве волосся, вони думають, що я відчайдушно потребую послуг», - сказала вона, не звертаючи уваги на двадцятих. «Все, що я роблю, це подаю напої та їжу».


Саме тому я хочу сісти на вашу станцію. Він кинув двадцять їй на тацю.


«Я розумію – ви хочете, щоб я розвідав для вас. Я також цього не роблю».


Картер посміхнувся. "Може, я вже розумію це і хочу випити на самоті".


Боббі зітхнула і підвела Картера до маленького столика, а потім поставила перед ним серветку для коктейлю. «Якби ви хотіли випити на самоті, вас би тут не було. Я хочу знати, що ви очікуєте від своїх двадцяти.


«Інформація, – сказав Картер. Він обережно показав Боббі фотографію двійника міс Кристал.


Боббі звузила очі. «Щось не так із цією фотографією».


Картер кивнув головою. «У мене також таке почуття. Якщо вона увійде, поки я тут, ти даси мені знати?


"Ти професіонал", - сказала Боббі. «Зверніть увагу, я не сказав «поліцейський». Добре. Вона входить, я дам вам знати».


Картер замовив ще пива, закурив цигарку і сів, приготувавшись до довгого чекання.


Він пробував техніку, яка спрацювала для нього так багато разів: зрозуміти чиюсь особистість, поглинаючи якнайбільше фону і намагаючись відвести персонажа на задній план.


Очевидно, у цього місця, у New Breed, був стиль, який торкнувся покійного Гільєрмо Арріосто, людини, яка, можливо, була перекинута аргентинським військовим із любов'ю до насильства та потягом до молодих дівчат. Людина, яка задовольнялася тим, що ця частина світу бачила в ньому гаучо, що посміхається, продавця повнопривідних, позашляхових і спеціальних автомобілів.


Через кілька хвилин з'явилася Боббі, поставила перед ним пиво і дала здачу на двадцять. "Геть там", - сказала вона, схиливши підборіддя до місця праворуч від невеликої естради. «У зеленій сукні».


Картер подивився на зміну. «Це мало бути для тебе».


"У будинку", - сказала Боббі. «Якщо ви колись вирішите, що шукаєте щось особливе та особисте, ви знатимете, де мене знайти». Вона скуйовдила гарне чорне волосся зі срібними прожилками і попрямувала назад у бар.


Немає жодних сумнівів у тому, що жінка у зеленій сукні була такою ж, як на фотографії Яструба. Нижче середнього зросту, стрункого тіла бігуна, майже без зайвого жиру. На ній була блискуча зелена сукня з низьким вирізом спереду і ще більш спокусливим вирізом ззаду.


перехрещені вузькими шнурками. Високі підбори з лямками, обгорненими навколо щиколоток, підкреслювали її стрункі м'язові ноги. У неї було світле волосся кольору шампанського. Великі яскраво-зелені сережки підкреслили незграбні форми її обличчя. Картер придивився, питаючи, що саме з того, що він і Боббі бачили на фотографії, не відповідало дійсності.


У блондинки був якийсь хлопець на буксирі, який увійшов і приєднався до неї за кілька хвилин після того, як вона сіла; він, мабуть, дозволив їй увійти, коли припаркував машину.


Спостерігаючи за її прямою, граціозною позою та недбалою тим, як вона схрестила ноги, Картер зрозумів, що давно вже не міг дозволити собі розкіш трохи R&R. Він навіть із кривою усмішкою зрозумів, що його перша реакція на це блондинка була відверто чуттєвою замість професійної оцінки, яку він привчив себе давати.


Картер зрозумів, що блондинка та чоловік повзали пабом. Чоловік почав обережно та обережно підходити до своїх рухів, припускаючи, що він уже відклав кілька. М'язистий хлопець, років за сорок. Гарна, глибока засмага, груди та біцепси, на які вона явно наплювала. Але навіть у цьому випадку, зауважив Картер, у нього починала тремтіти щока, і він розтікався по животу.


Військовий тип, розсудив Картер, але не з найкращих академій. Можливо, не що інше, як ROTC у якомусь коледжі нижчого рангу, можливо навіть не в цьому – лише десь резервіст. Він мав вигляд дисциплінованого, але не класного.


Блондинка працювала з ним неквапливо, дозволяючи йому зрідка поглянути, коли вона нахилялася вперед, щоб дістати цигарку, час від часу поплескуючи його по руці, і навіть кладучи руку на коліно хлопцю, поки офіціантка приймала їхнє замовлення на напої.


Вона не могла зрівнятися з ним у напоях. Якось у темряві Картер побачив, як вона кинула частину склянки і відвернула увагу хлопця, схрестивши ноги і дозволивши йому відповісти компліментом, поклавши руку їй на коліно. Схоже, це мало той ефект, якого вона хотіла досягти. Тепер хлопець обома руками тримав її за ноги і серйозно нахилився вперед.


Блондинка, здавалося, обмірковувала це на мить, потім спритно прибрала руки, встала і зібрала сумочку, цигарки та запальничку.


Вона зробила кілька кроків і повернулася, наче хотіла подивитися, що утримує здорованя. Він отримував те, про що просив, чи не так? Вона навіть зухвало хитнула стегнами, і тепер він схопився, пролив свій напій і зажадав чек.


Картер, керуючись інстинктом і здоровим цинізмом щодо того, щоб коли-небудь послабити пильність, вийшов через головний вхід і швидко рушив Спідвеєм до кута. Він знайшов провулок і залишився в тіні, паралельно Спідвей, доки не дістався стоянки New Breed. Він був освітлений натрієвими лампами малої потужності, відкидаючи моторошне бурштинове сяйво над пустельною ніччю. Легкий південний вітерець розносив важкий аромат жасмину, розмішуючи теплу важку ніч Фенікса.


Паркування було заповнене BMW, Mercedeses, іноді Porsche або Lotus, та іншими зразками багатого смаку. Картер стояв у тіні і чекав, його гострі почуття насторожили його, сказавши, щоб не розслаблявся.


Нарешті блондинка та її супутник увійшли на стоянку, його рука обняла її за талію, і вона більше не здавалася недбалою чи незацікавленою, а натомість була поглинута своєю запопадливістю.


Момент, до якого його готували почуття Картера, настав, коли чоловік смикнув білявку. Кіллмайстер тепер знав, що щось трапилося, і це не те, на що чекала білявка.


Спочатку вона подумала, що він хоче обіймів, навіть уявилася йому, але він продовжував тягнути її за руку. "Ось твоя машина, прямо тут", - сказала вона. Вона не отримала від нього відповіді та додала: «Це вирішує – я за кермом».


«Давайте натомість займемося цим», - сказав він.


Поки чоловік говорив, Картер зрозумів, що відбувається. На її честь, блондинка зрозуміла це через кілька хвилин, після того, як чоловік знову смикнув її.


"Що це?" вона сказала.


Двері сірого «мерседеса» відчинилися, і з'явилися ще двоє чоловіків. Обидва військові типи. Один був на зріст близько шести футів з довгим шрамом на лівій щоці, інший - жилавим чорним.


"Просто заходь", - сказав побачення блондинки, вже не п'яний плейбой. "Без суєти, без суєти. Ви розумієте?"


Блондинка викинула її на побачення, завдавши йому різкого удару по правій гомілки підбором свого взуття.


Картер скористався моментом дії, щоби зробити свій хід. Він стрибнув перед побаченням блондинки і завдав різкого удару ногою в ліву колінну чашку, відкинувши його назад до машини з криком.


“Гей, що це? Ми простягли руку допомоги дамі», - сказав чорний чоловік і завдав Картеру удару зверху, який був розрахований на те, щоб онімів праву руку Картера і залишив його вразливим для комбінації або руху чоловіка. зі шрамом.


Картер не міг нічого зробити, крім відкотитися від удару рукою, який завдав йому лише ковзного удару. Але обличчя зі шрамом, шестифутове і потужне, кинулося на Картера, як вуличний тайтер, пірнаючи прямо на нього для підкату.


Знаючи, що йому доведеться ненадовго впасти, Картер відкотився назад.


витяг ноги і влучив у живіт. Він схопився на ноги якраз вчасно, щоб побачити, як білявка наближається до нього з кийком.


Картер зупинився, розвернувся і застосував корейський маневр гван-ке, зламавши ногою зап'ястя чоловіка. Тепер він розвернувся, вдарив чоловіка лівою рукою, відштовхнув його охорону і вдарив правим кулаком у шию нападника, одразу ж поваливши його.


Чорний чоловік кинувся до нього, зістрибнув з капота машини і схопив Картера за плечі, коли його спільник наблизився з великим ножем.


Картер ударив його лівим ліктем у груди чорної людини, вивільнивши його праву руку. Швидко смикнувши м'язом передпліччя, Х'юго, його гострий, як бритва, стилет, ідеально збалансований і смертоносний, опинився у правій руці, готовий до дії. Кіллмайстер використав швидкий закулісний кидок, доставивши Хьюго прямо в сонну артерію чорної людини, де він навряд чи міг відірватися від ребер.


Блондинка, задихаючись, спостерігала, як темношкірий чоловік швидко втратив чинність навіть при спробі зірвати Х'юго з його шиї.


Залишився лише один нападник, який скинув свої мокасини і прийняв бойову стійку, яку Картер дуже добре знав.


Перш ніж Картер встиг підвестися, він відчув колючий удар під лівим вухом, коли Обличчя зі шрамом, гнучкіше і швидше, ніж здавалося, досягло його потужним корейським ударом. Картер похитнувся і відчув, що тоне. Він спробував змусити зосередитись і відійти назад, але удар у живіт та обертання збили його з ніг.


Обличчя зі шрамом танцювало перед ним, наближаючись. «Не надто добре розуміюся на корейському стилі, а, Кіллмайстер?» Його коліно вдарилося об щелепу Картера, але Картер вирішив прийняти удар коліном, щоб завдати удару по стегну Обличчя зі шрамом твердою стороною правої руки.


Картер виграв достатньо часу, щоб уповільнити наступний удар, зробити наголос на ногу Обличчя зі шрамом і застосувати болісний поворот.


Обличчя зі шрамом втратило рівновагу і погіршило своє становище, намагаючись уникнути приземлення на Картера.


Його голова все ще дзвеніла, але його почуття прояснилися, Картер спіймав Обличчя зі шрамом ковзним бічним ударом, розвернувся, схопив чоловіка за руку, вдарив його власною ногою і завдав йому складного перелому. Його нога наступила на кісточку здорованя, видавши звук, що плескав.


Обличчя зі шрамом зробив швидкий рух лівою рукою, і коли Картер зрозумів, що мав на увазі цей чоловік, він ударив ногою по обличчю свого супротивника. Вперше за всю зустріч Обличчя зі Шрамом усміхнулося. «Ви добрі, я скажу це за вас. Принаймні я програв найкращим».


Картер відвернувся від нього і рушив до дівчини.


"Він все ще рухається!" вигукнула вона.


"Не надовго", - сказав Картер. «У нього було кільце з отрутою, і коли він побачив, що закінчив, він не ризикував би заговорити». Картер знову повернувся до Обличчя зі шрамом, підштовхнув його.


Отрута була одним із тих швидкодіючих нейронних передавачів. Чоловік був мертвий.


Блондинка довго дивилася на Картера, потім на три інертні тіла нападників і затремтіла. На мить вона здалася вразливою та наївною, маленька дівчинка, спіймана в одязі дорослої жінки.


Спостерігаючи за нею, Картер підійшов до чорношкірого чоловіка, витяг Х'юго з його горла, потім недбало витер лезо об його куртку.


"На щастя для мене, ти був тут", - сказала вона, зробивши кілька глибоких вдихів і зібравшись з думками. Картер спостерігала, як знову перетворюється на зрілу жінку, коли вона дивилася на нього, розуміючи, що її життя було дуже небезпечним.


Блондинка посміхнулася йому, її обличчя було сповнене чуттєвого виклику. Потім вона похитала головою. "Ні, це було зовсім не везіння, чи не так?"


* * *


Через півгодини вони були в її кімнатах, у номері бюджетного бізнесмена в Сонесті на Індіан Скул-роуд. Зручні ліжка, великі ванни, душові лійки, встановлені на стіні, досить високо, щоб не вдарити когось розміром з Картера в груди, і навіть джакузі.


Картер пив пиво. Блондинка іноді підливала собі каву. Вони сіли на великий диван, близько, але не торкаючись один одного, усвідомлюючи, що між ними наростає близькість і чуттєвість. Картер побачив це на стоянці і зрозумів, що реакція блондинки була не страхом перед близькістю смерті, а скоріше тривалим моментом особистого хвилювання близькості до повної участі.


"Ви людина, яка пережила безліч політичних потрясінь, або професіонал", - сказав Картер. "Що він?"


Блондинка задумливо відпила каву. «Ти маєш бути там сам, щоб так легко це помітити».


Розуміючи, що вона уникає питання, Картер зняв фальшиву задню частину свого Ролекса, обробленого AX, і помістив малу плату з мікрочіпом біля телефону. Немає червоної сигнальної лампи. Він швидко оглянув очевидні місця у кімнаті. Не було жодних слідів витонченого жучка, який міг би підняти їхню розмову.


Сидячи поряд з нею, він натискав на її задній план. «Я сподіваюся, ти скажеш мені, чому Гільєрмо Арріосто такий важливий для тебе».


Вона випила ще бренді та попросила цигарку. Незважаючи на те, що вона була молода, Картер відчувала зростаючу патину професіоналізму, яка почала формуватися


довкола неї. Під цим було щось більше. Чисті, чисті емоції. Деякі дійшли цієї роботи через ідеалізм, наприклад Картер. Інші прийшли до цього, щоби помститися.


«Я Сюзанна Кінг. Кілька поколінь тому прізвище не було англізовано. Це досі Кеніг, але це було до того, як сім'ї довелося переїхати. Я народилася у Буенос-Айресі, але», - цинічно сказала вона. сміятися - «ми не сильно покращали при переїзді з Німеччини до Аргентини».


Вона зробила паузу, щоб покурити, а потім продовжила розповідь, яку Картер чув раніше, з варіаціями. Труднощі переміщеного життя, більш тонкі та очевидні види дискримінації і насамперед правляча армія. «Я не думаю, що це стане сюрпризом, коли я скажу вам, що ми зазнали масових репресій».


Її сім'я і вона не були особливо політичними, але через своє минуле та звички до читання та освіти вони ставили неминучі питання, особливо коли це стосувалося питань авторитету. Поступово деякі з її родичів і друзів стали перетворюватися на те, що називалося los Desaparacidos – «зниклі» – ті, хто просто безвісти зник.


Сюзанна стала політизованою, коли Рауль, юнак, якого вона бачила, раптово зник. «Йому вдалося повернути мені звістку, куди його доставили і ким».


Більше про Раула ніхто не бачив і нічого не чув, але Сюзанна приєдналася до організації, щоб допомагати приховувати тих, хто вважався головною метою зникнення, і допомагати їхнім сім'ям дізнаватися про них. Саме там вона дізналася про людину, відому як Гільєрмо Арріосто.


"Звичайно, це не було його справжнім ім'ям", - сказала вона з презирством. «Він взяв це ім'я, коли приїхав до цієї країни, і в нього вистачило нахабства і зухвалості називати себе гаучо, що посміхається. Єдине, чому він колись усміхався, - це його тортури та постійні порушення прав людини. Його справжнє ім'я було Гектор Леон Карденас. Він був високопоставленим офіцером поліції безпеки».


Сюзанна Кінг бачила його кілька разів на парадах і час від часу в Ла Пренсі з'являлися його фотографії. Що ще важливіше, Сюзанна та її соратники почали читати про діяльність Карденаса з розмінування університету та інших місць інакодумства. Він відкрито хвалився своїми здібностями та кількістю людей, яких він знову перетворив на патріотичних, законослухняних громадян. "Він дуже пишався навчанням, яке йому дали американці".


Вона здригнулася від цього спогаду, і Картер не сумнівалася, що її досвід був багато в чому складнішим, ніж той, який вона щойно пережила.


"Таких типів в армії було кілька". Сюзанна пояснила: «І ми мали бути напоготові для всіх».


Після зміни політичної влади в Аргентині Сусанна перебралася до Сполучених Штатів. «Я пам'ятаю газетну статтю, де розповідалося про смерть Карденаса. Це було три роки тому. Коли читав звіт, мене переповнювали змішані емоції. З одного боку, світові було краще без такої людини, але я пам'ятаю, як почував себе обдуреним. що він уник правосуддя перед законом».


Картер кивнув головою. Такими були його почуття. «Отже, у вас були всі підстави вважати, що він мертвий. Що повернуло вас до його старих місць, куди він ходив?


Сюзанна Кінг уважно спостерігала за Картером. «Хтось із моїх близьких повідомив про немислиме - неможливе. Гектор Карденас був все ще живий, привезений до цієї країни і отримав нову особистість як свого роду політичну розплату».


"І ви прийшли розслідувати самі".


Сюзанна Кінг тверезо кивнула. Вона знову почала тремтіти. "Я був дуже близький, чи не так?" вона сказала.


«Ви були близькі до багатьох речей, – сказав Картер. «Ви були на вірному шляху до деяких його спільників. Вас мало не вбили. Ці люди були фахівцями. Один із них скоріше помер, ніж ризикнув опинитися в тому положенні, в якому ви були».


Сюзанна Кінг рушила до нього. "Це не перша моя зустріч зі смертю", - сказала вона. "Ти врятував мене, і тепер мені цікаво, чи допоможеш ти мені відсвяткувати той факт, що я все ще живий".


Поки вона говорила, Картер усвідомив, наскільки він був притягнутий до неї її струнким, витонченим тілом, великими відкритими очима та неймовірною відкритістю її особистості. Він притяг її до себе, просто утримуючи на довгий час, фактично відчуваючи, як вона знімає напругу минулої години.


Потім вона приємно зітхнула і почала обводити частини його тіла прохолодними натренованими кінчиками пальців.


Зрештою, їм було цілком зручно. Сюзанна закинула ноги на коліна Картера і почала намагатися його промацати, дражливі помахи язика і постійний, драматичний рух кінчиків пальців. Картеру сподобалася гра, і він швидко знайшов місце, де можна чергувати ласки та тиск. Спритно і швидко він знайшов її губи, накрив її рота своїми і виявив, наскільки чутливі вона по внутрішній стороні ліктів. Він підозрював, що вона буде ще більш чутливою на внутрішній стороні її тугих вузьких стегон.


Вона була.


За кілька хвилин Картер відчув, як вона вигинається, а потім приємно напружується проти нього. "Ти хороший у всьому", - прошепотіла вона м'яко стогін.


«Нам потрібно позбавитися одягу і приступити до серйозного свята».


Поки Сюзанна була в душі, Картер швидко перевірив двері та всі вікна. Вони були запечатані і зараз у безпеці. Він знайшов її сумочку та швидко перевірив. Сюзанна Кінг, якщо вона хотіла себе так називати, мала звичайний набір посвідчень особистості, і це виглядало досить реальним.


Тепер бізнес можна було припинити.


Картер почав розстібати сорочку і знімати м'які замшеві піхви Хьюго. Звук бризок води та образ облизуваної нею Сюзанни, струмки води, що течуть між її грудями, викликали тремтіння передчуття. Обережно знявши з нього останній захист, П'єра, крихітну газову бомбу, приклеєну до його внутрішньої сторони стегна, Картер приєднався до Сюзанни в душі і запропонував відтерти їй спину - або зробити все, що вона забажає.


Чотири


Картер витяг рушник із рук Сюзанни Кінг, шпурнув його через двері душової кабінки, підняв її і відніс до спальні.


Вона перемістила свою вагу, щоб пристосуватися до того, щоб її несли, обвила руками його шию і почала грайливо кусати його за плечі.


"Гей, що ти зі мною робиш?" Картер посміхнувся.


«Відкушувати. Я хочу, щоб у тебе були сувеніри».


Вони все ще були частково мокрими, коли Картер кинув їхньою купою на ліжко, але нікому з них було все одно. Картер, який був заінтригований виглядом її в обтягуючій зеленій сукні, виявив, що в стані оголеної натури вона виглядала ще привабливішою. Її тіло було відверто хлоп'ячим і м'язистим, але твердість і класична округлість її грудей і ніжний, манливий помах стегон змусили Картера енергійно брати участь у святкуванні Сюзанни.


На його полегшення, вона нічого не сказала про його шрами, справжні знаки кампанії Картера в кар'єрі AX. Її пальці провели по його стегнах і спині, і вона виразно дізналася місця, де кулі, ножі, пристрої тортур і навіть уламки битого скла пронизали його і зажили. Незважаючи на те, що вона була молода, вона мала сильне почуття себе, яке подобалося Картеру, і він знав, що його враження про неї, коли він вперше побачив її, було правильним.


Людина з способом життя Картера мала бути вибірковою і враховувати кожен момент. Був більш розважальний сексуальний потяг, який добре заряджав почуття. Був також творчий сексуальний потяг, який глибоко торкнувся життя і зробив його цінним. Сюзанна Кінг, безумовно, була творчішою особистістю.


Картер почав цілувати її вологі плечі та груди, віддаючись творчим можливостям.


Сюзанна почала дарувати йому приємніший набір поцілунків у його груди та живіт, і незабаром Картер почав розуміти, наскільки вона захоплена своєю чуттєвістю. Він знову виявив ініціативу і швидко довів її до точки, де вона рухалася проти нього, вигинаючись і штовхаючись, її сильні руки стискали його плечі. "Не так", - благала вона. "Не зараз. Приєднуйся до мене. Будь зі мною. Обійми мене". Але Картер упирався, і невдовзі її тіло знову мимоволі смикалося від гальванічного задоволення.


Картер відчував, як вона віддалася їхнім заняттям любов'ю, і усвідомлення того, що вона, швидше за все, була кимось і чимось іншим, а не тим, ким вона себе уявляла, справило на нього враження, коли він нарешті поєднався з їхньою тілами.


Якщо вона була професіоналом, то її довіра була зворушлива чи дурна.


Усі думки про це швидко зникли.


Сюзанна привнесла до їхніх занять любов'ю інтенсивність і енергію, які швидко взяли гору. М'яко віддавшись цьому, Картер усміхнувся і вирішив, що це справедливо лише після того, що він з нею зробив.


* * *


Картера розбудив телефонний дзвінок. Вона не робила спроб хитрощі або скритності, і коли вона побачила, що очі Картера розплющилися, вона прикрила мундштук і запитала: «У тебе є апетит від занять коханням?»


«Незмінно, – сказав Картер.


Сюзанна почала замовляти, але Картер узяв у неї телефон і замовив іспанською кілька мексиканських страв, включаючи пікантний зелений перець чилі, настільки відомий у центральній та південній Аризоні.


Поки вони чекали наказу, Картер знову перевірив двері, коридор та вікна. Про всяк випадок він ще раз перевірив телефон. "У наші дні обладнання настільки складне, що йому навіть не потрібно перебувати в кімнаті, щоб перетворити телефон на мікрофон".


Сюзанна кивнула, піднялася на лікті і задумливо глянула на Картера. "Я дуже добре проводжу з тобою час, - сказала вона, - і я, напевно, трохи люблю тебе, але я виявився практичною і реалістичною людиною, і тому мені цікаво, чи могли б ми день разом".


"Як щодо сніданку, завтра вранці?" - заперечив Картер.


"Я думаю, що люблю тебе". - сказала Сюзанна Кінг. "Але тільки до сніданку".


Використовуючи дещо з речей Сюзанни, Картер швидко поголився, і до того часу, коли він закінчив, прибула служба доставки їжі, і обидва погодилися, що їжі та пиття вистачить на них до завтрашнього ранку.


Поставивши сервірувальний візок до краю ліжка, Картер наповнив


посуд та склянки. Вони їли і пили, не замислюючись про те, що вони оголені, їхні руки час від часу зустрічалися, їхні очі були сповнені захоплення одне одним і знання того, що ще було перед ними.


Картер вирішив, що краще не заважати бізнесу. Йому все ще було що сказати їй, і тепер, здавалося, слушний час.


«Я дійшов висновку, що Гектор Карденас був не єдиним, хто мав відмиту особу», - сказав він.


Поки Сюзанна клала щедрі шматочки зеленого перцю чилі на свої huevos rancheros, Картер поліз у гаманець і дістав фотографію міс Кристал, яку він залишив у приватному літаку, який доставив його з Торонто до Фенікса.


"Когось ви знаєте?" він запитав.


На її честь, Сюзанна не пропустила жодної секунди і продовжувала їсти. «Я тобі казав, що хтось із моїх близьких почав підозрювати. То була моя молодша сестра. Кристал»


"А тепер ви вирішили з'ясувати самі?" Він сів на край ліжка, взяв вилку з її руки і поклав на тарілку. - Взявши її обидві руки у свої, - сказав Майстер Кілл. «Набагато правдоподібніше, що ви брюнетка, пофарбована у світлий відтінок, і що ви використовували продукт під назвою колаген для очей разом з іншою формулою, ретин А, доступною від більш освічених дерматологів. Ви змогли змусити себе виглядати непогано. трохи молодший, і, судячи з одягу, який ви носили на цій фотографії, ви змогли зобразити себе з тих, хто так схвилював Гільєрмо Арріосто, він же Гектор Карденас».


Сюзанна Кінг вивільнила руки і знову почала їсти.


"Це справді Карденас у Ковінгтоні?"


"Так", - сухо сказала вона, шукаючи тепер варення з нопальського кактуса. «Із того, що він просив мене зробити – сексуальних речей – та всіх інших подібностей, я дійшов висновку, що це був він».


"Укладено?" - сказав Картер.


"Але не зовсім позитивно". Вона перестала жувати, задумливо зупинилася і повернулася до Картера. “Я… я хотів бути позитивним, але щось було не так. Була разюча подібність, але все ж таки були відмінності ... »


"Які відмінності?"


"Зовнішній вигляд. Карденас мав шрами в нижній частині тулуба. Йому подобалося, коли - він просив мене одягнути костюм французької покоївки і прикинутися, що я злюся на нього, і відшльопати його. Мені сказали, що це залишило багато шрамів. з колишніх часів”.


Сюзанна налила їм обом кави і повільно відпила свою. «У нього було молодше обличчя, ніж я очікував, і в одному з моїх звітів сказано, що його очі були досить близькі один до одного».


"Схрещені?"


Ні, не так, просто ефект голови меншого розміру. Але перевірено багато інших речей. Я маю зробити висновок, що це був Карденас. Я повідомив своїм людям, що це справді був Карденас».


«А після того, як тіло було вкрадено, ваші люди запідозрили, що воно має якесь відношення до ЦРУ».


Вона нехитро кивнула.


Картер їй довіряв. «Тому вам було наказано приїхати сюди, до Фенікса, і в ролі старшої сестри міс Кристал подивитися, чи не зможете ви знайти нові зачіпки».


Сюзанна знову кивнула. «Подивися, чи можу я отримати якісь зачіпки на інших, які були з ним у Ковінгтоні. Подивися, чи є тут якісь інші зачіпки чи зв'язки».


"Я припускаю, - сказав Картер, - що ви сказали мені правду про своє минуле в Аргентині, а ті, кого ви тепер називаєте своїми людьми, насправді є Моссадом".


Сюзанна Кінг задумливо спостерігала за ним, а потім розпливлася в посмішці. "Ви ж не скажете їм про це, правда?" - Сказала вона, взявши велику креветку і зануривши її в невеликий контейнер з гірчицею, а потім повільно поклавши креветку в рот.


"Ах, звичайно", - сказав Картер зі сміхом. "Креветки не кошерні".


"Але це дуже, дуже добре, містер Кіллмайстер з AX".


"Ще один із ваших висновків?" - сказав Картер.


"Має сенс. Хлопець на стоянці назвав вас Кіллмайстром, і ви напевне краще, ніж будь-який співробітник ФБР або ЦРУ, якого я коли-небудь бачив. Крім того, коли я приїхав сюди, мені сказали імена всіх співробітників ФБР та ЦРУ. Люди в цьому районі.В основному агенти ФБР, які знаходяться тут увесь час, і одна людина з ЦРУ на ім'я Закарі.Щоб ви не помітили нашого спостереження, ви повинні були проникнути через приватні джерела».


"Яке твоє справжнє ім'я?"


Вона похитала головою. Ти вже достатньо про мене знаєш. Навіщо тобі це потрібно?"


«Я хочу називати тебе справжнім ім'ям, поки ми кохаємося», - сказав Картер.


«Мені та моїй кар'єрі пощастило, що я не йду до всіх так, як я роблю для вас. Добре, мене звуть Рейчел. Рейчел Порат. Через чотири місяці мені виповниться двадцять чотири роки. Я дійсно з Аргентини. , і я пішов з Моссадом, тому що я більш-менш співчуваю, і вони не в змозі відмовити ймовірним оперативникам через щось таке приземлене, як вік».


"Не хочеш сказати мені, що ти справді цікавишся Карденасом?"


Вона завагалася. "Те, що він змусив деяких з моїх родичів і друзів зникнути, вірно. У цьому сенсі це був просто бонус, який я знав про нього, яким він був насправді. Ми пов'язали його зі спробами розпочати торгівлю зброєю та Боєприпаси. Його особливо цікавили бельгійські FN-FAL, а якщо й не вони, то AK-47с.


«Він безперечно хотів хороших речей», - визнав Картер.


"Він також був після H&K 91".


Картер насупився. «Це стріляє із 762-го калібру НАТО. Його пристрасті до зброї є досить цікавими».


«Наші люди пов'язують його з іншою людиною, яка нас дуже цікавить, людиною, яка також цікавиться зброєю та боєприпасами, - Пітом Безайденхаутом».


"Голова поліції безпеки південноафриканського алмазного картелю?"


«Це той самий. Мій безпосередній начальник вважає його одним із найнебезпечніших і найпродажних людей у сфері безпеки на сьогодні».


Картер відчув, як у нього поколює хребет. Він чув про діяльність Безайденхаута у Південній Африці та за її межами. Почали формулювати ідею. "Ініціали LT щось значать для вас?"


"Ламмед тав?" Жінка, яка була Рейчел Порат, ухильно знизала плечима.


Картер схопив її за плечі. «Не грай зі мною в ігри, Рейчел. Я не маю на увазі букви на івриті. Я маю на увазі англійські літери L та T.»


Вона вирвалася з його хватки і встала. Вразлива у своїй наготі та бажанні, але розривається чимось глибоко всередині. Картер зачепив нерв.


«Чорт забирай, Картер, я дав тобі достатньо. Хіба ми не можемо просто...»


«Ні, – відрізав Картер, – ми не можемо. LT може бути чимось грандіозним. Якщо ти щось знаєш, поділися».


"Знайдіть свої власні зачіпки", - сердито сказала вона. «Ми повинні багато працювати, щоб отримати те, що ми отримуємо, і тепер, раптово, всі думають, що ми важкоатлети світового класу».


"Ти?" - спитав Картер.


"Що ви думаєте?"


Картер похитав головою. «Не має значення, що я думаю. Я знаю, хто платить мені за квартиру і знаю, як далеко я готовий зайти, щоб заробити свою зарплату. А як щодо вас?"


«LT для нас – це вищий ешелон. Якщо ми продовжимо розслідування і з'ясуємо, що мали рацію, ми можемо піти і зупинити його, і раптом ми знову будемо добре виглядати, тому що ми видалили щось небезпечне. Тут є щось потенційно ризиковане. в Америці та Канаді. Тоді решта світу винен нам. Це не моє уявлення про те, як вести бізнес, але, якщо ви не помітили, у наші дні ми точно не виграємо у конкурсах популярності».


«Коли ви кажете «увійдіть», ви маєте на увазі, як в Ентеббі?»


«Я був тоді лише дитиною, Картер. Мене не було з ними».


Кіллмайстер нічого не сказав, підвівся і закурив. Він зробив кілька затяжок, збираючи свої думки, потім подивився їй у вічі.


«У мене теж є це завдання, Рейчел, і я хочу розвинути його, доки не дізнаюся, що це. Якщо це щось таке велике, як здається, ми повинні будемо зробити кроки, щоб зупинити його».


Рейчел Порат пирхнула від огиди. «Один упертий американський сенатор міг загальмувати всю процедуру із затримками та прив'язаними до хвоста консервними банками. Один амбітний агент ЦРУ, який шукає імені та слави, міг усе зіпсувати».


«Моя організація має свої власні мандати, але вона, як і раніше, поважає демократичний процес. Якщо ви дасте мені щось цінне, я можу пообіцяти вам повернення, якщо я зроблю щось під вашим керівництвом».


Рейчел гірко похитала головою. «Це стає страшенно політичним, Картер. Що, ти думаєш, у цьому нічого немає?


«Послухайте, Рейчел. Я знаю, про що ви кажете. Але моя група не повинна захищати людей. Про нас знають дуже мало - президент і ще кілька ключових осіб. Наші розміри обмежені. Ми ніяк не можемо вийти з-під контролю чи втратити зв'язок із реальністю. У самому реальному сенсі ми вищі за політику».


«Я збираюся довіряти тобі, Картере, бо ти врятував мені життя, і тому, що ти тут не випадково».


«Я думаю, - сказав Картер, - ви робите правильно».


Рейчел Порат почала ходити по кімнаті, сповнена напруженості свого рішення. Через хвилину чи дві вона сіла поряд з ним і весь час дивилася в очі, поки говорила.


Можливо, вона була молодою і вразливою, але мала твердий центр, необхідний для того, щоб бути хорошим агентом. Картеру стало зрозуміло, що випадковість, пов'язана з аргентинським походженням Рейчел і її знанням Карденаса, вплинула на вищі ешелони Моссада, і вони дозволили їй втрутитися більше, ніж вони Абрамс, оперативник, що у Парижі.


У Моссада були підстави вважати, що Lex Talionis, хоч би якими були його цілі, ріс, набирав чинності і послідовників. Вони не знали, звідки беруться гроші, але, мабуть, добре фінансувалися.


"Ім'я Абдул Самадхі щось означає для вас?"


Рейчел Порат насупилась. «Маленька свинока свиня ОВП із ущелиною підборіддя намагається заробити собі репутацію».


Картер жестом наказав їй продовжити.


З'ясувалась серія аномалій – явних чи передбачуваних угод між людьми, які були або природними ворогами, або близькими до нього. «Як би там не було, я можу назвати вам імена трьох чоловіків, які проводили час із Карденасом на зборах, які він проводив у Ковінгтоні». Вона навмисно дала Картеру імена членів горезвісної таємної поліції тонтон-макут із поваленого режиму Дювальє «Бебі Док», колишнього співробітника Фердинанда Маркоса та затятого прихильника переваги білої раси з Айдахо.


"Ви знаєте, що вони були там?"


Рейчел кивнула. “У мене є імена інших, хто зустрічався з ним, але я закінчу цю розмову та всі наші завіти, якщо ви підштовхнете мене до цих. Ми хочемо двох із них, одного з них хочу я».


«Я розумію, – сказав Картер.


Вона з полегшенням усміхнулася. «У такому разі я дам вам ім'я, тому що не думаю, що зможу дістатися Мехіко прямо зараз».


«Ви сповнені рішучості працювати з людьми, з якими зустрівся Карденас?»


«І його контакти тут. Карденас планував щось велике, досить велике, щоб зрадити людей, які відмили його та привели».


"Може, й не зрадити їх", - подумав Картер, але нічого не сказав. Він почекав, поки Рейчел Порат почне описувати та доводити до контакту у Мехіко.


Картерові довелося зупинити її. "Чому ви так вагаєтесь?"


«Бо, чорт забирай, я заздрю». Потім вона пояснила, чому. «Людина, до якої я посилаю вас, Марго Уерта, – чарівна жінка. Вона висока, гарна, чуттєва. Вона шановна художниця, і має великі пристрасті до всього в житті. Я знаю, що станеться. коли вона побачить тебе. Продовжуючи описувати Марго Уерту, Рейчел вдалася до формалізованого, пишномовного методу репортажу, який характерний для багатьох поліцейських, служб безпеки та політичних організацій.


«Відомо, що Суб'єкт має значні контакти з ліберальними групами зі збору коштів і, як вважають, спрямовує кошти для представників корінних племен та націоналістичних борців, які беруть участь у збройних конфліктах із збройними групами, які спонсоруються США та Радою». Поки говорила Рейчел Порат, Картерові довелося зібрати всі свої сили, щоб не вибухнути широкою усмішкою, але йому вдалося зберегти обличчя покеру.


Опис Рейчел було досить професійним, хоча їй вдалося зробити кілька яхідних розкопок.


Коли вона перестала говорити, вона подивилася на годинник. У них залишалося шістнадцята година - шістнадцята година для Рейчел Порат, щоб впоратися зі своєю ревнощами таким чином, щоб у Ніка Картера було про що подумати, коли він буде в Мехіко. "Іди сюди", - сказала вона. "Я хочу переконатися, що ти мене пам'ятаєш".


* * *


Картер вийшов із кімнати Рейчел, поки вона спала. То було нелегке рішення. Теоретично він все ще йшов за розкладом, і, поки Рейчел лежала там, її волосся розсипалося по подушці, її тіло було теплим і принадним, у нього виникла спокуса розбудити її для належного прощання.


Але Картер зітхнув, підійшов до дверей і пішов. Він використав поїздку на таксі до міжнародного аеропорту Фенікс, щоб побачити складний ланцюжок подій у перспективі. Він мав час зателефонувати Хоуку, поголитися і зробити масаж у перукарні перед тим, як сісти в літак до Мехіко.


"Думаю, ваше інтерв'ю з міс Кристал було продуктивним", - сказав Хоук, і Картер почув, як вдихає і затягується дим, а також іронічний укус Хоука.


Хоук уважно слухав, як Картер докладно розповідав. «Без сумнівів, Нік. Це вигідний напрямок розслідування. Поки ви копалися у своїх деталях, ми здобули кілька власних. Нам довелося викрутити кілька рук, і ЦРУ страшенно завищало, коли я дав їм послуга за послугу. Вони не знали, що кубинці подвоїли одного з їхніх хлопчиків. Ось що це означає».


Далі він повідомив, що Гай Прентіс був у Мехіко незадовго до своєї смерті, намагаючись зв'язатися зі старими джерелами у розвідці, особливо з продавцем раритетів на ім'я Норман Саснер. "Прентісс відчайдушно намагався повідомити, що він щось розуміє".


"Це мало якийсь ефект?"


«Ви знаєте бюрократичний лабіринт, Нік. ЦРУ та Держава звернули на це увагу, але у всіх випадках вони недооцінили його надійність і помістили матеріал у файл, де він зберігатиметься доти, доки вони або не отримають підтвердження, або не вирішать, що за ним не варто займатися».


Настала довга пауза, і Картер почув на задньому плані телевізійні монітори. Задзвонив приватний телетайп, доставляючи свіжу та достовірну інформацію звідкись із усього світу.


Ми найбільше зацікавлені в участі цього хлопця Безейденхаута. Переслідуй його. Знайди його, якщо зможеш. Подивися, чи зможеш дізнатися, що він задумав. Це те, що він робить для алмазного картелю Південної Африки?


"Можливо, він працює над чимось самостійно, сер?"


"Гарне питання. Дізнайся. Нам це потрібно знати. Ці алмазні служби безпеки добре платять своїм співробітникам, але вони не терплять нісенітниці. Якщо людину зловлять навіть із підозрою у сумнівній угоді, настануть суворі репресії».


Хоук зробив паузу, щоби це зрозуміти.


«Погляньте, чи зможете ви отримати будь-які свіжі матеріали з джерел, які пропустили наші колеги з Агентства та держави», - продовжив він. «Вирушайте в Мехіко і підтримуйте зв'язок, особливо якщо ви приземлите когось, хто є членом цього Лекса Таліоніса».


"Я подивлюся, чи зможу я принести вам кубинські сигари", - сказав Картер.


"Не турбуйся", - прогарчав Хоук, але не без уваги.


5


Декілька відомих коментаторів прогнозували, що величезне місто Мехіко стане найбільшим мегаполісом у світі до кінця століття. Вже двадцять вісім мільйонів людей жили різною мірою багатства чи бідності, залежно від того, де провести межу між розкішними люксами та пакувальними ящиками. Ймовірно, ще на два-три мільйони більше, якщо згадати, що програми перепису починають втрачати свою точність у міру того, як ви


наближаєтеся до кишень, де бідні та знедолені намагаються заробити собі на життя.


Що стосується Картера, то Мехіко вже був найбільшим, помітно більше від часу його останнього візиту кількома роками раніше. Здався важкий шар смогу, посилений гуркотом і гуркотом потоків легкових і вантажних автомобілів, що повільно рухаються, без глушників і, що ще гірше, занадто великої кількості дизельних автомобілів, що вивергають дим.


Звичайна післяобідня злива припала на чотири години, і легкий вітерець обіцяв деяке полегшення від денної спеки, але на висоті семи тисяч футів знадобиться щось сильніше, щоб очистити зміг. Отже, було ясно, що, поки ви були тут, крім чистого повітря у вас були інші думки: цілодобовий спосіб життя, одні з найкрасивіших жінок у світі, кілька чудових ресторанів, першокласні музеї, найкращі виступи в різних стилях музики, одні з найкращих розумів у світі сьогодні, а також деякі з найпідступніших, можливість укладати угоди з багатими та нужденними з усього світу.


Картер пішов у улюблене кафе, Тупінамба, місце, де збираються кориди. Він запив легкий обід із баранини та зеленого горошку двома пляшками Carta Blanca pilsner, а потім офіційно оголосив, що повернувся до Мексики, випивши солодку мексиканську каву навпіл із паровим молоком.


Перевіривши список своїх знайомих, він вибрав Plaza Florencia як свій готель. Поруч із головним проспектом Мехіко. Пасео-де-ла-Реформа, це було зручно для Zona Rosa, так званої Рожевої зони, яка багато в чому нагадувала Картеру район Джорджтауна у Вашингтоні, округ Колумбія. В обох місцях магазини, галереї, ресторани та бістро були безперечно висококласними.


З площі Флоренсія Картер міг продовжити зустріч із Марго Уерта, про яку йому розповідала художниця Рейчел Порат. Це було зручно і для торговця раритетами Нормана Саснера. Очевидно зневірившись, Прентіс спробував зв'язатися з будь-яким законним джерелом, перш ніж його бажання розповісти те, що він знав про Лекса Таліоніса, призвело його і співробітника ЦРУ Мертона до насильницької смерті. Він також знаходився за кілька кварталів від кафе, де міг знайти або встановити контакт з Чепе Муньосом, іншою людиною, з якою, як відомо, зв'язувався Прентіс.


Чепе Муньос, мабуть, був зовсім іншим котлом з рибою, і Картер з нетерпінням чекав на зустріч з ним. Номінально пов'язаний з опозицією, Муньос мав бути розумною і швидкою людиною, яка завжди ставила людські інтереси та ідеали вище за політичний жаргон.


Марго Уерта відразу відгукнулася на дзвінок Картера, але сказала йому, що працює над великим твором - фрескою - і побачиться з ним ближче до вечора. Ревнощі Рейчел послужили тому, щоб заздалегідь попередити Кіллмайстра. Він був упевнений, що вловив сильне враження про чуттєвість художника навіть телефоном.


Картер вирішив спробувати Нормана Саснера. Саснер вів свій бізнес на Ізобель-ла-Католика, невелика прогулянка, але така, яка буквально допоможе Картеру отримати його ноги та легені у Мехіко, допомагаючи йому пристосуватися до тренувань на великій висоті. Магазин раритетних книг зробив ідеальну сліпу для обробки інформації, вивчення місцевої діяльності та надання іншим інформаторам можливості з'являтися, не побоюючись викликати підозри. Магазин раритетних книг міг бути закритий на довгі години чи дні поспіль, не викликаючи підозри.


Кіллмайстер неквапливо пройшов Хуаресом, поки не перетворився на Франсіско Мадеро. Потім він повернув праворуч на квартал Болівара і знайшов те, що шукав, трохи нижче за перехрестя вулиць 16 вересня та Ізобель ла Католика.


У бетонній будівлі 1920-х років Норман Саснер, «Рідкісні книги», знаходився на другому поверсі, над годинниковим ремонтом і невеликим кафетерієм, де клієнтам давали великі борошняні коржики замість підносів, і їх заряджали сервірувальним черпаком їжі на тому великому просторі. Запах риби, чилі, цибулі та маринованого м'яса змусив Картера пошкодувати, що він не їв так добре в Тупинамбі.


Сходи були висічені з темних дощок червоного дерева, які добре зарекомендували себе за ці роки. Піднімаючись крутим схилом, Картера обігнали троє чоловіків, один з яких на мить завагався, ніби впізнаючи.


Крізь запахи кулінарії середнього класу Картер відчув ще один запах, і картина раптово стала для нього повною.


Ці хлопці були профі, і щось тільки-но пішло не так.


Картер відчув запах палючого кордита.


Рушниця була розряджена недавно.


Людина, яка вагалася, дуже ймовірно, дізналася Картера - або запідозрила його в тому, що він був кимось на іншому боці.


Картер розвернувся і спіткнувся про другого з трьох чоловіків, непоказного чоловіка в костюмі-трійці. Той, хто вагався, повернувся, але перш ніж він зміг звільнити свій "Ругер Міні-14", Картер витяг Х'юго, прицілився і покинув. Чоловік добродушно посміхнувся, коли Х'юго вп'явся в нього з тицяючим звуком. Тільки тоді Картер зрозумів, що на чоловікові був бронежилет. Х'юго міг пролити кров, але реальні збитки були незначними.


.


«Ругер» був спрямований прямо на Картера, який тепер не мав іншого вибору, окрім як відштовхнутися від сходів і пірнути на нападника. Ревіння пострілу з пістолета утворило борозну на шкірі плеча Картера, коли двоє чоловіків зіткнулися на сходах.


Імпульс Кіллмастера переніс його в людину з Ругером, а також викликав масове зіткнення з непоказним спільником. Сильний удар ногою в гомілку змусив чоловіка зігнутися від болю. Пістолет знову націлився на Картера. Він перекотився, щоб зайняти позицію, обома руками відштовхнувся від сходів і правою ногою вибив пістолет із руки нападника. Він полетів униз сходами.


Нападник вигукнув скоріше від розчарування, ніж від болю, а той, чия гомілка забив Картер, кричав у своєму розчаруванні третій людині: «Прибери його, чорт забирай!»


Третій чоловік підійшов до Картера прикладом долоні. Картер знайшов швидку стійку рівноваги, спіймав чоловіка за порізану долоню, використав руку, що опускається, як точку опори і змусив його похитнутися, втратити рівновагу, перекидаючись вниз по решті сходів.


Найбільший з них, той, хто мав пістолет, підійшов до Картера і вдарив його ногою по коліну.


Картер знав, що йому доведеться прийняти це, але він також знав, що може звести до мінімуму ефекти, покинувши рулон.


Він схопився за саморобне взуття нападника і смикнув.


Здоров'як знову вилаявся, відскочив назад і приземлився на свого соратника, що наближався.


Вони відштовхувалися один від одного, розчарування почало доходити до них.


Картер зробив випад для Хьюго і використав підступний кидок, коли здоровань потягнувся до свого Ругер. Х'юго притис його, і він завив. "Сукін син!" - крикнув він, висмикуючи Х'юго з його рук. "Я тебе дістану!"


Картер жестом обох рук жестом запросив його. Здоров'як сказав своїм соратникам: "Давай, давай його!"


Вони глянули на нього з тривогою.


Злісно посміхнувшись, Картер зробив поворот у стрибку, спіймавши найдальшого кінця прямо біля колінної чашки. Біль був болісним.


Схопившись за коліно, він скотився сходами, відчуваючи ще один біль.


Раптом Картер почув виття сирени. Пора було забиратися звідти.


Чоловіки подивилися один на одного і з огидою вилаялися. Їх було троє, і вони не могли взяти Картера.


Х'юго зневажливо кинули до ніг Картера.


Троє чоловіків, кульгаючи, кинулися геть униз 16 вересня. Картер вирішив, що гонитва за ними нічого не дасть. Шанси отримати корисну інформацію всередині були кращими.


Була сирена відповіддю на те, що вони зробили в офісі Саснера, чи ні, Картер знав, що мало часу.


Він піднявся сходами до офісу продавця раритетів, заздалегідь знаючи, що він там знайде.


Інтер'єр являв собою одну велику кімнату з книгами від стіни до стіни, за винятком невеликого алькова, в якому переважали великий письмовий стіл у колоніальному стилі та стілець Банку Англії. У невеликій кімнаті збоку було пакувальне та транспортувальне обладнання, а також довгий робочий стіл із великими стопками каталогів та джерелом життєвої сили рідкісного книжкового бізнесу, журналу Antiquarian Bookman.


Якщо бізнес раритетів Саснера створювався як сліпий, то, принаймні, цим займався хтось, хто мав певний смак і знання. Було кілька перших видань латиноамериканських авторів та багато чудових томів європейських та американських письменників.


На дальній стіні висіли деякі з косметичних видань рідкісних книг, старі атласи, морські карти вісімнадцятого століття і кілька гарних наборів у шкіряній палітурці про колоніальну Мексику.


Саснер явно був людиною, яка досягла успіху в образі самого себе. Щілястий чоловічок у двобортному піджаку з великим гербом, краваткою RAF і коричневими замшевими кінчиками крил він сидів за своїм великим столом, його труп тепер був відкинутий назад, а руки були розкинуті від початкової швидкості двох куль. він взяв. Один постріл потрапив йому в горло, інший – у серце.


Картер поринув у жорстоку реальність смерті. Він бачив це сотні разів. У цей останній момент людська гідність зникла, залишивши картину, яка насправді була пародією на образ, який жертва намагалася зберегти життя. Ось. Норман Саснер по смерті відкрив свій секрет. Сила кулі, яка вбила його, також вибила досить складну перуку. Проте Саснер вдалося зробити те, чого очікував Картер. Зануривши акуратно доглянутий вказівний палець у велику срібну чорнильницю, Норман Саснер зумів залишити ключ до розгадки: LT.


Картер швидко оглянув стіл у пошуках чогось, схожого на записку чи депешу, які Саснер міг подумати передати своїм людям із ЦРУ. На всебічні пошуки часу не було.


Він оглянув стіл, намагаючись знайти аномалії. Там був стос «Манчестер Гардіан», але Картеру швидко стало очевидним, що інтерес Саснера до цієї, швидше, політичної газети був пов'язаний із повідомленням результатів футбольної ліги Англії. Вбивця також помітив запрошення на читання віршів в університеті та крихітний стос


журналів «Солдат удачі», але нічого, що здавалося очевидним шматочком того, що ставало прикрою головоломкою.


Він вирішив піти звідти і подбати про своє плече.


Він зняв свою спортивну куртку, накинув її на плече разом із раною і швидко знайшов таксі на Ізобель-ла-Католика, вказавши напрямок до невеликої скромної лікарні швидкої допомоги неподалік Калле Месонес.


Ким би вони не були. У Лекса Таліоніса безперечно були організаційні кігті, і він тепер намагався замістити сліди. Що ще важливіше, зрозумів Картер, вони розуміли його та його інтерес до них.


* * *


"Ти завжди доставляєш мені інтригуючі проблеми, Картер". Доктор Хаклайт, який проживав у Мексиці понад сорок років, все ще зберіг мовленнєві моделі та металеву вимову, властиві його рідній Європі.


Кудлатий фальстафський чоловік з кучерявим сивілим волоссям він дивився на Вбивцю тепер, коли Картер лежав обличчям вниз на м'якому столі, залитий потужним світлом парів ртуті. «Минулого разу, коли ви були тут, ви розповіли мені про цікаву проблему безшовної процедури. Тепер я гадаю, що ми не зможемо уникнути деяких швів».


Картер лежав тихо, спостерігаючи за помічницею Хаклуйта, високою вродливою жінкою з широкими високими вилицями, темним волоссям і очима, які так красномовно говорили про її індійське походження. Вона, здавалося, знала про інтерес Картера, і коли Хаклайт зашив складку на плечі Картера, вона дозволила своєму погляду, замаскованому таємницею обсидіану, танцювати по його обличчю. Її погляд був прямим і повним виклику - доки вона раптово не змінилася усмішкою.


«Цікава людина», - сказала вона лікарю іспанською. «Він приносить нам кульові поранення та засоси».


«Запевняю вас, я віддаю перевагу засосам», - сказав Картер музичною іспанською мовою столиці.


Медсестра почервоніла, але її погляд залишався незмінним.


Через півгодини, перев'язаний, отримавши жменю знеболюючих та антибіотики, Картер розплачувався.


«Це я маю платити тобі», - сказав Хаклюйт. Ти приносиш мені такі складні проблеми, Картер. Я не хочу бажати тобі хвороби, але я з нетерпінням чекаю на твої візити. Минулого разу це була черевна стінка. Цього разу куля зморщила твою верхню м'язову оболонку».


У грубості старого лікаря був шар патерналістської стурбованості, що нагадало Картеру Девіда Хока. «Ви у хорошому стані. Ваша рана дуже добре затягнеться, і ви зможете повністю використати плече, якщо не посилювати її протягом кількох тижнів».


Картер задумливо кивнув головою. «Скажіть, лікарю, наскільки цілком можливо хірургічне зміна зовнішності людини?»


"Ах, дуже інтригуюче питання для одного з ваших очевидних професій. Я кажу вам, Картер, якби ви могли перевірити тут і дати мені шість тижнів - навіть лише чотири тижні - я міг би робити речі з вашим носом, буквально опускати ваші вуха, можливо, навіть зроблять вас вищими вилицями, як ті, якими ви захоплюєтеся у моєї медсестри.


"Я не мав на увазі для себе", - сказав Картер. "Я маю на увазі загалом".


Є кілька талановитих реконструктивних хірургів, особливо у вашій країні. Хаклайт, здавалося, перебирав уявний список. «Одним із найкращих у косметичній реконструкції є Чарльз Сміт. Воістину обдарований, але не менш ексцентричний. Я бачив, як він виправляв променеві викиди та щелепно-лицьові травми, від яких ви здригалися, коли ви бачили фотографії вихідного стану. Дуже добре справляється з вродженими дефектами та травмами. Ви знаєте, опіки, вибухи, сильні удари».


Лікар Хаклайт розвів вузлуватими руками. "Так, Картер, якщо я вловив, що ви маєте на увазі, можна взяти людину в руки обдарованого пластичного хірурга і зробити його або її майже невпізнанною навіть для близьких".


Картер упіймав таксі і направив його до Zona Rosa, звідки подався до Palacio de Hierro на Дуранго, одному з найкращих універмагів міста. Він вивчив вішалку зі спортивними куртками, зупинився на приглушеному шовковому переплетенні з блакитними та зеленими плямами, потім знайшов синю бавовняну сорочку. Біля стійки з туалетним приладдям він плескався з Жан-Марі Фаріною з Roger & Gallet і вирушив пройти шість кварталів до Букарелі, де Марго Уерта мала студію і житлові приміщення.


* * *


«Прошу вибачення за запізнення», - сказала Марго Уерта, відійшовши назад, щоб розглянути довгу панель з масонітової дошки, в основному вкриту яскравими, незграбними і виразними фресками цілих сімей, що сплять на залізничній станції. «Але, як бачите, я багато працюю, і коли чимось займаюся, я втрачаю рахунок часу».


Спостерігаючи за нею, Картер потягував міцну мексиканську каву, яку вона йому дала. Її студія була великою та вузькою, довжиною майже сто п'ятдесят футів. Якось Уоллс розділив її робочу зону на дві, можливо, три студії меншого розміру. Великий ряд нестандартних вікон відбивав тверде, як алмаз, північне сяйво. Ескізи, великі роботи без рам і ще кілька звичайних картин висіли на стінах або безладно тулилися до будь-якої зручної поверхні. З двох великих динаміків, які стратегічно встановлені для забезпечення максимального стереофонічного ефекту, виходили чисті, точні звуки одного з Бранденберзьких концертів Баха.


добіг кінця характерний тихий голос одного з дикторів XELA-FM.


Марго Уерта, велика, смаглява, яскрава жінка з виразним обличчям і ще не потребує бюстгальтера, віддавала перевагу яскравим кольорам акрилу, краплі якого забризкали підлогу і її Levi's. На необробленій дерев'яній підлозі було кілька місць, де, здавалося, було завдано різких штрихів, зроблених ножем. Картер зрозумів, що Марго Уерта безпосередньо підходила до різання полотна або монтажу своєї роботи, віддаючи перевагу підлозі робочому столу.


«Якщо ти зможеш впоратися з моєю роботою, а не підлещуватися перед тобою, ми зможемо поговорити», - сказала Марго. «Декому чоловікам це здається дуже небезпечним, особливо вам, хлопці. Ми називаємо вас norteños. Ви називаєте себе американцями. Це багато снобізму, знаєте. Ми всі американці».


"Я намагаюся зрозуміти, звідки взявся ваш акцент", - ризикнув Картер.


"О, я не приховую", - сказала Марго, починаючи роботу над великою, загрозливою фігурою. «Я здобув хорошу освіту у вашій країні. Декілька ваших так званих гуманітарних коледжів на Півдні хочуть довести, що вони підходять для державних грантів, тому вони активно шукають те, що вони люблять називати жінками з-поміж меншин. "


Марго люто мазала фреску, фігура набувала вигляду федерату, мексиканського федерального поліцейського, що розмахує палицею для захисту від заворушень. Зростанням не більше шести футів, вона, проте, воліла працювати на високих підборах. Верх її тулуба ледве прикритий заляпаною фарбою толстовкою без рукавів - сувеніром із давно забутого концерту Grateful Dead. Її довге чорне волосся було зав'язане складним вузлом і утримувалося на місці яскраво-рожевим шарфом, надаючи її шкірі з молоком чуттєвого акценту.


«Під жінками меншості вони мали на увазі будь-кого, у кого не було світлого волосся, блакитних очей та кремово-білої шкіри», - сказала Марго Уерта з презирством.


Картер дозволив їй розповісти свою історію, що вона зробила досить прямо. Дитина із забезпеченої сім'ї, Марго Уерта була чемною і вихованою до шкільних занять США. Її технічно блискучі малюнки переважно зображали квіти, морські пейзажі та тварин. “Ви знаєте, все це безпечно. Але ніщо з того не робило мене щасливим».


Зрештою, вона почала виконувати великі роботи, присвячені подіям мексиканської історії. Ти повіриш, Картер? Несподівано це викликало в мене суперечки. Багато людей не бажають бачити свою власну історію. Раптом у мене з'явилася мета, і з того часу я роблю це. ціни на це, Картер. Ви можете повірити? "


«Жодних питань», - сказав Картер, наливаючи собі ще каву. "Ваша робота музейної якості".


"Ха!" - Сказала вона, обертаючись і кидаючи йому виклик. «Що ви знаєте про музеї? У якому ви були останній раз?


«Фактично, Помпіду в Парижі був останнім, на початку цього тижня. А незадовго до цього, Топкапи у Стамбулі».


Марго Уерта була вражена. «Досить непогано для людини із ЦРУ».


«Я думаю, це те, що мається на увазі як зворотний комплімент, – сказав Картер, – але я не ЦРУ. Нічого подібного".


«Державний департамент? Ви не один з тих маленьких кар'єрних трусиків з Ліги плюща?


Усміхаючись, Картер похитав головою.


«І Рейчел послала тебе до мене. Ти, мабуть, добре знаєшся на професії».


Картер закурив одну зі своїх цигарок. «Давайте припинимо намагатися кваліфікувати один одного і подивимося, що ви можете мені розповісти про Лекса Таліоніса».


"Якщо ти знаєш про це, Картер, ти не просто любитель мистецтва". Вона розсміялася над власною іронією, занурила три пензлі, якими користувалася, у горщик із розчинником і підійшла до Картера, нагадавши йому статного танцюриста фламенко. "Що Рейчел розповідала про мене?"


«Вона сказала мені, що заздрила твоїй красі».


«Так ось, як ти потрапив туди, де ти є. Ти змусив її закохатися».


"Тільки на день", - сказав Картер. «Ми всі надто дорослі для іншого».


Все ще кружляє над ним. Марго Уерта підійшла ближче, спостерігаючи за ним із новим інтересом та викликом. Вона взяла в Картера залишки сигарети і деякий час курила. "Скажи мені, Картер, ти думаєш, я закохаюся в тебе на день?"


Картер посміхнувся. «Я думаю, я був би дуже радий, якби ви це зробили. Але станеться це чи ні, мені все одно треба поговорити про Лекса Таліоніса». Він вирішив ризикнути розповісти їй про Нормана Саснера.


"Він був великим дурнем", - сказала Марго, ведучи Картера до старовинного дивана з кінського волосу, класичного дивана аналітика. «Я не є офіційним членом розвідувальної спільноти. Мене цікавлять справи, і я знаю, що таке активіст, тому коли я кажу вам, що я відкрито знав, що він передавав інформацію ЦРУ. Ви мене зрозумієте. Якби я знав, уявіть, що знають професіонали. Жодної свободи дій».


«Очевидно, у свій час його добре поважали, і у нього були хороші зв'язки», - ризикнув Картер.


"Але він захопився грою і втратив будь-яку обережність".


Нік Картер представив її на тлі Прентіса, потім накидав свої знання про Гектора Карденаса та місію Рейчел Порат, вирішивши, що більше не розповість, якщо не отримає від Марго.


Вона відчула його обережність.


«Я говорю тобі, Картер, я починаю поважати те, як ти працюєш». Вона зітхнула, ніби розсіюючи останні сумніви щодо нього. «Навіть якби я був досить дурний, щоб попросити у вас посвідчення особистості, ви, мабуть, надали б щось, що виглядало б офіційно та переконливо та абсолютно марно».


Картер посміхнувся і потягся за гаманцем.


«Добре, – сказала вона. «Я піду у велике казино. Якщо ви відповідаєте вимогам, ми продовжимо. Якщо ні, що ж, можливо, ми пообідаємо і закохаємося протягом дня, і я закінчу свою фреску, і ви повернетеся до школи».


Вона попросила і закурила ще одну цигарку Картера. Чи означає для вас щось, що Безейденхаут зараз знаходиться в Мексиці? Лише цього тижня він був тут, у місті, приймав у себе групу партнерів».


Картер швидко переглянув у нього зачіпки. «Принаймні побічно, здається, що Піт Безейденхаут втік із поліції безпеки і, можливо, спалив їх за кілька мільйонів алмазів. Він, напевно, є ключовим гравцем в організації Lex Talionis».


Навіть коли він говорив, до нього увійшов додатковий зв'язок. Також здається, що Піт Безейденхаут проводив тут, у Мехіко, зустрічі того ж типу, що і Гектор Карденас у Ковінгтоні, Кентуккі. Він проводив презентації та намагався зацікавити потенційних спонсорів».


Очі Марго Уерти спалахнули захопленням. «Ти, як то кажуть, сильний нападник, Картер. Гаразд. Ми продовжимо. Я думаю, ми тебе кудись доставимо, і як тільки ми дістанемося туди, нам не доведеться зупинятися та перевіряти тата щоразу, коли тобі потрібно». зробити рішення." Вона встала з торжествуючим виглядом, підійшла до маленької комори і зникла в ній. Картер чув, як вішалки переміщаються по вішалці. Через кілька миттєвостей з'явилася Марго, яка зверху виглядала формальнішою. Обрізаний светр був замінений яскраво-червоною шовковою блузкою, Марго виглядала так, ніби вона була на відкритті галереї або на вечірньому повзанні по пабу, Картер почав відчувати до неї підозріле колюче почуття.


«Давай, Картер. Ми від'їжджаємо. Готовий посперечатися, твої люди нічого не розповіли тобі про Чепа Муньоса, га? Ну, він та людина, з якою твій хлопчик, Прентіс, контактував. Знає, що знає ЦРУ та кубинці”.


Картер, звичайно, був проінформований про Муньоса, але він не бачив причин говорити про це Марго Уерте, оскільки його підозри щодо неї почали зростати.


"Ми візьмемо мою машину", - сказала вона.


Марго обережно замкнула двері, переконалася, що засув на великі двері в її студію заклацнувся, потім поставила на місце невеликі двері з ланцюжком і замкнула їх.


Коли вони почали спускатися до заднього гаража, Картер почав розуміти, чому він був підозрілим. Їх було п'ятеро, розділених на дві групи, так що на перший погляд могло здатися, що це група гаражних механіків, що говорять, або, що ще більш невинно, група підлітків. Всі вони були відносно короткими та жилистими.


Картер швидко оцінив їх.


Вони добре володіли ногами, руками чи зброєю.


Вони були смертельними та готовими.


Шість


Картер знав, що в Мексиці можна краще зрозуміти людей з взуття, яке вони носять. Заможні носили взуття ручної роботи чи модні бренди. Велика кількість мексиканської молоді мала бігове або спортивне взуття; у деяких випадках пара дешевих футбольних бутс була єдиною парою, якою володіла людина.


Всі п'ятеро членів екіпажу, що їх чекали, були в нових дорогих кросівках Nike. Їхні штани, хоч і кольори хакі, безпомилково виглядали професійно згладженими.


Вони розходилися та рухалися зі стратегічним досвідом, як танцюристи у смертоносному балеті.


Картер одразу зрозумів, що те, що він помилково прийняв за молодість нападників, було скоріше проявом гарної фізичної форми і, мабуть, гарної їжі. Він негайно потягнувся до Вільгельміни, але інший «Люгер» вибив його з його руки, і коротка палиця з твердого дерева, вдвічі менша за довжину і вдвічі менша за вагу палиці, вдарила його по правому біцепсу — колючий удар від умілого кидка.


Приготувавшись використати ноги, Картер завдав одного вдалого удару в плече одному з п'ятьох. Діючи інстинктивно, він рубанув іншого нападника правою, що все ще оніміла. Його мета впала, але Картер відчув рев удару через його руку. Повернувшись, щоб прийняти удар ногою від третього нападника, він спіймав ногу обома руками, смикнув угору і перетворив імпульс кікера на безперервний поштовх вгору. Кікер важко й уразливо впав на куприк, видавши крик болю, його очі наповнилися розчаруванням.


Тепер Картер відбив петлю прямо від четвертого нападника, але той, хто кинув палицю, став на позицію і засліпив його, збивши його з ніг, де 9-мм люгер був встромлений йому в обличчя.


"Тримайся, Кіллмайстер!" - сказав голос із уже знайомим акцентом. Картер усміхнувся і простягнув руки. Коли він це зробив, він побачив, що один із нападників тримав Люгер на Марго Уерті. Картер не міг сказати, чи тримали її в руках для косметичних цілей чи ні. Нападник, що тримав пістолет


вона підштовхнула її до припаркованих машин. «Було б смішно перевернути столи та провести для неї аукціон», - сказав він. «Цікаво, скільки її друзів-лібералів запропонували б щось».


"Залежить від того, за що вони торгуватимуть", - сказав інший, і всі засміялися.


"Вставай, Кіллмайстер", - сказав найвищий із групи і став підштовхувати Картера до повнопривідного автомобіля. Марго завантажили в Blazer, де водій уже чекав, двигун працював на холостому ході. Вони першими виїхали на денний рух.


Картери вштовхнули в Toyota Landcruiser, автомобіль, який широко використовувався, але явно був у хорошому стані ремонту. Він плавно розганявся, безшумно налаштовувався і не виділяв величезних клубів диму.


Коли вони повернули від Букарелі до Реформи, Картер побачив, що не було зроблено жодних спроб утримати Блейзер у полі зору. Можливо, їх навіть везли у різні місця. Тільки коли вони повернули на Avenida Insurgentes Sur, і Картер мигцем побачив Blazer, він зрозумів, що обидві машини їдуть в те саме місце.


"Я не думаю, що ви натякаєте, куди ми йдемо", - сказав Картер.


Його викрадачі не відповіли.


«Я підозрюю, - сказав Картер, намагаючись розважити їх, - що, якщо ми поїдемо досить надовго на обід, ми обов'язково побачимо баранину, присмачену кмином».


Один із них хотів щось сказати, але його сусід змусив його замовкнути.


Картер попросив сигарету, надавши своїй арабській мові особливо палестинського відтінку. Не замислюючись, той, хто почав йому відповідати за кілька хвилин до цього, поліз у кишеню сорочки і дістав зім'яту синю пачку «Гітан». Картер голосно засміявся, і ще раз суворіший викрадач Картера насупився.


"У вас є всі маленькі перемоги, яких ви хочете, Кіллмайстер", - сказав він. “У нас є ти. Велика перемога за нами».


Toyota втратила зв'язок із Blazer до точки злиття, де шосе 57 перетворилося на розкішну платну дорогу 57D, рухаючись на північ від Мехіко. Blazer випередив Toyota і залишався попереду приблизно на шість машин.


Місцевість поступово ставала все гористішою і перетнутою, але шосе було чудовим, з чергою добре опрацьованих спусків, розворотів і пологих підйомів відразу. Єдине, що говорило про якісь труднощі, – це дорожні знаки, які часто давали суперечливу інформацію.


Шосе 57D в'їжджало до штату Мехіко, виїжджало з нього і на якийсь час знову виїжджало на нього. Кордони столиці, також званої Федеральним округом, поперемінно йшли прямо, ліворуч і за ними. Картер уявлення не мав, куди вони збиралися. Основними напрямками в межах розумного часу водіння були село Сан-Хуан-дель-Ріо і, приблизно за годину їзди від неї, все більш модний центр мистецтв та пенсіонерів Сан-Мігель-де-Альєнде. Незважаючи на те, що рух був плавним, хірургічна операція на плечі Картера почала пульсувати, і Кіллмайстер вирішив, що найкраще поринути в легку дрімоту, готуючись до того, що чекало попереду.


* * *


Картер відчув, що рухається вперед у повній бойовій готовності якраз на виїзді в Сан-Хуан-дель-Ріо, де Blazer звернув на поворот, не прислухаючись до попереджень, що гуде. Водій «Тойоти» і похмурі викрадачі Картера були явно і усно роздратовані Блейзером, і почалися спроби подати сигнал руками, хустками та шийними хустками.


Після того, як він продовжував сигналити та розмахувати шарфами, Blazer зупинився, і викрадачі витягли дорожню карту та почали звірятися з нею.


"Я бачу, у вас проблеми з мексиканською дорожньою системою", - сказав Картер.


Викрадач, що сидить поруч із ним, одягнув на нього наручники. «Смійтеся скільки хочете, містере професіонал. Ми тримаємо вас у полоні. Ми не залякуємо вашим дешевим гумором».


«А, але це не мій гумор, – сказав Кіллмайстер, – це ваш гумор. Принаймні це гумор за ваш рахунок. Це моє професійне ставлення, яке допомагає мені вижити. Одна річ, яку ви, можливо, пам'ятаєте. Поки що я не помру, я професіонал. Якщо я піду, я візьму вас із собою».


Ні в голосі, ні в очах Картера не було злості. Він був настільки прозаїчним, що його повідомлення знайшло свій слід. Його викрадач запропонував йому цигарку.


На північ від міста Toyota зрівнялася з Blazer, і дві машини згорнули на узбіччя вузької двосмугової дороги - маневр, який виявився необачним, коли великий пікап із кузовом, завантаженим клітинами для курей, покотився. на ґрунтовій дорозі, почав гудіти на два припарковані автомобілі і натиснув на гальма, але не раніше, ніж завдав різкого вигину в ліву задню частину Blazer, дивом уникнувши розбивання його задніх ліхтарів. З кабіни вискочив невисокий енергійний чоловік із вусами Панчо Вілья та у вицвілому комбінезоні механіка, енергійно скаржавшись і вдаривши по спині піджака.


Картера прикували наручниками до металевої труби під його сидінням, коли всі, окрім водія «Тойоти», вийшли, аби розібратися з водієм пікапа. З найближчого двору вийшло кілька дітей, які спостерігають за тим, що відбувається


з відкритим ротом. Картер не здивувався, помітивши, що Марго Уерта в піджаку ніде не було.


Водій Toyota мав 9-мм люгер, орієнтований на Картера.


"Краще не дозволяйте федератам бачити, як ви це махаєте", - сказав Картер. «Їм не подобається, коли в їхній країні махають зброєю, якщо вони не махають. І можете бути впевнені, що вони будуть поруч, якщо хтось не впорається з водієм цього пікапа належним чином. Вони або зелені ангели. Можете бути впевнені у цьому».


Водій витяг цигарку з пачки та запалив дерев'яний сірник. "Тобі краще нічого не пробувати, Картер".


«У тебе все добре і без мене», - сказав Кіллмайстер, з неприхованою забавою помітивши, що інша автомобіль, ремонтна вантажівка з біло-зеленими смугами та широкосмуговими колесами з важкими протекторами, під'їхала, щоб приєднатися до парафіян.


"Говоріть про диявола", - сказав Картер. "Я дійсно вірю, що Зелені Ангели прийшли комусь на допомогу".


Картер зазначив, що його викрадачі були повністю налякані появою вантажівки Green Angel і двома чоловіками, які їхали в ньому, один з яких, високий, міцний чоловік у бейсболці LA Dodgers, з'явився та рушив на групу.


«Зелені ангели» - мексиканський еквівалент автоклубу, служби екстреного ремонту доріг, але навіть більше того, вони час від часу виступають арбітрами у суперечках між автомобілістами та місцевими гаражами, рятують туристів, які опинилися у скрутному становищі або думали, що вони опинилися.


Великі суми мексиканських грошей, здавалося, переходили з рук у руки, коли Зелені Ангели та викрадачі Картера жестикулювали, а власник пікапа почав жалібно завивати.


Зелений ангел у бейсболці підійшов до водія вантажівки з грошима, які він виручив у викрадачів.


Водій вантажівки глянув на гроші, з презирством відвернувся від них, цілеспрямовано підійшов до Toyota і вдарив ногою по бічній панелі.


«А тепер чесно, – сказав Картер своєму водієві. «Ваші товариші добре розуміють іспанську? Схоже, у вас проблема, яка може лише посилитись».


"Двоє з них говорять на ньому досить добре".


«Запитайте його, яку шкоду він вважає за прийнятну - і заплатіть йому», - сказав Картер. «Якщо приїде поліція і з'ясується, що у вас немає мексиканської страховки цивільної відповідальності, ви опинитеся в набагато гіршому становищі, ніж ми з сеньйорітою Уерта».


Все ще тримаючи «люгер» на рівні пупка Картера, водій «тойоти» гукнув своїх товаришів гортанною розмовною арабською мовою.


Нарешті двоє з них підійшли, і Картер почув, як водій намагається переконати своїх колег запропонувати більше грошей та вибратися із цього безладу.


Коли нарешті було запропоновано прийнятну суму, водій пікапа повернувся до кабіни свого автомобіля, кілька разів завів двигун і поїхав. «Зелені ангели» пішли за ними, і хода почалася знову, цього разу на чолі з Toyota.


Вони продовжили шлях на північ, слідуючи вказівникам, що вказують на Сан-Мігель-де-Альєнде, але за кілька миль у цьому напрямку територія, що оточує дорожнє полотно, почала поступатися місцем випадковим парканам, декільком випотрошеним панцирям глинобитних сараїв і зародженню великих пасовищ. маленькі шкірясті корови.


На немаркованій дорозі "Тойота" повернула праворуч, що, на думку Картера, було близько на північ. З «Блейзером» позаду вони залишилися на вузькій, добре розміченій, але немощеній дорозі, що веде до найближчого гірського хребта.


Рельєф почав ставати більш кам'янистим, і тепер по обидва боки від них поля з невисокою комкуватою травою все ще були придатні для пасовищ - справді час від часу корова тицьнулася носом у добірні шматки і жувала - але валуни збільшилися в розмірах. та номер. Те, що почалося як легкий післяобідній вітерець, почало набирати силу, розгойдуючи хвилі і бриж по довшій траві і наповнюючи повітря насінням, пилком і м'якою. Водій Тойоти чхнув і прокляв свою алергію.


Проїхавши ще кілька миль на низькій передачі, вони підійшли до великої водопої, і дорога повернула вбік від неї, рухаючись тепер до далекої групи характерних кактусів агави та дерев, які, як припустив Картер, були посаджені багато років тому як вітрозахист. .


Коли вони підійшли до дерев, худих чагарників тополі, ялівцю та камедей, місцевість прийняла ще більш помітне піднесення. Пильні дияволи танцювали, коли вітер почав посилюватись. Озираючись назад, Картер побачив, як вони поступово піднімалися до точки, де гори зовсім близько.


Їхній пункт призначення став зрозумілим відразу, коли вони повернули за інший поворот. Велика будівля з низькою посадкою, ймовірно, щось на зразок лінійного табору, була розташована так, щоб уловлювати денну тінь, що відкидається деревами. Він був досить великим, щоб умістити кілька кімнат. Димар і вентиляційні отвори припускали, що всередині було достатньо обігріву та приготування. Так далеко за містом не було жодних слідів ліній електропередач, але у будь-якій із трьох чи чотирьох господарських споруд можна було розмістити генератор. Збудована по суті із сирцевої цеглини, у будівлі були вікна зі віконницями та дах із солом'яної вербової лози. Маленький


струмок протікав поблизу, а велика криниця, викладена кам'яною кладкою з довколишніх скель, вказувала на стратегічне становище.


Огорож загонів і загонів було достатньо, але зараз ні коней, ні корів не було видно. З іншого боку, два інші повнопривідні автомобілі були припарковані перед будинком, недалеко від головного входу.


Картера звільнили від наручників і виштовхнули раннього вечора. Звук прилеглого струмка нагадав йому, як він хоче пити. Він з деяким інтересом зазначив, що Марго весь цей час була у спортивній куртці, і розсудив, що після зіткнення з пікапом її заховали під якимось халатом. Можливо, він помилявся, підозрюючи її в причетності до цього, але з тим же інстинктом, який він використав, щоб підозрювати, що з Рейчел Порат було щось не так, він вирішив, що йому потрібно дізнатися більше про Марго Уерта. перш ніж він зміг їй довіряти. Його життя може залежати від цього.


Марго, скута після довгої поїздки, заштовхала в тіні полудня, що подовжуються. Вітер розвів її волосся і змусив її моргнути. Вона почала безперервний потік образ, коли її підштовхнули до ганку будинку, говорячи своїм викрадачам, що вони вибрали не того, з ким возитися, і намагаючись розпалити їх якийсь гнів.


Ті з її викрадачів, які могли зрозуміти її, вважали за краще проігнорувати її слова. Навіть ті, хто погано знав іспанську, мабуть, могли здогадатися про її наміри, але вони залишалися незворушними, підштовхуючи її до будівлі.


Один із викрадачів досяг дверей, зробивши кілька стрибків, відчинив їх і штовхнув Марго всередину. Картера привели за ним.


Двері відчинялися в досить велику комфортабельну кімнату з кам'яним каміном, добре спроектованою зоною для приготування їжі, довгим дощатим столом та кількома міцними стільцями з вербових прутів, на які натягнута сиром'ятна шкіра, і натягнутість.


На них чекали ще двоє чоловіків у непримітних кольорах хакі та джинсових робочих сорочках. Чайник з кавою, що кипить на вугіллі. Ще один чоловік підвівся, використовуючи велику дерев'яну ложку ручної роботи, щоб помішувати велику мідну сковороду, від якої від пікантного рагу виходив різкий аромат кмину та кінзи. Поруч стояла велика стопка пластикових мисок.


"Що тепер?" - сказала Марго.


«Схоже, ми таки збираємося дістати баранчика», - відповів Картер, дозволяючи підвести себе до місця.


Двері в сусідню кімнату відчинилися, і з'явився чоловік з гострим незграбним обличчям, густими бровами, ямочкою на підборідді та блідо-блакитними очима.


«Жаль, що сумував за тобою в Парижі, Картер».


"Хто цей хлопець?" - спитала Марго.


«Скажи їй, Картер, - сказав чоловік із ущелиною підборіддя. "Я впевнений, що ти знаєш".


«Марго, познайомся з Абдул Самадхі. Я підозрюю, що це його справжнє ім'я. У нього, ймовірно, набагато винахідливіша назва вулиці».


«Буде великим задоволенням розпитати вас обох», - сказав чоловік із ОВП.


Сім


Картера і Марго розділили, Картера перевели до бокової кімнати з невеликими високими вікнами та кількома шарами побілки, що покривають глинобитну поверхню. Крім дощатого столу та кількох примітивних стільців, тут було дитяче ліжечко, стіл, завалений старими журналами, і дерев'яний ящик, що служив базою для портативного короткохвильового радіо.


Абдул Самадхі, що відростив за два дні бороду, жестом запросив Картера сісти за дощатий стіл, дістав сигарети і глянув на Картера своїми дивними блакитними очима. "Що ти робив у Парижі?"


"Відпустка".


«Так, і твої переживання там були настільки стомлюючими, що тобі довелося приїхати до Мексики, щоб уникнути всього», - сказав Самадхі, встаючи і починаючи ходити по кімнаті, постукуючи вербовим перемикачем по своїй долоні. "Що ти знаєш про Лекса Таліоніса, вбивце?"


"Закон лева", - сказав Картер. «Концепція ранньої юриспруденції, яка знаходить прекрасний вираз у Старому Завіті. По суті це концепція ока за око, зуб за зуб».


Самадхі вдарив по стільниці вимикачем з верби. "Не грай зі мною в ігри".


Картер розвів долонями. "Очевидно, ви ще не знаєте, що це таке".


«Можливо, я перевіряю, чи ви достатньо невинні, щоб залишитися на волі». Самадхі помацав ущелину на підборідді.


«Можливо ви намагаєтеся нажитися на тому, що вважаєте великою справою, Самадхі, найбільшою річчю, яку ви коли-небудь кидали на свій шлях. Я знаю, що деякі з вас, товариші по ОВП, розумні у своїй відданості та переконаності. Але навіть серед найкращих із групи ідеалістів, запах великого успіху стає більшим, ніж можуть витримати ідеали».


"Є способи змусити вас говорити", - сказав Самадхі.


"Хабарі?" - Запропонував Картер, посміхаючись.


"Якби я думав, що це буде ефективно".


"Катування?" Картер продовжив.


"В крайньому випадку. Але спочатку ми поїмо». Оперативник ООП різко крикнув жаргонною арабською. Кілька миттю через двері відчинилися, і ввійшов чоловік, якого Картер бачив, помішуючи тушковане м'ясо ягняти, несучи тацю з двома мисками, що димили, чаркою свіжоспеченого лаваша, мискою нарізаного кубиками зеленого чилі і однією великою каструлею квасолі з нарізанним. цибулею.


Самадхі переконував Картера вибрати свою порцію, щоб уникнути підозри. Коли Картер поставив перед собою миску, Самадхі почав працювати з мискою і бобами, що залишилася, швидко їв протягом декількох секунд, ще раз намагаючись показати Картеру, що жодна з порцій не була зіпсована будь-якою хімічною речовиною або ліками.


«Ти маєш дещо зрозуміти про нас, Картер. Наше розчарування експоненційно зростає у міру того, як кожне покоління молодих людей приходить до нас, бажаючи перемогти чесним шляхом через справедливість. Але, як бачите, справедливість у кращому випадку є концепцією класної кімнати – і при цьому класи для особливо привілейованих.


«Ви часто сваритеся між собою, – нагадав йому Картер.


Абдул Самадхі задумливо кивнув головою. "Це правда. Я намагаюся пояснити деяким із наших молодих людей. Як насильство та тероризм - це варіанти, також можливі переговори та примирення. Але так легко бути жорстоким, коли ти в розпачі, Картере. І чого вони не бачать. полягає в тому, що вони йдуть вулицею із двостороннім рухом. Вони використовують насильство та тероризм як зброю, але вони не бачать того факту, що використовувати насильство та тероризм проти них дуже легко. Тоді ніхто не виграв, і обидві сторони отримали вп'ялися в них трохи глибше».


"Не думаю, що ви привели нас сюди, щоб обговорити Голанські висоти", - сказав Картер, починаючи розуміти, наскільки він голодний. Він почав їсти несолодку баранину, думаючи, що Самадхі, мабуть, колись був людиною великої честі та порядності у своєму районі. Якби він народився в будь-якій із дюжини інших країн чи регіонів, навіть у тих, які були біднішими за те місце, де він народився, Самадхі був би іншим типом лідера - людиною, яку поважали і якій слідували. Вчитель замість терориста.


"Ви кажете, що ми опортуністи, і воюєте між собою", - зауважив оперативник ОВП, це все правда. Я вважаю, що у вашій країні проводилися дослідження, в яких широко використовуються лабораторні щури або вуличні люди, тому що вони однаково зневірилися. Дослідження показують, що пригноблені, зневірені, які потребують часто вдаються один до одного до насильства, коли їхня свобода або порятунок знаходяться в межах їхньої досяжності».


"Я провів кілька власних досліджень", - сказав Картер. «Не забувай, я був присутній, коли твоя партія прибрала Ніно Січі».


Блакитні очі Самадхі весело спалахнули. «Таке праведне обурення та моральна поведінка, Картер. Мої дослідження показують, що ваша країна намагалася, як ви висловилися, знищити Фіделя Кастро. Мої дослідження показують, що ваша країна успішно перемогла президента Чилі Аліунде».


Оперативник ОВП зробив кілька ковтків тушкованого м'яса і задумливо жував. «Якби ми мали час, Картер, я б із задоволенням пограв із вами в шахи і обговорив політику. Шахи, ймовірно, були б чистішими заняттями, тому що в той момент, коли ми почали займатися політикою, ви вказали б на так звані марксистські схильності в моєму розумінні. аргументи, і тоді ви повністю відключите мене як непримиренного ворога західної демократії». Він промокнув підборіддя серветкою, глянув на годинник і посміхнувся до однієї думки, яка спала йому на думку.


«Я можу сказати вам, що люди, які дали вам суть вашої дорогоцінної вестернізованої демократії, були негідниками та прагматиками, які явно схильні до насильства». Він поставив свої столові прилади з остаточним поглядом, знову посміхнувся, його блакитні очі блиснули, і перехилився через стіл. «Так, ми справді видалили цього маленького хробака, Січі. Ви, мабуть, краще за мене знаєте, що в нього було цинічне око і рука в кожній кишені. Він намагався зрадити нас у великій справі. Багато хто з нас в ОВП приїхав, щоб зробити висновок про те, що ми повинні зміцнити нашу справу, об'єднавши себе з владою. Ми повинні прийняти той вид огляду, на який наші гнобителі не бажають робити. Навіть якщо, як кажуть, політика створює дивних соратників, ми маємо навчитися переоцінювати те, хто наш вороги, і з якими нам більш завбачливо приєднатися”.


Його обличчя, здавалося, втратило невимушену привітність минулих миттєвостей і завмерло в напрузі, в якій було насильство і рішучість. «Час говорити відкрито, Картер. Розкажи мені, що ти знаєш про Лекса Таліоніса».


Картер спробував відігнати хвилю тяжкості, викликану, безперечно, кількістю з'їденого тушкованого м'яса. Але він відчув раптовий приплив адреналіну, коли почув крик із сусідньої кімнати.


"Так, якраз вчасно", - сказав Абдул Самадхі. «Ви чутимете цей звук досить часто, якщо не почнете давати мені інформацію».


Картер нетерпляче махнув рукою. "Забудь про це. Цей гамбіт не спрацює. Припустимо, що вона з тобою. Я сиджу тут і розливаю всі боби, поки вона підпилює нігті, читає журнал і час від часу видає крик крик. Вибач, що розчарував тебе. . "


Самадхі вибухнув нетерпінням. Він рушив до Картера, думаючи провести його до дверей, але інстинкти Картера були надто швидкі, щоб думати. Він танцював позаду Самадхі, його ліва рука схопила його під лікоть, права застосувала силу опори, і раптово людина з ОВП була болісно повалена на підлогу. Самадхі сидів, заколисуючи поранене зап'ястя, гірко лаючись.


"Ви всі терористи


досить гарні в першому ударі, - прогарчав Картер, - але якщо хтось завдає удару у відповідь і один з вас поранений, це раптово псує справу »


На мить Картер подумав, що Самадхі втратив контроль – поганий вчинок для будь-якого бійця. Він бачив, як чоловік намагається заспокоїтись. Перш ніж Самадхі було повністю готове, він заговорив.


"Ярмарок? Ви говорите зі мною про справедливість?" Його обличчя спотворилося рішучим поглядом. Він підвівся, обтрусився і заговорив з Картером з іронічною ввічливістю. «Будь ласка, сер, ходімо зі мною. Я покажу вам, що це справедливо». Він підійшов до дверей, показуючи Картеру йти за ним. «Справедливо, мій любий сер, це поняття застосовне до людини, у якої найбільше зброї».


Самадхі показав Картерові страшне видовище. Він відчинив двері і виштовхнув Картера до наступної кімнати.


Марго Уерта була розкинута на розкладачку, зап'ястя і кісточки були міцно прив'язані до чотирьох сторін. Один з ОВП мала батарею на дванадцять вольт і пристрій, який, як здалося Картеру, використовував котушку запалювання автомобіля. Провід заземлення від батареї та провід від котушки прикладали до шкіри між пальцями правої ступні Марго. Пролунав слабкий тріск, і Картер вловив запах палаючої плоті. Марго напружилася і випустила ще один крик, подібний до того, що Картер чув в іншій кімнаті.


Ти все ще думаєш, що вона з нами, Картер?


Самадхі штовхнув Картера назад до сусідньої кімнати, зачинив двері ногою і стукнув по столу. Мов у відповідь Марго Уерта пролунав крик. "Заради бога, Картер!" вона закричала. "Скажіть їм, що вони хочуть знати!"


Картер опустився на стілець, розуміючи, що за останні кілька хвилин його голова стала важчою. "Все ще не вірю тобі, Самадхі", - сказав він. "Не впевнений, що твій винахід - це не що інше, як зв'язка проводів".


Марго знову закричала, і Картерові довелося щосили намагатися тримати очі відкритими.


"Як ти зробив це?" він запитав.


"Піта". Самадхі тепер стояло над ним. «Тебе турбувало тушковане м'ясо. Було легко подати тобі лаваш із деякими додатковими інгредієнтами. Послухай мене, Картере. Це все правда. Якби ти зараз не був таким сонним, я б показав тобі це з перших рук. Але твій розум знає правду. Жінка Huerta відчуває справжній біль, а ви інструмент. Все, що вам потрібно зробити, це сказати мені те, що я хочу знати».


Картер відчув, як тяжкість падає на нього, як картковий будиночок, що розвалюється.


"Що таке Лекс Таліоніс, Картер?"


Кіллмастер мав кілька сеансів зі своїм другом-психологом Ірою Вейн, де він вивчав методи, що дозволяють уникнути подібних питань. Вейн проінструктував його зосередити свої думки на якомусь вірші зі студентських часів, на чомусь якомога молодшому.


Швидше за все, навіть якби його накачали скополаміном або іншими так званими препаратами правди, він повторював би вірш знову і знову, змушуючи його опитувані подумали, що він повернувся на той час своєї юності, з якої вони не могли зрушити його з місця.


«Вони ставлять вам питання, щоб зосередитися на темі, що їх цікавить». Вейн сказав йому. «Виверт у тому, щоб ви зосередилися на чомусь іншому, крім того, де вони цього хочуть, розумієте?»


«Розкажи мені про Лекса Таліоніс, Картер».


Картер закінчив кілька строф з «Мерцай, мерехтить, маленька зірка», перш ніж Самадхі почав його трясти і шльопати. На задньому плані він знову почув Марговий крик.


Він не повинен думати про цей крик.


Зосередьтеся на іншому.


Зосередьтеся на цьому звукі, що плескає вдалині, чим би він не був. Шум бавовни, яка, здавалося, нагадала Картерові, як хтось б'є по килиму швидкими, впевненими рухами. Цей звук, що посилюється, який раптово, здавалося, настільки розсердив Абдула Самадхі, що він почав лаятися і штовхати Картера.


«Лекс Таліоніс, Картер. Розкажи мені, що ти знаєш.


"Організація, щоб помститися", - відповів Картер проти його волі.


Потім до нього прийшов добрий образ Іри Вейн, і він почав сміятися, хоч не знав чому.


Він побачив вхід у велику чорну печеру і думкою ввійшов до неї.


Якийсь час було темно, але хтось запускав феєрверк, і люди кричали, а тушковане м'ясо горіло в сусідній кімнаті.


Через деякий час Картер зрозумів, що він зовсім не відчуває запах тушкованого м'яса, а радше характерний запах розрядженої зброї. Поруч був принаймні один невиразний звіт, і у своєму затуманеному сном розумі Картер спробував прокинутися до дії.


Він упав на підлогу, спробував сісти і знову впав.


Тепер він працював на чистому інстинкті та координації. Він ледве сів і спробував сфокусувати очі, що сльозяться.


Він помітив, що якась істота несла його до ліжка і сідала на нього.


Потім активність знову зменшилася, і Картер більше не міг з нею боротися.


8


Здавалося, що голова Ніка Картера забита маленькими пластиковими чіпами, що ізолюють картонні коробки. Він обережно зігнув руки, виявивши, що вони задубіли і заніміли. Здавалося, зовні пролунав болісний звук, але Картер


швидко зрозумів, що це був звук його стогін. Його голова була ніжна на дотик, а рот здавався сухим і товстим.


"Ось, спробуй, Картер", - сказав співчутливий голос, простягаючи йому глиняну чашку для пиття. «Давай, це досить солодка кринична вода».


Картер із вдячністю випив, потім повернувся до свого супутника. "ВООЗ…?" - почав він, але зупинився, коли це пролунало, як гавкіт тюленя.


«Захарі. Сем Захарі. ЦРУ. Вибач, що ми не змогли дістатися сюди раніше. Виникли жахливі вітри, які, природно, уповільнили нас. Але я не думаю, що завдано серйозної шкоди».


Картер почув зблизька автоматну чергу.


"У нас є ваші друзі, прикуті до розіграшу".


"Ми?"


«Двоє моїх співробітників і хлопець, який хоче познайомитися з тобою. Кубинець, але він проводить багато часу з нами».


"Жінка?" - спитав Картер.


"Вона сильно злякалася, але з нею все гаразд". Захарі налив Картеру ще води, потім налив на стіл дві чашки кави з термоса з нержавіючої сталі. "Я міг би роздобути трохи цукру, але якщо ви любите каву з молоком, вам не пощастило".


«Я візьму це будь-яким доступним способом», - сказав Картер, приймаючи гарячий кухоль, що димить, від Захарі і підносячи його до губ обома руками. Міцний аромат одразу потішив його. "Це ямайська блакитна гора".


Захарі кивнув головою. «Кава - така мерзенна суміш, що найкраще пити її, якщо взагалі пити».


Картер оцінив ковток, спостерігаючи за людиною з ЦРУ, приємною людиною, трохи вище за нього. Зшитий вручну піджак, міцні штани чинос з твила і сорочка зі свіжовипраної бавовни в приглушену смужку. "Я знаю тебе звідкись".


«Я маю так думати». – сказав Захарі. «Я бачив вас ненадовго близько двох років тому на зустрічі Девіда Хоука, на якій обговорювалася етика збору розвідданих, але зовсім недавно, - Захарі поліз у кишеню, прибрав переконливі накладні вуса і приліпив їх до верхньої губи, - «Зелені ангели», до ваших послуг."


Водій вантажівки з курчатами? "


"Ах да. Чепе Муньйос. Хороша людина. Хотів познайомитись з тобою, і… ну, ти знаєш, як це зробити. Тепер, як кажуть, ти йому винен».


До цього моменту Картер робив великі ковтки чудової кави Захарі, і (його затуманювання в голові почало відступати. «Тепер це має сенс. Вся ця історія з ударами ногами і поштовхами була сліпою, що дозволяє поставити звукові сигнали на обидві машини. Потім ви вистежили нас з допомогою вертольотів”.


«Зізнайся, Картер, це спрацювало. Це було б навіть раніше, якби не цей клятий вітер. Я весь час говорю їм, щоб вони купили нам Hueys. Гарний, солідний вертоліт. То що вони роблять? Вони повинні отримати ці маленькі крихітні AF-шістки”. Захарі похитав головою. «Всі страшенно економні з тих пір, як Кепа Вайнбергера спіймали з цими дорогими попільничками та унітазами».


Картер понизив голос. "Я не впевнений, що ми можемо довіряти Марго Уерте".


Його коментар було підкреслено двома перестрілками з автоматичної зброї, одна далека, інша значно ближча.


"Чому б і ні? Чому ти їй не довіряєш?


«Я думаю, що вона радикальна шанувальниця. Але це можливе прикриття деяких інших речей».


Захарі посміхнувся. "Я точно знаю, що вона зробила пропозицію Чепе Муньосу, і я бачив її на деяких явно ліберальних вечірках, але у нас немає нічого цінного в наших польових звітах, щоб припустити щось підозріле".


«Поки що тільки здогад». Картер допив каву, почуваючи себе помітно краще. Він невпевнено підвівся на ноги, зробив кілька повільних розгинань тулуба та дозволив Захарі налити ще каву.


"Я майже відчуваю, що знову можу впоратися", - сказав Картер.


Захарі посміхнувся. «Чудово. Нам краще допомогти решті. Поговоримо пізніше".


Оперативник ЦРУ вивів Картера на вулицю, де було пришвартовано два вертольоти AF-6. Захарі кинув Картеру FN-FAL, який Картер перевірив швидко та з повагою. Це була чудова зброя. Він вистрілив чергою, розміщення сподобалося.


"Коли ми прийшли, у нас була одна з ОВП, - сказав Захарі, - але залишилося чотири, і ми дуже хотіли б отримати лідера".


"Абдул Самадхі".


Захарі засяяв. "Ти впевнений?"


Картер кивнув головою.


Ми думали, що це може бути він, але ми втратили його між Парижем і тут. Так, ми безперечно хотіли б поговорити з ним кілька слів».


Коли вони розпочали розіграш, Картер побачив двох колег Захарі, зручно розташованих за камінням. "Муньос знаходиться вище і зліва від вас".


Раптом з'явився один із викрадачів Картера і зробив вибух, викликавши вогонь у відповідь. Картер спостерігав, як інший палестинець дереться по каменю, робить різкий стрибок і зникає. Картерові здалося, що він бачив гранатомет. Їм слід бути обережними, не дозволяючи ОВП наблизитися до гелікоптерів.


Закарі та Картер швидко узгодили завдання та зайняли позицію. Пригнувшись, Картер помітив, що Марго Уерта, захищена невеликим валуном, палить цигарку, притискаючи коліна до грудей. Вона помахала Картерові вульгарним жестом. Ти все ще думаєш, що це я влаштував, свиня.


Відповідь Картера була притуплена через поспіх.


Це було спрямоване на Сема Захарі, який зигзагами зайняв призначену йому позицію. Тепер потік пострілів змусив Кіллмайстра впасти, але він скористався шансом, зачекавши кілька миттєвостей, і вирвався за захисне покриття великого пня.


Стук попередив Картера, що вистрілив гранатомет.


Вибух від вибуху був таким, начебто долонями затиснули обидва вуха. Між Картером і Закарі вибухнув струмінь сміття. Попереду схожий на ведмедя чоловік у камуфляжних штанях та синій спортивній сорочці ризикнув, але поплатився. Він вирвався з укриття і повернувся до місця встановлення гранатомета, відкрив ще одну смугу вогню по скелі, видерся на виступ, зупинився, навмисне прицілився і дав коротку чергу. «Пролунав безпомилковий звук удару. Чоловік завив, покотився вперед і впав.


Бажаючи допомогти своїм рятівникам більше, ніж просто підстраховкою, Картер злетів, присівши, вставивши на місце нову обойму і зробивши бічний перекат на здоровому плечі, коли один із ОВП напав на нього, і дістався іншої частини. оголення. Він стрибнув до нового плато і, як він підозрював, купив собі гарний постріл.


Його вибух застав людину, яка раніше керувала «тойотою». Чепе Муньос, схожий на ведмедя чоловік у камуфляжних штанах, високо оцінив Картера і жестом запросив його вперед. Обидва чоловіки прямували до яру, який поперемінно піднімався та опускався.


Приблизно через п'ять хвилин бігу та промацування. Муньос голосно вилаявся іспанською і побіг до вертольотів, гукнувши одного з помічників Захарі.


Після поспішної конференції. Муньйос і помічник Захарі втомили один з гелікоптерів, швидко набрали висоту і рушили лінією розлому яру.


"Самадхі, ймовірно, виросло саме в такій місцевості", - сказав Закарі. «Тепер ми відповідаємо за всіх, крім нього, і він той, кого ми хочемо, чорт забирай».


Захарі набрав води з колодязя, взяв її всередину будівлі та поставив кип'ятити. Зі своєї бойової скрині він дістав кавомолку з батарейним харчуванням і достатньо ямайських зерен для ще одного термоса, наповненого гострим пивом.


«Я не думаю, що ми бачили щось подібне востаннє, – сказав Картер. «Я отримую свої найкращі результати, коли відступаю на якийсь час. Самадхі мали свої ранні раунди, але ми його отримаємо. А поки чому б вам не поінформувати мене про вашу мету в усьому цьому».


Співробітник ЦРУ кивнув на мудрість Картера. Коли кава була приготовлена, він привів Картера до відома. «Мене запросили у цю вашу п'єсу, бо останнім часом ми, мабуть, витратили багато грошей». Відповідаючи на підняті брови Картер. Захарі продовжив. "Хтось зарізав нас більше мільйона, і ми їдемо сюди, батько на південь".


"Сальвадор? Нікарагуа?"


Привітна людина з ЦРУ похитала кудлатою головою. "Не зовсім так далеко на півдні, і не все так очевидно. З усіх місць, Беліз. Це робить його дійсно чутливим, тому що ми, тобто Сполучені Штати, не такі улюблені, як колись у Гватемалі, і вгадайте, у кого є свої встановлена межа того, щоб Беліз повернувся до них”.


Картер кивнув, сьорбнувши каву.


Також широко поширена думка, не менше, ніж ваш власний Девід Хок, що ми - тобто ЦРУ - несемо відповідальність за стрімке вилучення якогось трупа з Ковінгтона, штат Кентуккі. . "


"Ви повинні визнати, - сказав Картер, - що є підстави підозрювати ваші мотиви".


"Як наслідок цього і деякого здорового скептицизму з боку вашого лідера, мене відправили до Ковінгтона, щоб допитати місцевого шерифа і менеджера курорту, де серце гаучо, що посміхається, зробило свій останній насос. Вони все ще вважають, що це Міністерство юстиції допитало їх."


"Ваші люди перевірили NSC?" - спитав Картер.


Захарі посміхнувся. «Це досить делікатна пропозиція, і вона переконує мене, що ви все ще маєте сумнів у нас». Перш ніж Захарі зміг пояснити щось ще, звук вертольота, що повертається, почав вторгатися.


Вони вийшли надвір, щоб подивитися, як невеликий корабель приземлився за п'ятдесят ярдів від будинку. Бокові двері відчинилися, і Чепе Муньос вискочив з виразом огиди на обличчі.


"Сукін син втік", - сказав він. «Він розумний дулю». Стрибнувши до Захарі та Картера, здоровенний кубинець простяг руку.


«Я з нетерпінням чекав на це, Картер». Хватка кубинця була тверда і потужна, його очі неухильно ковзали по місцевості. «Людина, яка звикла жити в небезпечному політичному та фізичному кліматі», - подумав Картер. «Мій колега говорить мені, що вам подобається говорити про такі речі, як громадянське суспільство, і про те, як ці концепції сягають корінням у сімнадцяте століття, а також у творах таких чуваків, як Гоббс і Лок».


Картер погодився. «Завжди важливо бути в курсі історії важливих рухів, і громадянське суспільство є важливим».


«Але ж ви не думаєте, що люди підкоряються філософії, чи не так?» – наполягав кубинець.


«Я думаю, - сказав Нік Картер, - що філософія має допомагати людям


вести життя найвищої моральної якості, інакше вони марні”.


Чепе Муньос схвально кивнув Захарі, потім міцно обійняв Картера. «Ми добре працюватимемо разом, hombre».


"Це починає нагадувати мені той старий фільм братів Маркс, де всі люди замкнені в одній маленькій каюті розкішного круїзера", - сказав Картер.


«Гей, мужику, хіба це не так?» – погодився Муньос. «Багато людей вискакують із дерев'яних конструкцій у цьому каперсі. Я точно не очікував побачити мого приятеля Закарі у це, та я точно не очікував вас. За що вони жалили ваших людей?


Картер просто посміхнувся.


«Тоді ви єдині, – сказав Муньос. «У них є люди Захарії. Вони мають мої люди. Вони мають Червону бригаду. Я чув із Гавани, що вони навіть мають китайців».


"Щоб не забути південноафриканський алмазний картель", - сказав Картер, вирішивши додати трохи інтриги і, можливо, змусити Закарі або Муньоса відкритися далі. Крім того, це був би чудовий спосіб перевірити його підозри щодо Марго Уерта.


Муньйос схопив Картера за руку. «Гей, ти серйозно? Алмазний картель? Він недовірливо похитав головою. "Ніхто не жалить тих хлопців".


Картер вивчив реакцію Муньоса і вирішив довіритися кремезному кубинцю. Він також почав думати, що, можливо, поспішив з оцінкою Марґо. Вона знала, хто такий Піт Безейденхаут, і Муньос і Закарі були здивовані, дізнавшись про зв'язок із Південною Африкою. Незважаючи на те, що вона сказала, що візьме Картера на зустріч із Муньосом, вона не поділилася цією інформацією з кубинцем.


У будинку, коли Захарі розпочав свій ритуал заварювання кави, Картер вирішив, що краще вдарити, доки між ними було тепле почуття товариства. «Все, що нам потрібно зробити зараз, це з'ясувати, хто вони і чого хочуть. У мене є теорія, але вона непряма».


«Це так само добре, якщо не краще, ніж усе, що маємо». - сказав Захарі, розносячи каву.


Поки що Картер говорив. Помічник Захарі, за жестами Захарії, увійшов у скриню і дістав кілька сублімованих пакетів і кілька консервів і пляшок, наспівуючи собі під ніс, оглядаючи грубу кухню, де працюватиме над наступною їжею. .


“Припустимо, що на вершині організаційної структури Лекса Таліоніса знаходиться людина, чоловік чи жінка з фінансовим минулим та сміливістю Івана Боєски. Можливо, ця людина вже вклала у картину багато грошей, думаючи як венчурний капітал”. Картер бачив, що вони вже привернули до нього увагу. "Добре, тепер замість організації суворо за політичними лініями, наприклад, ОВП проти Моссада, КДБ проти ЦРУ. Або навіть з розбіжностей усередині країни, як боротьба між ФБР. ЦРУ, Державний департамент, Міністерство юстиції, і NSC щоразу, коли ми обираємо нового президента – натомість ми бачимо концепцію багатонаціональної організації, заснованої на принципах суворої прибутковості».


"Я в принципі з тобою", - сказав Захарі. «Але в чому причина? Чому собаки та кішки раптом стали співпрацювати?


«Чистий капіталізм і небагато концепцій управління у японському стилі. Усі люди, які приходять нагору, повинні мати два види повноважень, - продовжив Картер. «У них має бути ніби вулична репутація – зв'язки з якоюсь військовою чи політичною владою – і щось ще, що можна додати».


"Гроші!" – сказав Муньос, розуміючи картину.


"Руки!" – сказав Захарі.


"Промислові та комерційні алмази", - додав Картер, нагадавши їм про алмази, які Прентіс намагався передати, а також додав свою розповідь про невеликий мішечок з діамантами при вбивстві в Січі.


Захарі подав велику миску пасти з пікантним соусом і покликала Марго Уерту, щоб вона приєдналася до них. "Отже, ви пропонуєте операцію, яка працює як франшиза, одну з цих багаторівневих маркетингових організацій?" – ризикнув Захарі.


«Вірно, – сказав Картер. «І стимул – прибуток».


"Це означає, - сказав Захарі, коли Марго увійшла до кімнати, - що вони дуже скоро почнуть вимагати повернення своїх грошей".


Муньос ударив волохатим кулаком по столу. "Вони відправили мене на прискорений курс у Лондонській школі економіки, - сказав він їм, - і це підтвердило більшість моїх підозр про те, що таке pendejos, яке волосся на лобку у цих великих багатонаціональних організацій, але це", - він подивився на Картера . «Це найкраще. Сподіваюся, ти помиляєшся, аміго».


Картер взявся за свою пасту. «Ось чому мені потрібна твоя допомога. Захарі встав, щоб звільнити місце для Марго, але вона здавалася стурбованою, оглядаючи кімнату на мить, поки чоловіки приступили до трапези. Поки вони їли, розмова перервалася, залишаючись з компліментами за людину, яка приготувала його з, здавалося б, невичерпної бойової скрині, яку Захарі ніс із собою.


"Боюсь, що це все", - сказав Захарі. "Якщо ми залишимося тут довше, то або ягня, або нічого".


"Що нас затримує?" - Запитав Муньос.


"Ми повинні ретельно перевірити ці трупи, а потім поховати їх", - сказав Картер.


Він знав, що решта згідно кивають. «Потім нам потрібний робочий план, який я щойно сформулював. Думаю, настав час повернутися в Мехіко, зв'язатися з моїм джерелом і спробувати знайти слід Піта Безейденхаута. Якщо це поділ шляхів для нас прямо зараз. Я думаю, ми зв'яжемося з нами у цій справі не так давно”.


Поки вони сиділи, чекаючи, поки він розповість більше подробиць, Картер раптово відчув різке різке відчуття на шиї, що буквально змусило його праву руку дертися і впустити грубу вилку, яку вона тримала.


"Ось, містер Нік Картер", - сказала Марго Уерта.


Обернувшись, Картер побачив, що вона тримає в руках електроди від батареї та котушки, які використовувалися для її тортур.


Марго затято зіткнулася з проводами, викликавши серію іскор та запах гару. «Ось, – сказала вона. «Я думаю, ви скажете своїм друзям, що це ще якийсь фальшивий пристрій, який не може працювати».


Вона знову торкнулася електрод до руки Картера. Він рефлекторно відсмикнувся від них. «Я міг би приготувати твою паршиву вечерю за допомогою цієї штуковини, Картер».


Картер кивнув, підвівся, простяг руку. «Я був неправий, думаючи так, як я».


"Чорт візьми", - сказала Марго, різко опустивши пристрій, а потім раптово почала тремтіти від емоцій.


«Ми всі стривожені та засмучені прямо зараз, – сказав Захарі. «Давай поховаємо ці тіла і забираємося звідси до біса».


За годину вбиті партизани ООП були поховані, Чепе Муньос і Марго Уерта сіли в перший вертоліт, а Картер і Захарі ще раз перевірили будинки у пошуках шляхів до бази Абдула Самадхі в Мексиці. Вони не знайшли нічого, крім стопки листівок для читання віршів Джеймса Рогана зі США в Пенсільванії Powerhouse наступного дня в Мехіко та брошури з описом центру мистецтв Рогана та фестивалю виконавських мистецтв у Белізі.


Картер подивився на Захарі. «Ви бачите, що Самадхі та його банда йдуть на читання віршів?»


"Приблизно стільки, скільки я собі уявляю", - пирхнув Захарі.


«Я думаю, що варто спробувати глянути на цього персонажа Рогана. Ми…»


Це було все, що стосувалося Кіллмайстра.


Зовні раптово вибухнула сильна стрілянина. Два агенти схопили зброю та побігли до вікон. Заревів вертолітний двигун. Гелікоптер, на борту якого знаходилися Чепе Муньос і Марго Уерта, піднявся в повітря і різко полетів, ледь не потрапивши в дерева, коли кулі пробили ротори. Картер і Захарі затамували подих, коли вертоліт опустився, майже вдарився об невисокий гребінь, потім набрав швидкість і зник, підіймаючись по гірських вершинах.


"Вони зробили це", - вигукнув Захарі.


"Але я не думаю, що ми збираємося", - похмуро сказав Картер.


Зовні, принаймні група федералів вийшла з кущів і оточила будівлі. Лейтенант-полірувальник підняв мегафон:


«Ви повністю оточені. Виходу немає. Я даю вам можливість вийти із піднятими руками».


Кіллмайстер знизав плечима.


Іноді треба знати, коли скинути руку. Він упустив зброю і вийшов із будівлі з піднятими руками.


Дев'ять


Повернення до Мехіко на задньому сидінні військового авіаносця під пильними очима чотирьох молодих федералів пройшло без пригод. Картер припустила, що у невеликому акуратному офісі, в який їх заштовхали, все буде набагато цікавіше.


В офісі Кіллмайстер і Захарі зіткнулися з вусатим чоловіком з бакенбардами, що сивіли, яскраво-червоними підтяжками і військовим ярликом з ім'ям КАПІТАН МОІСЕС АЛЬ-ВАРАДО Х. Картер вирішив спробувати звичайний невинний, обурений підхід.


«Добре, капітане Альварадо, давайте продовжимо. Чому нас привезли сюди, схопили та помістили під арешт? Ці бандити кидали у нас важку зброю. Наші права…»


«Просто заткніться, сеньйоре Картер, га? Я такий дурень для вас? Ми бачимо, що ви і ваші друзі добре озброєні і берете участь у смертельній перестрілці з іншими, не менш озброєними іноземцями, і у вас вистачає нахабства спитати, навіщо ми тут? Як ви кажете у своїй країні: «Дайте мені перерву!» Капітан з подивом подивився на Картера та Захарі. "І це, як ми говоримо в цій країні, лише хвіст ігуани. Насправді ви тут, крім можливого звинувачення в збройному повстанні, тому що в мене є це дивне розуміння і підозра щодо інших дій, в яких ви можете бути залучені. ". В обсидіанових очах Альварадо не було ні тіні гумору. "Якщо я не помиляюся, сеньйори, ви двоє перегородите шлях і будете милими, і в результаті з вами станеться щось таке, що, запевняю вас, є рідкістю в історії нашої країни". Він почекав моменту для акценту, потім нахилився ближче. «Ви обидва витягнете свої дупи з Мексики, і ніякий ваш вплив чи сіпання за мотузочки не матиме жодного значення».


Капітан Альварадо почав грати з олівцем. "Можливо я помиляюсь. Можливо, ти збираєшся розповісти мені, що, чорт забирай, відбувається, чому ви обидва приїхали в мою країну з великим арсеналом і почнете колупатися в наших справах.


насамперед треба було виявити ввічливість, щоб зв'язатися з нашими розвідниками. Це не лише зарозуміло, а й безглуздо».


Офіцер мексиканської розвідки справив на Картера враження чесної людини, яка прагне виконувати пряму роботу. «Почнемо з вас, містере Захарі. Це містер, чи не так? Жодних військових звань чи дипломатії».


«Насправді, – сказав Закарі, – це лікар. Я ніколи не просувався далеко в армії, але отримав докторський ступінь, як я підозрюю, ви вже знаєте».


"Дуже добре", - сказав Альварадо. «З маленьких істин народжується велика впевненість. Якою була ваша місія щодо Абдул Самадхі?»


Захарі похитав головою. «Це та частина, з якою у вас будуть проблеми, капітане Альварадо. У мене не було жодної місії як такої з Самадхі. Я стежив за ним, щоб побачити, куди він пішов і з ким вступить у контакт».


"Навіщо ти це робив?"


Захарі розвів долонями. «З цього моменту стає ще гіршим. Я гадки не маю, чому я стежив за ним. Я можу припускати, але це все, що потрібне».


"А як щодо вас. Сеньйор Картер? Чим вас цікавила ОВП?»


"Я сподівався сам дізнатися, чому він тут".


Альварадо без коментарів кивнув головою. "Коли ви вперше дізналися, що вони в Мексиці?"


"Дуже рано вранці", - сказав Картер.


"Пізніше сьогодні вдень", - сказав Захарі.


«Мені пощастило, що я займаю тут професійну, а не політичну позицію, – зітхнув капітан Альварадо. - У мене є досвід збору розвідувальних звітів, відстеження зачіпок, збору, начебто, незв'язаної інформації».


Картеру не сподобалося, як це звучало.


Альварадо тепер явно щосили намагався зберегти рівень голосу. «Ви обидва тут до мене як колеги-професіонали. Ви обидва кажете мені, що зацікавлені в чоловікові, за яким ви стежите, не знаючи чому».


Картер вирішив, що неможливо не розсердити капітана, але сподівався дати достатньо інформації, щоб забезпечити їх негайне звільнення. "Я знаю, як це підозріло звучить", - сказав Кіллмайстер. «Але, як ви самі помітили, ви маєте розглядати все це в контексті. Лікар Захарі відчайдушно шукає інформацію, яка очистить його агентство від деяких досить серйозних і руйнівних непрямих доказів». Не називаючи конкретних імен чи подій, Картер розповів Альварадо про зниклого трупа в Ковінгтоні.


Було складно зрозуміти, купив Альварадо щось із цього чи ні. Він залишався таким самим стійким, як обличчя деяких ацтеків на великих фресках в університеті. "А ви, сеньйоре Картер?"


«Я перебуваю у вашій країні, - сказав Кіллмайстер, - намагаючись визначити джерело, природу та безпосередні наміри організації, яка не виглядає політичною, але має певний військовий характер». Картер сказав кілька слів про те, що йому потрібно бути якомога стриманішим щодо більш конкретного характеру своєї місії.


Альварадо вперше посміхнувся. "Не могли б ви сказати. Сеньйор Картер, якби вам було дозволено залишатися в нашій країні безперешкодно і ви розробили всю необхідну інформацію, що ви були б готові поділитися важливішими аспектами вашої інформації?»


Картер не хотів виглядати надто нетерплячим. «Мені треба бути обережним, але так. Я, безумовно, був би готовий поінформувати вас про аспекти, які стосуються вашої країни».


Альварадо поліз у ящик столу і витяг велику папку з манільського паперу, набиту паперами. Він упустив його на стіл з таким гуркотом, що Захарі моргнув. "Вся ця папка містить еквіваленти обіцянок інших країн та агентств, якими вони можуть поділитися з нами". Гартуючи навмання в папці, він почав називати країни. «Англія хотіла нашої співпраці з цього питання. Куба з цього питання. А ось один із Західної Німеччини, і це з Болгарії, і це, сеньйори, від ваших старих друзів, Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Та це з Сполучених Штатів."


«Добре, - сказав Захарі, - можеш упустити другий туфель, хоча, думаю, ми обидва зрозуміли свою точку зору».


«Чудово», - сказав капітан Альварадо, - «бо необхідно висловити свою думку. Всі ці записки та обіцянки марні. Я дізнався більше, читаючи газети, ніж від чоловіків та жінок, які сиділи там, де ви зараз сидите, даючи мені їхні урочисті слова”.


Картер хотів запитати, скільки з цих людей ще живі, але це лише посилить нетерпіння Альварадо до них.


«Давайте повернемося до вас на мить, сеньйоре Картер. У цьому підприємстві, яке ви зараз досліджуєте для своєї країни, будь ласка, будьте доволі люб'язні, щоб сказати мені, яка країна, мабуть, може отримати вигоду».


«Це не так, – пояснив Картер. «Жодна країна нічого не отримує, але людей із низки країн явно жалять за грошові суми чи інші цінні речі».


«У мене починають з'являтися деякі ідеї, сеньйори, – сказав капітан Альварадо. "Містере Картер, вас цікавлять рідкісні книги?"


Картер стежив за думками капітана. "Тільки в абстрактному сенсі", - сказав він. "У мене є книги, які я ціную, і деякі з них - перші видання, але я б не став щосили вибирати рідкісний том".


"А ви. Сеньйор Захарі, ваша організація відчуває деяку ворожість до ОВП?»


«Коли вони використовують тероризм та скритність, беруть заручників та відмовляються наближатися до столу переговорів».


"Чудово", - сказав капітан Альварадо, його голос підвищився, шнури на його шиї стали помітнішими. «У мене тут дві людини великої честі, які морально проти тероризму, потайливих авантюр та неліцензійних вторгнень».


«Ось воно, – подумав Картер.


Задумливо дивлячись на Картера та Захарі. Потім Альварадо звернув свою увагу на молоду людину, яка керувала компанією, яка їх захопила. "У будь-який момент його попросять вийти з кімнати", - припустив Картер. Тоді драматична напруженість зростала, і згодом молодому лейтенанту вручили конверт із грошима. Жодних пояснень не потрібно.


Альварадо справді почав виливати це, пославшись на кількість нерозкритих насильницьких смертей, що сталися в Мексиці з моменту їхнього прибуття. «Справа в тому, що ви обидва займаєтеся цією піднесеною позою, і все ж таки ймовірно, що ви відповідальні за ці загадкові смерті». Його темні очі уважно вивчили їх. "Я не обманюю себе. Ви обидва зараз підраховуєте, скільки потрібно грошей, щоб мене відкупити. Я знаю про репутацію латиноамериканського державного службовця в цьому відношенні. Це слово - мордида. так. Я чув, що це називається пропіном, але незалежно від того, чи назвете ви це щепленням чи підказкою, це все одно те саме, і, наскільки я розумію, тут це не застосовується.


Він кивнув молодому лейтенантові. «Будь ласка, послухайте це уважно, товаришу. Я хочу, щоб ви всі чітко зрозуміли». Потім він вказав добре доглянутою рукою у бік Захарі та Картера. «Так само, як ви дивитеся на мене і ставите питання, скільки грошей потрібно, щоб підкупити мене, я дивлюся на вас і запитую, які моральні та етичні норми у вас двох».


"Відмінно." Захарі сказав: Ви чесні і не шукаєте хабара. Що Ви шукаєте?"


"Я шукаю те, що ми всі в цій професії шукаємо. Мені потрібна інформація. Чиста і проста. Жодної мордиди. Жодної пропини. Жодних пожертв у пенсійний фонд поліції штату або будь-якого іншого творчого повороту, який ви хочете зробити. Я хочу Інформація."


Настала довга мовчанка.


"Щоб дати вам орієнтир", - сказав Альварадо. "Я кажу вам, що вже вирішено, що ви збираєтеся залишити Мексику. Грунтуючись на інформації, яку ви мені дасте, у вашого від'їзду будуть варіанти. Якщо ваша інформація хибна, я простежу, щоб ваш від'їзд був з в залі суду, і вам буде Якщо ви надасте мені достовірну інформацію, вас відвезуть назад до готелю, і у вас буде, скажімо так, тридцять шість годин, перш ніж я прийду за вами.Ваш вибір, сеньйори. того, як ви постанете перед магістратом, чи добровільний вихід на пенсію з Мексиканської Республіки».


Нік Картер посміхнувся. Якщо обмін грошей на привілей перебування у вашій країні не може бути організований, у нас не залишиться іншого вибору.


Альварадо люб'язно сприйняв свою перемогу. «Ми досягли цього плато. Жодних коштів не буде обмінено. У вас обмежений час – дуже обмежений час залишився у Мексиці». Він багатозначно звернувся до лейтенанта. "А ви? Ви розумієте етику цього?


Якщо молодий офіцер був розчарований тим, що будь-яку можливість обміну грошей виключено з поля зору, йому вдавалося приховати це. Картер був вражений ними обома. Мексика часто погано відгукувалася державних чиновників.


Капітан Альварадо знову зосередився на Картері та Захарі. "Давайте почнемо, сеньйори, з того, що ви розповісте мені, що ви знаєте про людину на ім'я Піт Безейденхаут".


"Бінго", - сказав Захарі, переможно посміхаючись. «Раптом. Капітан Альварадо, я думаю, я дуже до вас належу».


Кілмайстер теж усміхнувся. Він знав, про що думав Сем Захарі.


10


"Тридцять шість годин - це досить багато за цих обставин", - сказала Марго Уерта.


Чепе Муньос був ще рішучішим. "Це був один прекрасний поліцейський, з яким ви, хлопці, зіткнулися".


Картер сказав: «Його мета – виявити поблажливість. Він знав, що Безейденхаут знаходиться в його країні, він був досить розумний, щоб знати, що Сем і я не були вашими звичайними копами, і він думав, що ми можемо бути на підйомі».


"То що ти йому сказав, чуваку?" - Сказав Чепе Муньос. «Чи, може, я маю сказати це так: як мало вам, хлопці, треба було йому сказати?»


Вони закінчували обід «шведський стіл», який Марго влаштувала у своїй студії, і поки чоловіки по черзі приймали душ, голилися, харчувалися та їли, сама Марго почала розмовляти телефоном.


"Він знає все, що ми знаємо, крім LT", - сказав Картер. «Я дозволив йому думати, що я мисливець за головами транснаціональних страхових компаній. Він думає, що я шукаю зниклі діаманти».


"Це те, що мені було потрібно", - сказала Марго. "Це ідеальна перевага для вас".


Поки чоловіки продовжували їсти, Марго дзвонила по телефону, благала, умовляла та відверто пропонувала їй послуги. Вона склала список


трьох місць, де Піт Безейденхаут був для зустрічей під час свого нещодавнього візиту до Мехіко.


"Роберт Сільвер, в Койоакані", - переможно сказала вона. "Сільвер насправді організував збори багатих людей, щоб послухати виступ Безайденхаута". Вона написала адресу і дала її Картеру. Муньос намалював людину на ім'я Порфіріо Гастон, багатого купця. Захарі мав зустрітися з Енріке Бенвенідесом, інвестиційним брокером. Марго написала інструкції до кожного місця на аркушах паперу, і в Картера склалося чітке враження, що той, який вона йому здає, був тим, який, на її думку, виявиться найприбутковішим.


Саме Захарі першим порушив питання, яке хвилювало їх усіх. «Марго, тобі краще тримати зброю під рукою. Всі люди, яким ти дзвонив, знають про твій інтерес до Безейденхауту. Будь-який із них або їхні соратники можуть захотіти, щоб ти змусив замовкнути».


«Послухайте, - сказала палка Марго, зарозуміло хитнувши головою, - я вже багато років пов'язана з тією чи іншою боротьбою. Ви думаєте, що це найгірша небезпека, в якій я колись був?»


Без вагань усі троє кивнули.


«Добре, — скрушно сказала вона, — я обережна».


Поки Картер доїдав велику тарілку креветок і рису, Марго прибирала та поправляла роботу доктора Хаклюйта на його лівому плечі, додаючи трохи підкладки та підтримки. "Ти послухай мене, Картер", - сказала вона, сідаючи до нього на коліна, коли перев'язка та перев'язка були закінчені. «Ти і я – у нас є незакінчені справи, розумієте? Кілька днів?" Вона встала і кинула Картерові свіжу сорочку, яку підібрала для нього.


Кіллмайстер, Захарі та Чепе Муньос склали план дій у надзвичайних обставинах, де вони могли б зустрітися, якби не змогли перегрупуватися до закінчення 36-годинного терміну, встановленого капітаном Альварадо.


"Мені здається, є тільки одне логічне місце", - сказав співробітник ЦРУ, схвально дивлячись на залишки буфету.


Картер. Муньос та Захарі погодилися та обговорили стратегію. «Про всяк випадок, - сказав Картер, - кожен із нас повинен запам'ятати зв'язок, заданий двома іншими. Таким чином, якщо один із нас не повернеться, в інших буде надійна підказка».


"Ми такі дивні соратники", - сказав Захарі. "Але, схоже, ми всі довіряємо один одному".


Чепе Муньос недовірливо похитав головою. «Доктор Кастро був би мені в дупу, якби знав, що я так добре лажу з парочкою капіталістів».


Картер кивнув Марго. "На випадок, якщо ми не зможемо тут перегрупуватися, вам теж краще приєднатися до нас на рандеву".


Яскравому художнику це дуже сподобалося, і він по-змовницькому підморгнув Картеру.


Картер вийшов першим, помітивши, що Закарі квапливо готує собі бутерброд, щоб узяти його з собою.


Наступною зупинкою Ніка Картера було багате передмістя Койоакан. Він зупинився, щоб зателефонувати Хоуку і дати йому назви всіх трьох місць, про які дізналася Марго Уерта.


"Я йду як член служби безпеки південноафриканського алмазного картелю".


«Хороша ідея, – сказав Хоук. «Змусіть їх якнайбільше засумніватися в цьому Безайденхауті, не здавшись надто очевидним».


Картер міг сказати, що Хоука все більше дратував розвиток LT. «Трохи іронії в тому, що ти поїдеш у Койоакан, Нік. Лев Троцький жив і там був убитий. Знаменитий художник. Дієго Рівера, жив там. Обидва пов'язані із лівою політикою».


Настала пауза, поки Хоук увімкнув запальничку і затягнув одну зі своїх сигар. Потім він продовжив. «Хоч би що трапилося, ми хочемо знати, що таке Лекс Таліоніс, що він робить і хто за цим стоїть. Все, що нам потрібне, це найближчим часом. Тиск на мене став неймовірним. Мені не потрібно говорити вам, звідки воно взялося, або.


Картер швидко знайшов таксі і дав вказівки Койоакану, гарному передмістю з численними парками, широкими брукованими вулицями та відчуттям спокою, витонченого гарного смаку.


Як і в багатьох великих містах, де був високий рівень злочинності та бідності, в цьому районі були високі паркани, колючий дріт та ретельно продумані заходи безпеки.


Дотримуючись даних інструкцій, Картер провів водія повз площу Ідальго, повернув праворуч біля церкви Сан-Хуан-Баутіста і наткнувся на одну з незліченних вулиць, названих на честь мексиканських політичних або релігійних мучеників. У цьому випадку це була вулиця дітей-героїв: La Calle de los Niños Héroes.


Срібний будинок, здавалося, був лише скромно багатим, коли Картер зателефонував у дзвін біля невеликих воріт з кованого заліза, але незабаром його зустрів слуга, який звелів йому слідувати за нею через невеликий цегляний двір на набагато розкішніший лужок, який був частиною складного тропічного саду. .


Рухаючись по акуратній гравійній доріжці, Картер помітив двох великих гарматних мастифів, готових до стрибка. Його провели в білокам'яну будівлю з високими високими стелями, викладеною плиткою підлогою неймовірної складності і кількома великими доколумбовими фігурами, зокрема собакою, яка була більшою, ніж будь-яка доколумбова керамічна тварина, яку Картер коли-небудь бачив.


"Кортез, завойовник Мексики, колись мав королівський палац прямо тут, у Койоакані".


Про це сказав невисокий лисіючий чоловік із вусами.


Він вийшов у фойє і представився. Обмінюючись рукостисканням із Робертом Сільвером, Картер намагався справити на нього якесь враження. Здебільшого це був прояв ледь прихованого зарозумілості чоловіка років сорока-п'ятдесяти.


"Я повинен сказати вам, що з боку Марго Уерта був потрібний сильний тиск, щоб переконати мене погодитися на цю зустріч, сеньйоре Картер. Я не дуже задоволений вашим візитом. Як ви побачите, коли ми увійдемо всередину, я люблю твори мистецтва. Серед них роботи сеньйорити Уерти – і я навряд чи хотів би поставити себе у становище, коли хтось, чиїми роботами я захоплююся, не хотів би, щоб у мене більше було».


«Я розумію, що знаходжуся тут у вашому розпорядженні», - сказав Картер монотонним тоном, що вкорінився. "Це дуже тонке питання".


У повсякденній сірій фланелевій сорочці, білій сорочці та жовтувато-коричневому светрі, Сільвер пройшла коридором у те, що, мабуть, було особистим кабінетом чоловіка. «Принаймні, ти маєш дотепність і чуйність. Можливо я можу це оцінити». Він жестом вказав Картеру на велике м'яке крісло для клубу і для себе вибрав таке саме крісло Імса.


Слуга підійшов до дверей, і разом з нею Картер відразу побачив, головна причина зарозумілості Сільвера. Місіс Сілвер було все ще за тридцять, її смаглява шкіра, широко розставлені темні очі та високі вилиці протягом століть пов'язували її з корінними народами Мексики. На відміну від Сільвер, її іспанська була плавною, мелодійною мексиканською. За оцінкою Картера, її густе темне волосся, якщо дозволити їм впасти, швидше за все, досягнуть її колін. Він захоплювався лакованою красою його, оскільки він був майстерно зав'язаний і заплетений, щоб показати витончену шию.


Картер відчула сильний укол бажання, коли її очі зустрілися з його поглядом, сповненим гордістю іншого роду, ніж у її чоловіка. Вона справді може бути ще одним з його легендарних володінь, але вона мала власний блиск і рішучість. Коли вона запропонувала Картеру вибір мексиканського шоколаду або кави з коньяком, він побачив у м'якому світлі єдину аномалію її приголомшливої присутності. На її лівій щоці був виразний слід початку утворюватися рубець. Картерові було ясно, що містер Сільвер несе відповідальність, і так само ясно, що місіс Сільвер мала намір щось зробити з цим. Поки слуга готував напої, Сільвер дістав велику коробку з-під сигар із чорного дерева і простяг її Картеру. «Велике цивілізоване задоволення – тютюн наших друзів на Кубі. Як це часто буває, ті, хто справляє цивілізовані задоволення, навряд чи отримають від них задоволення».


«Я так розумію, ви мало поважаєте кубинців, містере Сільвер». Йому здалося, що він помітив спалах веселощів від місіс Сілвер.


«Це залежить від твоєї історичної спрямованості, Картер. Цей бородатий ідіот мені не подобається».


«Навіть у цьому випадку, - сказав Картер, - є ті, хто вважає, що доктор Кастро набагато кращий за покійного генерала Батісти».


Сільвер втрачав терпіння, чого й хотів Картер. "Але, звичайно, причина того, що ви тут, - щоб обговорити політику, а Картер?" Чоловічок, що лисіє, як і раніше, не видавав ні країни, ні мови походження. Його англійська була рівною, гнусовою, правильною; він міг легко піти в англійську школу або вивчати мову в елітній школі для дітей англійських дипломатів десь за кордоном.


Місіс Сільвер скромно схрестила ноги. Це ні в якому разі не було провокаційним жестом, але її фізична краса і, здавалося б, великі запаси гідності торкнулися Картера.


Сільвер не упускав з уваги потяг Картера до дружини. "Так", - сказав Сільвер. «Консуела – величезний скарб. Її можна було б назвати національним надбанням. Вона, безумовно, багато чого варта».


Після того, як покоївка повернулася з напоями, Картер зауважив, що Сільвер розмовляє з нею бездоганною іспанською з мексиканськими акцентами та інтонаціями. Він відпустив покоївку, потім англійською відпустив місіс Сілвер. Картер неохоче дивився їй услід.


"Можу я додати до своєї зухвалості, що я тут, запитавши вас про вашу професію, містере Сільвер?"


Сільвер використав дерев'яний сірник, щоб підпалити кінчик сигари вишнево-червоним світлом. Від ароматного тютюну у Картера текла слина. Йому хотілося, щоб у Девіда Хока були такі смаки. "Я торговець алмазами, Картер".


Картер грав на марнославстві чоловіка. "Так, ми знаємо про це".


Ліва брова Сільвера сіпнулася у відповідь. «Був час, коли я був огранщиком алмазів, і я маю сказати, що був досить обдарованим, будучи учнем мого покійного дядька, одного з великих європейських огранщиків алмазів. Але, як і в усьому цьому житті, Картер, мистецтва недостатньо. Огранювач алмазів може жити добре, але не так добре». Він простяг руку, показуючи на полиці, заставлені артефактами з бірюзи, нефриту, обсидіану та кераміки. "Не з речами в його будинку, що колись належав великому Ернану Кортесу, га?"


"Це звідки ви знаєте Піта Безейденхаута?"


«Вірно до справи, га? Ви ставите цілеспрямовані питання, Картер. Ви юрист?


Картер похитав головою та відпив коньяк. Він дозволяв Сільверу наростати цікавості.


"Ах, тоді якийсь піар офіційно, га?


Він показав Картеру широку усмішку, повну іронії і величезної вартості дорогої стоматологічної роботи. Я думаю, буде справедливо, якщо ви скажете мені, що ви робите. Сеньйорита Уерта припустила, що ви якось пов'язані з діамантами”.


«Як ви знаєте, сер, алмазний картель має службу безпеки. Піт Безейденхаут – високопоставлений член». Він зупинився, щоб скинути бомбу. «Я також є високопоставленим членом цієї організації».


Картер спостерігав за реакцією Сільвера. Йому було дуже цікаво.


"Добре. Оскільки я погодився обговорити з вами це питання, почнемо, га? Дозвольте мені передбачити ваше перше запитання: Піт Безайденхаут був у цьому будинку два тижні тому разом із, можливо, дванадцятьма іншими».


Неквапливо пихкаючи сигарою, Роберт Сільвер розповів про зустріч з Пітом Безайденхаутом, коли він вивчав торгівлю алмазами в Брюсселі. Африканери, здавалося, завжди стежили за творами мистецтва, які зростали у ціні. У рівній мірі його завжди цікавили задоволення їдальні та, звичайно ж, спальні.


Коли Сільвера перевели в Амстердам, щоб почати оцінювати діаманти і фактично відзначати найкращі камені для огранювання найкращими огранювачами, Безейденхаут час від часу з'являвся знову, і хоча Сільвер не хотів говорити, що вони були вірними друзями, проте кожен стає прив'язаним до людини. з яким протягом певного періоду часу випивав, обідав та розважався.


«Отже, - сказав Картер, - у міру того, як Безейденхаут набирав чинності разом з поліцією алмазної безпеки, він почав проводити більше часу далеко від Йоганнесбурга і Кейптауна і більше часу за кордоном, стежачи за тим, щоб інтереси алмазного картелю суворо дотримувалися. тобі, мабуть, доводилося зустрічатися в таких місцях, як Париж, Рим, Антверпен, Нью-Йорк та Беверлі-Хіллз, га? "


Сільвер уважно дивився на Картера.


Використовуючи свою чудову пам'ять, Картер продовжував описувати Безейденхаута Сільверу так само, як Безейденхаут був описаний йому в депешах, залишених у приватному літаку, який доставив його з Торонто в Фенікс. Ефект на Сільвера був тривожним.


"Чому його власний народ так раптово зацікавився ним?" - Запитав Сільвер.


Картер взяв правило не дозволяти допитуваним брати він питання. "Як ви вважаєте, чому ми зацікавлені?"


«Він уперта людина. Має свої переконання».


"Ми також уперті", - наполягав Картер. "Про що він говорив, коли був востаннє тут, у цьому місці?"


Роберт Сільвер насупився і струснув коньяк. «Вам потрібне все, а, Картер? Піт говорив про зростання труднощів захисту особистих інвестицій чи станів. Він нагадав деяким із нас, що те саме відбувається і в Мексиці. Стає все важче використовувати барикади та огорожі. , і колючий дріт, щоб не пускати бідняків. Ти хоч уявляєш, скільки їх тут, в одній тільки столиці?


"Це те, про що він говорив? Бідолашні?"


"Він говорив про необхідність підтримувати стимули для тих, хто зацікавлений у досягненні своїх цілей безпеки".


«Чому в мене таке почуття, що ви кажете загалом, містере Сільвер?».


Сільвер зробив великий ковток коньяку. «Ах, так, тобі хотілося б, щоб я сказав тобі, що Піт говорив про апартеїд і, можливо, навіть про чистоту рас. Тобі б це сподобалося, а Картер?» Він різко встав. «Ну, я не збираюся вам цього казати. Піт – бізнесмен, а не ідеолог. Він тут обговорював бізнес».


«Ви розумієте, що його бізнес – це наша справа?»


«Чорт забирай, Картер, ти й так зайшов надто далеко. Він не обговорював алмазний бізнес».


Картер був упевнений, що його час у великому будинку добігає кінця. - Він зробив вам пропозицію, містере Сільвер?


«Це було ваше останнє питання, Картер, і відповідь - так, він зробив пропозицію мені та всім іншим. Я прошу вас показати зараз. Я був більш ніж гостинний. Я гадки не маю, що ви зробите. про це або про те, як ви діятимете, але ви йдете з більшою кількістю речей, ніж коли ви прийшли, і тому моє сумління чисте "


"Як і ваша відданість Безайденхауту", - сказав Картер. «Ви маєте бути обережними у своїх відносинах з ним».


"Це попередження, містере Картер, чи просто спостереження?"


Кіллмайстер зустрівся з ним віч-на-віч. "Попередження", - сказав він. За мить покоївка провела його до головних воріт.


* * *


Картер попрямував до площі і на таксі повернувся до Сокала, вирішивши, що Сільвера стурбували його питання. Цей зонд торкнувся чогось ніжного.


Він проїхав всього квартал або біля того, коли відчув рух позаду себе і, повернувшись, помітив кремово-білий «мерседес» з тонованим склом, який повільно рухався до нього, наближаючись до нього, а потім зупиняючись. Двері з боку пасажира були відчинені.


Консуела Сільвер виглядала скромно і елегантно, сидячи в лігві чоловіка. Тепер у ній не було нічого скромного: з-за нахилу сидіння та педалей руху її пишна спідниця спадала на акуратні ноги, оголюючи коліна та стегна. Вона знала про захоплення Картера, але не стала стягувати спідницю. "Мені треба поговорити з вами, сеньйоре Картер". Було щось


у її голосі, який Картер не міг прочитати. "Наодинці."


Він сів у "мерседес" і сів поруч із нею. Вона під'їхала до великої площі Койоакан та припаркувалася у темряві біля групи стародавніх перцевих дерев.


«Мені дуже подобається, що ви знаходите мене привабливою, сеньйоре Картер. У вас немає нічого таємного, безперечно нічого схожого на…» Вона зупинилася на мить, задумливо прикусивши нижню губу.


«Це не те, що ви вважаєте, сеньйоре Картер. Принаймні не всі. Я більше, ніж сумна домогосподарка, яка надто довго стала об'єктом володіння та демонстрації». Вона провела пальцем по лівій щоці. "Як ви, без сумніву, можете сказати, у нас з чоловіком виникли розбіжності, які переросли в насильство". Вона подивилася йому у вічі. "Я не з тих багатостраждальних жінок, які допускають такі образи. Це перший раз, коли Роберт ударив мене. Якби він не був таким за своєю суттю корумпованою, злою людиною, я була б задоволена тим, що просто робила те, що збиралася зробити , а потім залишити його. Ваш візит сьогодні ввечері дуже символічний для мене”. Вона подивилася на нього спочатку із співчуттям, потім із відкритим запрошенням. Здавалося, вона розуміє, як Картер цінує її і заохочує це.


"Я знаю, хто ти", - сказала вона. «Я дійсно не знаю подробиць, точних деталей, але я знаю, що за вами стоїть велика сила, що ви - боєць, що вижив. Роберт насправді думає, що ви уявляєте алмазні сили безпеки». Вона сміялася. «Я знаю, що ви уособлюєте розум і співчуття, що вам, ймовірно, довелося вбити за ці якості, і що ваше життя було в небезпеці у більшій кількості випадків, ніж ви хочете згадати».


Картер відчував, що його тягне за собою сила її присутності та переконань. Деякий час вона спостерігала за ним, потім взяла його руку, спочатку стиснула її, а потім почала обводити її тильною стороною кінчиками пальців. "Це вас збуджує, сеньйоре Картер?"


"Все в тобі збуджує мене", - зізнався Картер.


Вона задоволено хмикнула. «Це воістину удача для мене. Мій чоловік та його друзі порушуються від виду речей, але для них справжнє збудження – це одержимість. Їхня уява зупиняється на одержимості. Ви знаєте наслідки цього? як об'єкт, яким завжди володіють, але ніколи не цінували? "


Консуела Сільвер поклала руку Картера на голе стегно. Від тепла її шкіри у нього перехопило подих, і їй явно сподобалася його реакція. "Є багато речей, які ми можемо зробити один для одного, сеньйор Картер, і речі, які виходять далеко за рамки простого володіння. Цей великий дурень хотів мене через моє сімейне походження. Моя родина зараз небагата, хоча колись вони були Тепер це більше традиція намагатися вести хороше життя, життя, в якому переважають традиції і гідність.


На цей момент вона стояла перед ним і притягла його до себе.


Картер відчував задоволення, коли його обличчя уткнулося в цю напрочуд витончену шию, а його руки злегка рухалися, щоб обхопити її витончені груди.


Вона здригнулася від його дотику. «Я не думав, що можна отримати такі вишукані насолоди від цих маленьких досліджень. Досліджуй мене, сеньйоре Картер. Іди, куди тобі завгодно. Скажи мені, що тобі подобається».


Вона зробила інтимні рухи з боків стегон Картера. Він відповів негайно. Її очі спалахнули тваринним збудженням. Результати спонукали Картера продовжити. Він продовжив дослідження її грудей. Вона співала від задоволення. «Є ще одна річ, про яку я говорив. Ми повинні кохатися прямо тут, і це дасть мені енергію, необхідну для цієї іншої справи».


"Звучить дуже драматично", - промимрив Картер.


Серйозно, неквапливо кивнула Консуела Сільвер. Вона зволожила губи, потім осідлала Картера навколішки. «Ти маєш кохатися зі мною, а потім я піду додому і вб'ю свого чоловіка».


11


Картер відчув одночасно озноб та приплив пристрасті. Він не знав Консуелу Сільвер, але так само, як вона відчувала спорідненість з ним, він знав її досить добре, щоб розуміти, що вона мала на увазі те, що сказала.


Наче читаючи його думки, вона сказала: «Я говорю цілком серйозно. Якби він просто втратив контроль і вдарив мене, ми з вами не були б тут у такому стані зараз. Я роблю це не для того, щоб помститися йому або, як би це сказати, поклади на нього роги. Я роблю це, щоб очистити себе від воістину злої присутності у моєму житті».


Вона почала заважати йому концентруватися на чомусь, крім курки. М'якість її дотиків і її очевидне бажання зробити це загальним переживанням перевершили будь-які думки Картера про те, що він лише частина особистого сексуального ритуалу якоїсь байдужої людини.


За кілька секунд. Консуела Сільвер почала шепотіти йому питання, розповідаючи йому про місця, де вона хотіла, щоб він торкався її, потім взяла його руки і направила їх до своїх грудей, ніг, стегон і т.д. "Ти знаєш, що це було те, чого ти хотів з того моменту, як


ти бачив мене, - сказала вона.


Потім вона жадібно поцілувала його. "Це правда, це те, чого ти хотів, і ти змусив мене теж цього хотіти". Вона заплющила очі і зітхнула. «Я не думав, що ти колись виберешся звідти, щоб ми могли це зробити».


"Це те, чого я хочу", - прошепотів Картер.


Перш ніж він встиг відповісти, вона кивнула і посміхнулася. "Так, - сказала вона, - я знаю, чого ти хочеш". Вона витягла дві шпильки з черепахових панцирів зі свого волосся, і довгі завитки і коси їх упали вниз, бризнувши їй на обличчя і плечі. Її шкіра кольору мокко купалася в блискучій шовковистості густого воронячого волосся.


Його руки пестили її тіло, насолоджуючись відчуттям її талії, її стегон, її сильних ніг. Незабаром вона прошепотіла йому прохання. "Будь ласка!" - Видихнула вона. І Картер розстебнув її блузку і почав ніжно пестити її груди, змусивши її заплющити очі і застогнати.


Весь час, поки Картер пестив її, вона була зайнята ним, даючи можливість їх тілам з'єднатися. Коли вони це зробили, Картер відчув, як вона на мить напружилася, а потім майже відразу ж повністю віддалася їхнім заняттям любов'ю. "Ти перший чоловік, крім мого чоловіка", - сказала вона. «Він пропонував інші – інші речі, але ти перший. Я зробив правильний вибір.


Коли Картер почав контролювати рух, Консуела кілька разів скрикнула, вигнувши спину. Потім, вп'явшись руками в його шию і плечі, вона сказала: «Я хочу тебе, зараз, тоді буду досконалий».


Хоча Картер все ще намагався контролювати ситуацію, її рухи та почуття причетності до такої сильної та привабливої людини стали для нього більше, ніж він міг винести.


"Будь ласка!" вигукнула вона. "В даний час!"


Вона шепотіла Картеру на вухо дивовижні речі, рухаючись з шаленством, яке привело його в той стан, який вона хотіла. Коли Картер випробував чисту рушійну реакцію збудження, він відчув, що вона сама піднялася ще раз до цього моменту.


Деякий час вона міцно тримала його, пестячи, коли повне відчуття охопило їх обох. Картерові знову здалося, що Консуела була з ним у кожний момент їхніх занять коханням, що вона була однією з найчутливіших жінок, яких він коли-небудь знав.


Через деякий час у темній машині її голос, здавалося, пролунав здалеку. "Це було дуже важливо для мене. Я не знаю, що зі мною станеться і куди я піду після того, як залишу вас і зроблю те, що маю, але, незважаючи ні на що, ви змусили мене зрозуміти речі, які залишаться зі мною. і втішити мене."


Навіть коли вона обережно підвелася з нього і на мить села, вона потяглася до нього і ніжно торкнулася його обличчя, продовжуючи інтимність.


"Безейденхаут - абсолютно аморальна людина", - сказала вона. "Його необхідно зупинити. Мій чоловік і деякі з його друзів вклали гроші. Я не знаю точних деталей, але коли я був у кімнаті з усіма ними, я почув, як ця свиня людини говорить про те, як він називав розумне рішення. Якщо вони зловлять кілька невинних людей, це неважливо, вони, швидше за все, були з тих людей, які були природними жертвами у будь-якому випадку. Він говорив про природний порядок речей.


Картер відчув, як приливає його кров. Чому люди, які говорили про цих великих людей ідей та вірувань, майже завжди робили це неправильно, приписуючи свої власні значення та виправдовуючи власні філософські принципи?


"Хіба він, - запитав Картер, - говорив про LT, закон лева?"


Консуела кивнула головою. «Він говорив про це, і коли я подивилася на свого чоловіка, на його обличчі був вираз, якого я роками намагалася досягти любові. Ні разу він не відповів мені так, як він відповів на слова та концепції Піта Безейденхаута. Я дійшла висновку, що мій чоловік та його друзі стали повністю аморальними. Слово «зіпсований» більше не застосовується».


Він закурив і поділився з Консуелою.


"Що небудь ще? Можливо, місце? Невеликі деталі. Я використовую все».


«Так! Я забув. Безейденхаут згадав фестиваль мистецтв у Белізі. Здається, його проводить американець. Він відчував, як наростає її гнів та обурення. «Ці люди вийшли за межі простого накопичення матеріального багатства. Навіть більше, ніж влада, їх приваблює віра в те, що їхнє почуття справедливості має велике значення». Вона взяла у Картера сигарету та затяглася. "Їх усвідомлення справедливості так само далеко від справжнього правосуддя, як військова музика - від творчості такої людини, як Бах".


Картер опустив вікно, щоб впустити нічні аромати, аромат жасмину, франжіпані та гарденії.


Коли цигарка прикурилася, вона взяла його в долоні і поцілувала.


Вона почала застібати блузку, і кілька миттєвостей вони сміялися з її викривлення, повертаючись у шкіру, знаходячи нижню білизну і виявляючи одну з її втрачених сандалів. Одна з черепахових шпильок упала з панелі приладів на підлогу, і коли вони намацали її, їхні руки стикалися, і вони обидва зазнали ще одного електричного удару.


Повільно, майже сумно, Консуела відсторонилася і почала скручувати і зв'язувати волосся, закріплюючи його на місці.


"Я хотіла б подарувати вам це, - сказала вона, - як сувенір з того, що ми знайшли один в одному". Вона сунула йому в руку невеликий круглий шматочок нефриту, менший і тонший за американську копійку. Навіть у напівтемряві машини він бачив, як цей шматок був схожий на пінистий, чистий океан, зелений, принадний.


Більше вони не розмовляли.


Вона залишила Картера на стоянці таксі.


* * *


Повернувшись у свій готель, Картер уважно перевірив кімнату, щоб побачити, чи хтось не колупався крім покоївки. Він ретельно обшукав кімнату на предмет помилок, зняв трубку і набрав серію цифр, які б змусили будь-який магнітофонний пристрій вловлювати довгий, високий тон і багато іншого. Задоволений чистотою кімнати, він востаннє перевірив наявність лазерів, що вторглися, потім скинув черевики і почав скидати штани, набираючи номер Марго Уерти.


"Прибуття за планом", - сказав він, не назвавши ні її імені, ні свого. "Місія виконана. Схоже, ми правильному шляху. Ймовірно, того, кого я бачив, вже немає в живих. Ви можете перевірити ранкові газети.


"Самовбивство?" - сказала Марго.


"Це негативно", - сказав їй Картер.


"Це була напружена ніч", - повідомила Марго. Використовуючи мексиканське вираз «здоровяк», під яким вона мала на увазі Сема Захарі, вона сказала: «Ель Грандоте також повідомив і підтверджує ваші висновки. Він також повідомляє новини про те, що було викрадено іншого нашого колега».


"Пастка?" - спитав Картер.


"Так. Ель Грандоте використав слово" установка "


«Зрозуміло, – сказав Картер.


Він збирався повісити трубку, але Марго вибухнула: «Вони зробили велику помилку, зробивши це. Вони забули, що я знаю їх. Вони скомпрометували мене, але я отримаю їх за це».


"Будьте дуже обережні", - попередив її Картер. «Можливо вони зовсім не забули. Можливо, вони навіть зараз щось тобі планують».


Він прийняв гарячий душ і ввійшов, дозволяючи воді послабити втому, що охопила його. Він знав, що попереду буде ще більше втоми. Принаймні йому доведеться провести деякий час, спостерігаючи за будинком Марго, просто щоб переконатися, що ніхто не спробує дістатися до неї.


Тридцять шість годин крайнього терміну для від'їзду з Мексики почав здаватися йому кращим. У цій країні безперечно ставало все спекотно і вибухонебезпечно.


Провівши розпилювачем голки хворим тілом, він зрозумів, що почав захоплюватися Чепе Муньосом. У огрядного кубинця був стиль. Але ви мало що могли зробити, коли хтось мав ті самі цілі, що й ви, ставав фатальним внаслідок якогось розслідування. Ви виявили, що використовуєте слова або вирази, щоб звести до мінімуму смерть. Чепі вивели. Чепі купив. Зрештою з'явився номер Чепе.


Ви могли б присягнути надолужити втрачене за таку людину, і навіть якщо це матиме присмак помсти або, в даному випадку, закону лева, нехай буде так: хтось заплатить за створення Муньоса.


Він витерся рушником, зумів натягнути чисту пов'язку на плече і знайшов бавовняну водолазку та чисті штани. Дорогою до Марго Уерте він купив велику ємність кави і рушив вулицею, поки не знайшов зручну точку огляду, потім сів, потягуючи гаряче пиво.


Він зосередив свою увагу на фокусі, де міг помітити всі незвичайні, будь-які таємні рухи, будь-які спроби проникнути в квартиру Марго.


Світло Марго згасло незабаром після півночі, і приблизно за півгодини Картер допив останній ковток кави.


У цій частині Мехіко ніколи не зупиняється повністю. Як і раніше, був рух, і люди все ще виходили на вулиці. По суті це було цілодобове місто. Іноді його увагу привертав сторонній шум або рух, і він спостерігав, поки не переконався, що те, що він бачив, було лише випадковою частиною вуличного життя.


Кава протримала його майже до години тридцяти, потім він почав відчувати, як його накочує сонливість.


Близько двох Картер помітив рух позаду нього. Він різко прокинувся, усвідомлюючи, що якийсь час спав. Він швидко підвівся і приготувався до атаки.


Сем Захарі вийшов із тіні, тримаючи газету та паперовий стаканчик з кавою. "Моя черга. Ви вже досить довго. Годинник офіційно змінюється в два».


Картер залишився досить довго, щоб викурити сигарету і дізнатися про подробиці Захарі про Чепу Муньоса.


"Я закінчив своє інтерв'ю приблизно через годину або близько того і вирішив зайти і перевірити Чепе, тому що я був більш-менш по сусідству", - сказав співробітник ЦРУ. "У мене не було реальних причин для занепокоєння, за винятком того, що мене зустріли з великою ворожістю, і це викликало у мене підозри. Троє з них - ким би вони не були - увійшли незабаром після того, як я прибув, і приблизно через півгодини вони прийшли зі згорнутим килимом, я знаю, що в мене яскрава уява, але чомусь я просто не міг повірити, що ці люди були чистильниками килимів».


"Чи вдалося вам слідувати за ними?" - спитав Картер.


«У них була машина, а я не маю. Вони втратили мене і, схоже, ми втратили кубинця».


Кіллмайстер притиснув сигарету до тротуару.


"Можливо, вам захочеться


"Подивитися на це", - сказав Захарі, передаючи йому ранковий випуск англомовної газети. На першій шпальті був заголовок «Лос-Анджелес. Торговий центр вражений вибухом». Далі у статті описувалися збитки, завдані магазинам та парковкам. , а також ескалатори в центрі Беверлі в Беверлі та Ла-Сьєнезі в північно-західній частині міста. Згідно з легендою, менш як півдюжини людей отримали лише незначні травми, а матеріальні збитки - майже половину на мільйон доларів. Слідчі намагалися встановити причину вибуху. На той момент вважалося, що вибух стався через прорив газопроводу.


«Мої люди, – сказав Закарі, – вірять, що причиною вибуху була потужна бомба, акуратно вміщена до кімнати технічного обслуговування. Ви можете спробувати Девіда Хока і подивитися, що у нього на думці. Але я готовий посперечатися з вами першим. - повідомте про вечерю, що це не випадковість і не має жодного відношення до поломки газопроводу. Лос-Анджелес робить щось, щоб прикрити джерело, бо вони не хочуть втручатися у туристичний сезон і не хочуть ставати першими Американське місто, якому загрожує небезпека стати жертвою терористичної діяльності».


"Схоже, наші друзі намагаються зробити собі ім'я і показати, на що вони здатні", - розмірковував Картер.


"Показати хто?" – сказав Захарі. Це те, що ми повинні з'ясувати.


"Я думаю, світ". Картер зробив ковток кави Захарі. "Замість реклами в "Жовтих сторінках" наші друзі з LT розміщують рекламу в густонаселених містах Північної Америки".


Дванадцять


Вони сиділи у квартирі Марго Уерти, коли Картер помітив, що на вулиці під'їхала поліцейська машина.


Це був VW із квадратним кузовом. Важко не помітити. Він подивився на свій годинник. «Альварадо, – сказав він, – нагадуючи нам, що наш час минув. Крім того, я переконаний, що стежка веде нас у Беліз. Самадхі, здається, зацікавлений у Рогані, і мені здається, що якийсь культурний фестиваль міг би стати чудовим прикриттям для чогось». розміром із LT. Це звучить як ідеальний спосіб залучити людей з усього світу, не викликаючи жодної підозри. Я не здивуюсь, якщо знайду там Безайденхаут. Навіть якби ми не були під прицілом Альварадо, Я б хотів бути там.


"Звучить непогано, - сказав Захарі, - але технічно в нас залишилося кілька годин, і я хотів би відстежити тих людей, які мають Чепу". Він глянув на Картера. "Ви не заперечуєте?"


«Ні, – сказав Картер. «Я дозволю Альварадо забрати мене зараз. Я поїду до Белізу і почну шукати сліди LT. Зустрінемося там. Спочатку було б корисно, якби ми вдали, що не знаємо один одного».


"Я можу влаштуватися там волонтером", - сказала Марго. "Я можу проникнути в персонал і подивитися, що це нам принесе".


Картер нетерпляче підвівся. «Я хочу продовжити із цим. Це Беліз». Він кивнув Захарі. «Я куплю тобі небагато часу з Альварадо. Побачимося там". Вони домовилися зустрітися або в Беліз Сіті, або в Бельмопані.


Він спустився сходами, вийшов надвір і підійшов до машини.


Альварадо штовхнув перед ним двері. "Тільки один із вас?" Він зробив паузу. «Добре, досить чесно. Залишилось кілька годин, і я бачу, де в тебе, можливо, не було часу на всі свої справи. Але ти найбільший, і я погоджуся на це як початок». Він подивився на свій годинник. «Закар має три години, і його дупу прибрано звідси».


Він поїхав прямо до аеропорту.


"Я мушу піти з тобою?"


Картер похитав головою.


"У такому разі я піду як друг". Альварадо передав Картеру свою зброю. «От. Тобі, мабуть, буде зручніше працювати зі своїми речами».


Картер ретельно підігнав себе до Вільгельміни та Хьюго. П'єр доклав більше зусиль у машині, але Альварадо здавався терплячим, майже доброзичливим.


"Залишайтеся на зв'язку, якщо щось дізнаєтеся", - сказав Альварадо, передаючи Картеру конверт з паспортом Картера та фотографією Піта Безайденхаута. З цими словами він підвів Картера до прилавка обміну грошей. «Позбудьтеся всіх своїх мексиканських грошей тут. Обмін песо на долари Беліз завжди працює проти вас. Крім того, вам більше не знадобляться песо. Чи не надовго».


Коли Картер рушив до місця посадки, Альварадо підійшов до нього і в розмові простяг копію ранкової газети.


Основна стаття на першій шпальті розповідала про смерть Роберта Сільвера, відомого торговця алмазами та політичного діяча.


Картер уважно переглянув деталі. «Я не бачу у списку причин смерті».


«Причиною смерті була травма, завдана тупим предметом, чорт забирай, і не грайся зі мною. Я знаю, що ти був там минулої ночі, Картере. Я навіть знаю, що ти дозволив йому повірити, що був із силами безпеки алмазного картелю. Це не могло мати якесь відношення до його смерті, чи не так? "


Кіллмайстер уважно глянув на нього. Альварадо не дозволив би йому так близько підійти до від'їзду з Мексики, якби справді хотів його затримати.


"На даний момент це питання честі, що я нічого тобі не скажу, Альварадо. Але якщо мине більше двох тижнів, а в тебе не буде інформації, буде справою честі, що я скажу тобі те, що знаю.


. "


Альварадо посміхнувся. "Дама така сильна, а Картер?"


Картера було нема за що утримувати. Він підійшов до виходу на посадку на рейс, що вилітає до Беліз-Сіті, Беліз.


* * *


Країна Беліз - це невеликий шматок лісу та болота на півночі, джунглі та гори на півдні. Річна кількість опадів на півдні становить близько ста дюймів. Наче щоб компенсувати це, північ часто обрушується ураганами.


Незважаючи на клімат і місцевість, люди, які приїжджають сюди, щоб залишитись, дуже вірні йому. Це легкий, майже ідилічний спосіб життя на узбережжі, більш заповзятливий до центральних районів з помірним кліматом. Як культура, це суміш корисних здоров'ю речей.


Беліз, переважно аграрна країна, виробляє червоне дерево, фрукти та овочі, а також чикл, важливий інгредієнт жувальної гумки. Деякі з найкращих у світі збирачів чіклеро родом з Белізу. Не особливо рекомендувати його, але не чекайте зневажливих зауважень людей, які там живуть. Натомість чекайте здивованого, невимушеного відношення, яке часто є прикриттям сильної трудової етики.


Гватемальці хочуть цього, стверджуючи, що колись вони спочатку належали їм; цього хочуть белезійці, стверджуючи, що в них своя культура та звички; Британці керують ним, хоч і непомітно, і їм подобається ідея мати місце у цій частині світу.


Етнічна суміш у Белізі разюча, з низкою карибських народів, корінних індіанців, колоністів, європейців та північноамериканців.


Аеропорт виявився напрочуд великим. Хтось сподівався, що приземлиться багато великих літаків. Можливо, це був оптимізм маленької, слаборозвиненої країни, а можливо, ще щось відбувалося. Ряд знаків давав відчуття активності. Один сказав, що нова столиця Бельмопан незабаром стане найкрасивішою та найскладнішою в Центральній Америці. Інший привітав артистів та фантазерів з усього світу на Фестивалі мистецтв у Центрі мистецтв Беліза. Ще один попередив новачків, що настав час оформити автострахування у Белізі.


Клімат був вологим та суворим. Взявши таксі з аеропорту, Картер дав водієві великі чайові та влаштував ознайомлювальну екскурсію містом. Водій, приємний гарний кариб з червоним деревом, сказав Картеру, що більшу частину свого життя він прожив у Беліз-Сіті. Його ліцензія та фотографія, що засвідчує особу, означали його як Юліуса Сортеро.


"За винятком того, що я деякий час жив у Чикаго, бос", - сказав Джуліус Сортеро. «Я заробляю великі гроші та повертаюся сюди і купую тут таксі. У мене є чотири робочі для мене і дві, три юнкерські машини у мене вдома на запчастини».


Водій підійшов до великого рухомого моста, перекинутого через струмок, досить великий, щоб пропустити величезний човен. «Діс називався Свінг-Брідж, і це головне місце в місті, як ви можете бачити на власні очі. Він проходить над струмком Хауловер, дає багато місця для човнів та барж. Це найближче місце, яке ми змогли знайти до пам'ятника. Але Юліус Сортеро також вказав на різкий контраст між старим, недбалим способом життя на узбережжі і деякими з більш екзотичних і солідних будівель і будинків, що нагадують про британський колоніальний вплив, але також відбивають сучасну архітектуру. синього, приглушеного помаранчевого та вишуканого сірого.


У кількох районах у центрі Беліз-Сіті Картер побачив знаки, які повідомляють, що у величезному центрі мистецтв у сусідньому Бельмопані проходить Фестиваль мистецтв. Із цим пов'язане ім'я Джеймса Рогана.


Картер збирався зареєструватися в готелі «Форт-Джордж», але Джуліус серйозно поставився до ролі провідника, відвів його на Ріджент-стріт і зупинився перед готелем «Мопан». "Ви можете підозрювати, що я отримаю частку прибутку, якщо приведу вас сюди, але я роблю це за власною переконаністю, що вам не потрібна пастка".


Картер упіймав Джуліуса на слові, заплатив йому і забронював номер. Він перевірив свою зброю в аеропорту, але хотів перевірити її на дозвіллі. Кімната була ідеальним місцем для цього.


Озброєний та підготовлений до дій, Картер вирішив почати приносити корисну інформацію та знайти собі орендований автомобіль, щоб розпочати роботу.


Було кілька глинобитних будівель, дерев'яних сараїв і кілька спроб оздоблення штукатуркою в різній мірі, але коли Картер виявив Центральний парк, він почав помічати ознаки амбітного будівництва, великих універмагів, бутіків, старих будівель у колоніальному стилі, кінотеатр і кілька барів з непрі атмосферою зовні та гібридом реггі, Віллі Нельсона та Біллі Джоела всередині. У кварталі він побачив вивіску «Сміт і сини». Після деяких переговорів йому видали автомобіль, який видавався прийнятним, але коли він перевірив його, він повернувся до пункту прокату. "Я хочу машину, на яку можна покластися", - сказав він. "Я готовий за це заплатити".


"Куди ви йдете?" - спитав переляканий клерк.


"Бельмопан, більш-менш".


"У мене є Toyota, в якій є якась привабливість".


"Я візьму це", - сказав Картер.


"Не можу дозволити тобі зробити це


не на три, чотири години. Це обов'язково тоді, і ми скажемо, що ви зарезервували його».


Картер вирушив у кафе нагорі, де побачив кілька плакатів та рекламних оголошень Белізського центру писемного та виконавського мистецтва, деякі з яких уже датовані, в яких повідомлялося, що Джеймс Роган проводить читання віршів чи обговорює класичні твори.


Він увійшов, оглянув добре освітлену кімнату, і майже відразу за одним із задніх столиків пролунав звук короткої бійки. Картер помітив, що хтось спішно йде. Когось хто не хотів, щоб його бачили? - подумав Картер.


Картер одразу ж спустився сходами. На чоловікові була сорочка із закоченими рукавами. Бігове взуття. Оливкові сірі штани. Надворі він побіг до Розвідного мосту, Картер не відставав. Побачивши, що Картер наближається, чоловік рушив через невеликий парк, де деякі люди похилого віку встановили овочеву та фруктову лавку. Кар'єр набрав швидкість, коли Картер почав набирати обертів, а потім зумів сховатися в ряді напівзруйнованих халуп. Але Картер мав гарну ідею, хто не хотів, щоб його бачили. Абдул Самадхі.


Картер повернувся в кафе нагорі і пильно подивився на стіл, за яким сидів Самадхі. Група з чотирьох, можливо, арабів, сиділа і дивилася на нього. Картер стояв на краю столу. «Скажи своєму другові, - сказав він арабською, - що я згорну йому худу шию, коли зловлю його».


Четверо тих, хто сидів за столом, нічого не відповіли.


"Ти мене почув?" - гаркнув Картер.


Чоловіки похмуро взялися за їжу.


Картер схопив одного з чоловіків за руку і повернувся так, що його змусили підвестися з стільця навколішки. Інші троє були на ногах. "Ти мене почув?" - Запитав Картер.


Той, що лежав на підлозі, кивнув головою.


«У вас погані манери, – сказав Картер. "Ви все."


Чоловіки повернулися до своєї трапези. Більше ніхто в кафе не відповів, але Картер не очікував, що хтось із них знає арабську. Він сам вибрав столик і переглянув меню. У кафе Upstairs було два меню: страви з бобів та риби, які відповідали карибській культурі, та більш традиційне американське меню з гамбургерами, тушкованим м'ясом, смаженою куркою, пирогами та безалкогольними напоями.


Картер зупинився на курчаті і почав помічати групи чоловіків за різними столиками, деякі з яких були європеоїдною расою, можливо, європейці по одязі, деякі чорношкірі та кілька латиноамериканців. Іноді люди за столом, з якого втік Самадхі, поглядали на Картера холодною загрозою.


Внизу пролунав галасливий тупіт. Картер здогадався, що це автобус, і намагався завести машину.


До того часу, як курча Картера було подано, до кімнати зайшов досить кудлатий чоловік, високий, злегка зігнутий у плечах, трохи сиві в довгому волоссі, і підійшов до одного зі столиків чоловіків. На ньому були штани кольору хакі та польові черевики. На носі у нього були окуляри у дротяній оправі. На нашивці з ім'ям було написано «Ункефер, Д.», але ніяких інших знаків відмінності, що свідчать про військову чи цивільну приналежність, не було. "Хтось із вас, індичок, знає дизельні двигуни?"


Чоловіки глянули на нього досить дружелюбно, але ніхто не відповів.


Ункефер підійшов до наступного столу і заговорив німецькою, додаючи при цьому низку розмовних фраз та регіоналізмів.


Один із чоловіків сказав Ункеферу, що може керувати «мерседесом». Ункефер узяв шматок курки з тарілки чоловіка і якийсь час його жував. "Єдиний спосіб підібратися до Мерседеса для такого хлопця, як ти, - це вкрасти його".


Інші засміялися, але в черговий раз Ункефер був змушений шукати когось подалі, навіть зупинившись біля столу Картера і запитавши його. Картер зазначив, що Ункефер зверталася до нього англійською мовою, і він був вражений здатністю новачка вибирати першу мову для стільки чоловіків у кімнаті.


Картер кивнув головою і погодився спуститися з Ункефером. Внизу був припаркований автобус, і двоє чоловіків працювали над ним із наростаючим розчаруванням.


Картер зазирнув усередину, знайомлячись із компонуванням та станом великого двигуна. "Це не оригінальний двигун для цього автобуса", - сказав він.


Поруч із Ункефером загарчав високий смаглявий чоловік. «Ми не просимо родоводу, ми просто допомагаємо матері втекти».


Ункефер штовхнув його. «Легше, приятелю, – сказав він. "Цей хлопець нам допомагає, пам'ятаєш?"


"Ага, ну, йому не обов'язково ходити носом".


«Насправді це досить творча робота з канібалізованими деталями», - сказав Картер. "Я бачу деякі англійські частини, деякі німецькі частини, деякі бразильські, е-е, ці частини тут явно російські".


«Мудрець, – сказав смаглявий. "Що це має означати?"


Ункефер, мабуть, втратив терпіння. "Чи зможете ви це?" Він підійшов до смаглявого чоловіка і відштовхнув його. Картеру він сказав: «Без образ. Дякую за ваші зусилля».


Після десяти хвилин метушні Картер зупинився на перевірці регулятора подачі води в паливо та котушки запалювання. По дзвінку Картера водій перевернув двигун, який на кілька обертів смикнувся, ненадійно завівся, а потім упіймав його.


Ункефер був у захваті. «Дозволь мені купити тобі пива, чуваку. Чорт, дозволь мені заплатити за твій обід».


Картер дружньо відмахнувся від цього жесту, що не


парирував. "Куди ти прямуєш?"


"Прямо у Бельмопана".


"Ах, центр мистецтв?"


"Ти знаєш це?" - спитав Ункефер.


"Я чув, як Роган багато читав в університеті в Мехіко".


«Ага, ну, якщо тебе це цікавить, мужику, ти маєш приїхати і відвідати. Різні класи та інше».


Картер посміхнувся.


Він повернувся до ресторану, вмився і з'їв курку. Ще за кілька хвилин з'явився Ункефер, зібрав усіх чоловіків, які дивилися на Картера, і послав пиво до столу Картера.


Між цими людьми був зв'язок із Самадхі та Центром мистецтв. Мало того, прибуття Картера до Беліза було знаменним. Люди знали, що він зараз тут. Зовнішність ресторану відразу змінилася, коли групи чоловіків пішли і поринули в автобус внизу. Декілька білизських поштових службовців затримувалися під час трапези, а групи туристів звірялися з меню або з'їдали великі пікантні порції, які пропонували їм милі карибські жінки, які працювали офіціантками.


Політика у кафе на верхньому поверсі полягала в тому, щоб давати другу порцію батату, квасолі, картоплі та зелені. Картер підозрював, що для тих, хто має кімнату, можуть бути і третини.


Обдзвонивши офіціантку, Картер запитав: Ти що-небудь знаєш про тих чоловіків, яких бачив раніше?


Вона нервово озирнулася і понизила голос. "Ця частина світу, тут не так багато особливої уваги, як у вашій частині світу. Люди приходять, щоб отримати роботу, як чіклеро, доїти їх дерева чикл. Іноді вони збираються провести рубку червоного дерева дерева. Я чув, вони платять хорошу зарплату. А що стосується Бельмопана, вони прокладатимуть дороги і будуватимуть будівлі, щоб збудувати нову столицю. Багато роботи, яку могла б зробити людина, - якби він не заплющив очі”.


"Що ви думаєте про те, куди збиралася ця остання група?" Картер підштовхнув до неї кілька доларів. Вона нервово взяла рахунки.


«Вони точно не були чиклеросом, тому що чоловіки, що це таке, від них пахне різким запахом, коли вони десь там, і вони кажуть, що можуть бути вашими будівельниками, сподіваючись заробити великі гроші у довгостроковій перспективі. термінові будівельні проекти».


Картер підштовхнув до неї ще два долари. «Ви кажете, можливо. А може вони щось інше».


Її очі закотилися. «Іноді останнім часом, як на мене, багато хто приходить сюди, бажаючи зіграти в солдата».


"Куди вони йдуть? Вони залишаються тут, у Белізі?» Він штовхнув їй п'ятірку.


«Чуваку, звідки мені знати, куди вони всі йдуть? Я не можу взяти цю п'ятірку».


«Візьми, – сказав Картер. "Все нормально."


Вона неспокійно озирнулася. Ти кажеш мені, що з цього моменту захищатимеш мене?


"Від чого вам потрібно захищатись?"


«Блін, деякі люди кажуть, що ті, хто любить грати в солдатів, потрапляють у такі місця, як Гондурас чи Нікарагуа, і навчаються ремеслу». У її голосі лунала важка іронія.


"Що за торгівля?"


«Людина, вони стають чарівниками». Вона нервово засміялася і нахилилася до Картера. "Ви розумієте про що я? Вони навчаються брати людей, які ставлять надто багато питань, і змушувати їх зникати».


Картер підштовхнув до неї п'ятьох. «Ви заслужили на це», - сказав він. Він вирішив позбутися наслідків важкої їжі. На стенді журналу він купив невелику карту місцевості, цікаво відзначаючи асортимент періодичних видань та журналів. Всюдимісні комікси іспанською та англійською мовами, стопка старих журналів National Geographic з білизького долара за штуку, міжнародне видання Newsweek та цілий розділ журналів Soldier of Fortune, деяким з яких більше двох років. Також був великий стос останнього видання. Не менш вражаючими були демонстрації журналів для пістолетів та гвинтівок, вартість яких була встановлена в білізських доларах залежно від їхньої новизни.


Він глянув на годинник. У нього залишалося ще дві години, перш ніж він зміг отримати машину напрокат. Він обійшов бари та кав'ярні та побачив одне місце, де, як він помітив, продавалася зброя та боєприпаси. Він шукав сліди Самадхі. Його соратники, безперечно, їхали в автобусі з Ункефером, але, можливо, зухвала людина з ОВП все ще була у місті.


Не знайшовши жодних слідів Самадхі, Картер повернувся в готель «Мопан», забезпечив безпеку своєї кімнати і вмостився подрімати. Може пройти багато часу, перш ніж він знову виспиться.


* * *


Коли він прокинувся, було ще ясно. Він прийняв душ і спустився до бару випити кави. Після двох чашок і булочки з корицею Картер відчув себе відчутно краще, пішов і знайшов галантерейний магазин, де купив справні штани чинос, легку робочу сорочку з шамбри та солом'яний капелюх із широкими полями, щоб одягнути його проти руйнівного впливу навколишнього середовища тропічне сонце. Він повернувся до пункту прокату автомобілів і сказав їм, що чекає на машину за півгодини. Жодних виправдань. Пора було переїжджати.


Повернувшись до готелю, він зібрав речі, залишив закодовані повідомлення Захарі та Марго Уерте, виписався і занурив свої речі в машину.


Орендованим автомобілем була Toyota початку 80-х. Подряпаний і пом'ятий подекуди, проте мав надійний протектор на шинах і гарний відгук на педаль газу. Картер наповнив бак на вулиці.


Після години їзди біля Розвідного мосту, що все ще шукає сліди Абдул Самадхі, ми попрямували під вечірнє сонце, подалі від прибережної вологості і вперед, у бік Бельмопан.


Західне шосе на Бельмопан було приблизно такою ж доброю дорогою, яку Картер бачив у країні, що розвивається. Хоча в деяких місцях на крутому підйомі він не був розкішно широким, проте, були широкі узбіччя з обох сторін і, в деяких місцях, стрілочні переклади, щоб дозволити повільнішим рухомим машинам безпечно зупинитися, якщо швидший водій хотів обійти.


Були вибоїни, але також були ознаки того, що дорожня бригада нещодавно виконала деякі ремонтні роботи. Дорога вела Картера приблизно на південний захід, до підніжжя гір Майя, через сільську місцевість, яскраву та привабливу. Картер чудово провів час; темрява тільки почала наступати, коли він помітив знак світлофора на Бельмопан.


Ознаки цивілізації виявилися майже відразу, але деякі з них нагадали Картеру забудови у сфері нерухомості, які він бачив у різних пустельних та гірських районах. З'явилося безліч знаків та розмічених майданчиків, було вирито кілька добре артикулованих фундаментів, інші були залиті, а поруч були встановлені купи обладнання. Ряд знаків говорив про двадцятирічний план Бельмопана, а інший, освітлений сучасною ртутною лампою, розповідав про гордість, з якою белезійці дивилися на свою нову столицю країни.


Картер проїжджав повз кілька розкиданих ферм, невеликого нетрях і ряду більш амбітних житлових масивів, оточених широкою, добре вимощеною кільцевою дорогою.


Продовжуючи шлях на південь, Картер виявив діловий район із заправними станціями, кількома продуктами, а також магазином кормів та зерна, які були закриті на весь день. У кількох сотнях ярдів від нього в гірській ночі, здавалося, було добре освітлене ще одне скупчення активності, і Картер побачив ще одну заправну станцію, кілька гаражів, продуктові магазини та скромний готель з намальованими вручну вивісками та численними квітковими горщиками, наповненими геранню.


Він також відзначив два банки, поштове відділення, велику та охайну лікарню та велику рожеву будівлю зі шлакоблоків з величезними тарілочними антенами на даху та мікрохвильову телефонну установку. Це означало, що міг перевірити нервовий центр AX і поговорити з Девідом Хоуком.


Проїжджаючи далі, Картер побачив ще один із усюдисущих знаків, цей менш амбітний і грубий, ніж інші: Центр мистецтв Беліза, 10 км. За шість миль на південь. Знак містив інформацію англійською та іспанською мовами про Весняний фестиваль мистецтв.


Картер припаркувався і підійшов до готелю, думаючи знайти пиво та кімнату. Якщо Захарі йде за розкладом, він має бути там.


Не встиг він увійти до вестибюлю, як його вітав знайомий голос. «Якраз вчасно для нічного ковпака, Картер. Я купую". Сем Захарі підняв склянку на знак вітання.


Тринадцять


Вони сиділи у маленькому кафе та пили пиво. "Думаю, я зіткнувся з Самадхі", - сказав Картер. «У Беліз-Сіті. Він полетів. Втратив мене. Але тут багато активності, що підтверджує наші підозри. Я наполягаю, щоб потрапити до цього центру мистецтв. Я просто знаю, що між Самадхі і LT існує зв'язок, який ми не бачимо, і я не заспокоюся, доки не отримаю це ".


Перед тим, як покинути Мехіко, Закарі розповів про свій досвід. «Я пішов подивитися на людей, які брав інтерв'ю Чепе Муньос. Вони заприсяглися, що не видали його. Вони сказали, що люди спостерігали за їхнім будинком, відколи там був Безайденхаут».


"Ви вірили в це?" - спитав Картер.


"Я наполягав на них і змусив їх розповісти мені, про що Безайденхаут говорив з їхньою групою. Я маю матеріал, що підтверджує вашу теорію, Картер. Безейденхаут намагався продати акції організації, яка стане багатонаціональним політичним важелем, у боргу перед Ніхто. Вони мають намір працювати як юридична фірма: у вас є гроші, щоб платити їм гонорари, вони на вашому боці та не продадуть вас іншому клієнтові».


Гнів Картера знизився. Історія мала похмурий сенс. "Це схоже на сплату щорічного гонорару за тероризм".


"Сукін син", - сказав Закарі, встаючи. «Якщо так висловитися, до біса сон. Ходімо».


«З таким успіхом ти можеш взяти кілька годин. Я маю доручення, і це може зайняти в мене деякий час».


Після того, як Захарі замовив ще пива і забрав його до своєї кімнати, Картер подався до найближчої лікарні Бельмопан. Його вогнепальне поранення в плече треба було подивитися, і він хотів перевірити ще один кут.


Через п'ятнадцять хвилин після прибуття до лікарні він був у чистій кімнаті для консультацій, розтягнувся на столі, поки медсестра, статний темношкірий белізець, зняла стару пов'язку і почала ставити Картеру питання про алергію на різні антисептики та антибіотики. речовини. На значку на ній було написано, що вона Роза Коул.


"На щастя для мене, алергії немає", - сказав Картер.


«Якщо я судитиму, то вам дуже пощастило, бо схоже, що у вас багато стріляють». Роуз Коул почала наносити мазок на антисептичний крем, її сильні пальці простежували рівень накладання шва доктора Хаклюйта. «Схоже, ти теж непогано лікуєшся.


рана не залишить великого шраму”.


Картер засміявся. Шрами були найменшою з його проблем. То були його передвиборні значки. "Ви лікуєте тут багато вогнепальних поранень?"


Роза Коул на мить замислилась. «Ми бачимо більше, ніж маємо. Навіщо люди тут повинні стріляти одне в одного?


"Є якась місцева ворожнеча?"


Вона посміхнулася. "Ворожність у нас буває тільки тоді, коли якийсь чоловік не одружується з тією дівчиною, з якою він спить два, три роки, і у них є кілька дітей. Тоді її сім'я буде ображена, і виникатимуть загрози про те, що станеться. , якщо Ніяких церемоній та іншого. Такі речі. Але вони надто розумні, щоб влаштовувати справи зі зброєю. Вони використовують відьму”.


"Ти віриш у відьом, Розо?"


"Що ж, у нас є дві, можливо, три обдаровані відьми в цьому районі, можливо, одна або дві людини, які знають дорогу. Так що ж трапилося, сім'я скривдженої дівчини, вони платять відьмі, щоб вона зробила заклинання, яке так добре працює, чоловік "- вона видала здоровий смішок, -" у чоловіка не може бути вантажівки з жодною іншою жінкою. Він міг би з таким же успіхом відмовитися від усіх думок про сексуальне життя, якщо він не одружується з тією дівчиною , З якої він почав ".


«Отже, ваші ворожнечі ведуться за допомогою відьом та заклинань?»


"У нас так і є", - сказала Роуз Коул. «Можливо, ми не володіємо високими технологіями, але багато хто з нас буде щасливим».


За її вказівкою Картер сів. «Я знімаю ці шви зараз. Вони зробили свою роботу і тепер ти готовий зашити самостійно». Вона була привабливою жінкою, мабуть років тридцяти. Приступаючи до роботи над Картером, вона спостерігала за ним з інтересом, що виходить за межі суто професійного.


Поки вона перев'язувала та перев'язувала плівку, Картер продовжував розпитувати. "Якщо люди тут такі мирні, чим пояснюються кульові поранення, які ви бачили?"


«Я думаю, містере Картер, що тут багато таких людей, як ви. Вони грають у солдатів, а деякі з них просто дурні або не можуть нічого вразити».


"Де все це відбувається? Ви знаєте?"


Медсестра нанесла останню смужку клею. «Я роблю це красиво і щільно, як ви й кажете, так що ви можете прийняти душ і прийняти ванну на свій смак».


"Ви не відповідаєте на моє запитання", - наполягав Картер.


Вона зітхнула і здивовано подивилася на нього. «Ви будете прекрасною людиною, містере Картер. Я бачу, як жінки будуть захоплені з вами. Але ви, звичайно, наполягатимете». Вона простягла йому сорочку. «Я бачу так багато чоловіків зі зброєю за останні десять років, звідки, чорт забирай, я знаю, куди вони приходять чи йдуть? Деякі з них милі хлопчики, які намагаються зробити собі ім'я. Деякі з них такі ж злі та мачо, як ви могли б захотіти, і багато з них люблять вас, вони здаються досить легкими, якщо ви їх не підштовхуєте, але досить професійними всередині”.


«Ще дещо, – сказав Картер.


Вона посміхнулася просто йому. «Це лише одна річ, яка може мене зацікавити».


Кіллмайстер зустрівся з нею поглядом і посміхнувся. "Що ви можете сказати мені про цей Центр мистецтв?"


Вона хмикнула. «Я повинна знати, що ти прийшов сюди, щоб полагодитись і піти самому пограти в солдата, замість того, щоб цікавитися веселішою грою, базовими речами для хлопчиків і дівчаток», - сухо сказала вона. "Цей центр мистецтв, вони там п'ять або шість років. До цього будинку вони порожні, можливо, три або чотири роки. Досить довго, щоб джунглі знову почали рости на ньому. куди люди приходять, їдять дурні дієтичні страви і грають в азартні ігри. Коли цей центр мистецтв запускається, ви чуєте всілякі камені. Мене самого викликали туди, щоб допомогти в якійсь хірургії.


Картер почав хвилюватися про можливий зв'язок. "Яка операція?"


«Я думаю, вони називають це тупою травмою. Так мені здається. У якогось чоловіка, його обличчя трохи ворушиться, вони хочуть переконатися, що він гаразд, я думаю. Ми працюємо та працюємо над ним. "


"Ви випадково не пам'ятаєте ім'я лікаря, який робив операцію?"


Роуз Коул усміхнулася. «Він дивна людина, яку всі називають доктором Смітом. Тепер я можу бути дівчиною з маленького містечка, містере Картер, що ви могли б назвати селищем. Але я переглянув достатньо фільмів, достатньо прочитав. Коли чоловік з Америки називати себе Смітом, це означає, що його справжнє ім'я не ваша справа».


Картер подякував Роузу Коулу. Вона мала для нього більше інформації, ніж він очікував. Те, що вона виконувала чергування, була гарною перервою, і результати починали викликати в нього бажання рухатися далі. За столом йому видали величезний, але справедливий рахунок, який він сплатив, а потім поїхав назад до готелю. Йому дали маленьку чисту кімнату поряд із Захарі. Йому це здалося чернечою келлю в монастирі. Стіни були нещодавно побілені. Ліжко являло собою розкладачку, зроблену з відбракованих саджанців червоного дерева і суттєво обшите смужками дубленої шкіри.


Під час перевірки безпеки Картер виявив, що хтось був у кімнаті за його відсутності. Його сумка не відповідала краю ліжка, як він її залишив. Скринька маленького письмового столу була закрита врівень з рамою, і Картер навмисно залишив його відкритим приблизно на чверть дюйма. Купа рушників у туалеті показувала, як Картер залишив речі.


,


Наступні півгодини він провів, перевіряючи, чи немає пасток – невинних речей, які можуть виявитися фатальними для необережних. Зрештою, він виявив, що нічого не було підлаштовано. Хтось просто хотів перевірити його. Або, можливо, хтось хотів, щоб Картер знав, що за ним спостерігають.


Впавши в м'який, але комкуватий матрац, Картер відчув розчарування та нетерпіння. Вся ця історія з LT нагадала йому кров, що розтікається у водах, наповнених акулами. Ренегат Прентіс починає все з великого відкриття. Можливо, він випадково потрапив на якісь збори щодо планування Лекса Таліоніса. Потім у кадр потрапляє Карденас, який посміхається гаучо. Можливо, від нудьги відмитим життям у Фенікс. Можливо, він бачить спосіб повернутися до більш цікавого способу життя. А тепер про цю справу з Пітом Безайденхаутом. Людина, яка має владу, престиж і достатню безпеку, щоб задовольнити запити звичайної багатої людини. Але у Безайденхаута, можливо, є більша мрія, яка приведе його до влади та впливу в глобальному масштабі, і що, якщо йому доведеться спалити своїх колишніх роботодавців?


Тепер найскладніше розгадати головоломку Самадхі та його місце у житті.


Ну хрін із ним. Картер йшов слідом і пообіцяв собі, що завтра буде ближче.


* * *


Нік Картер прокинувся від далекого гуркоту. Він слухав. Вільгельмін в руці. Він підвівся і вийшов на ґанок. Вдалині він побачив фари. Багато фар, уночі рухається. За мить з'явився Захарі, витираючи сон з очей. «Я вважаю, що тут багато запасів, але це більше, ніж багато запасів. Це схоже на перевезення військ», – сказав він. "Великий конвой".


«Звичайно, схоже, – погодився Картер.


Гуркіт продовжувався, і за кілька хвилин Картер повернувся до своєї кімнати і почав одягатися. Він обережно поставив П'єра на місце, прив'язав до замшевих піхв для Гюго і вклав Вільгельміну в кобуру під лівою пахвою. Він узяв зайву обойму і засунув її у куртку.


Через кілька хвилин вони були в орендованій машині Картера і прямували у бік головної дороги, йдучи за далекою колоною, що рухалася на південь.


Вони проїхали менше двох миль, коли перед ними замаячив інший автомобіль, відреставрований джип часів Другої світової війни, пофарбований у камуфляж для джунглів, і його габаритні вогні раптово спалахнули. Джип був припаркований прямо посеред дороги.


Картеру довелося натиснути на гальма, щоб уникнути зіткнення.


Один чоловік у квітах хакі з автоматом АК-47 на лівому борту крикнув їм, щоб вони розвернулися та йшли. Він багатозначно кричав англійською, іспанською і французькою. Через те, що ця людина легко розмовляла з мовами, Картер подумав, а чи не Ункефер це, але не зміг сказати. Інший чоловік із пістолетом у кобурі на стегні робив перебільшені рухи, які неможливо було помилитися. Вони мали розвернутися прямо зараз. Без затримки. Немає місця для обговорення.


"Що ви думаєте?" - Запитав Захарі.


"Я думаю, ми отримаємо попереджувальний сигнал в інший момент", - відповів Картер, переключаючи їх Toyota на задній хід. «І якщо ми навіть виглядатимемо так, ніби спробуємо їх обійти, це більше не буде попередженням».


Наказ повертатися, що кричав, був повторений, і відразу ж послідував попереджувальний постріл з автоматичної зброї.


Картер розгорнув машину і повільно попрямував назад у бік Бельмопан. За ними прямували біля милі, коли згасло світло на машині за ними.


«Старий трюк, – сказав Картер. «Вони все ще могли бути за нами, або вони могли б з'їхати і повернутися до колони. У будь-якому разі, я думаю, що це все, що нам потрібне сьогодні ввечері».


"Як ви думаєте, куди прямував цей конвой?" - Запитав Захарі. "Я перевірив зі своїми людьми, і ми впевнені, що тут нічого не спонсоруємо".


"Я ще не впевнений, що це", - сказав Картер. «Це була важка техніка, і ми досить близько до Гватемали та Гондурасу, щоб запідозрити можливу контрабанду, але я тримаю парі на Лекса Таліоніса».


* * *


Нік Картер і Сем Захарі стали рано вранці наступного дня, одягнені в повсякденний одяг, і були готові бігти до Центру мистецтв Беліза. Вони мали зіграти роль інтелектуалів і пограти на фестивалі поезії.


Захарі замовив сніданок зі смажених бананів, чорної квасолі, риби та фруктів. Картер думав про інше; він дуже хотів іти. Він вирішив скористатися мікрохвильовою релейною станцією. Він вийшов із кімнати, знайшов ізольовану телефонну будку та зателефонував Девіду Хоуку.


"Де ти, чорт забирай, N3?" Суворий директор AX закурив сигару. «Ми маємо побачити деякі результати. LT знову брав участь у цьому. Вони досягли великого успіху. Вони взяли трьох японських інвестиційних банкірів».


"Ви впевнені, що це LT?"


«Чорт забирай, - прохрипів Хоук. «Вони беруть на себе кредит, виродки. Вони вже описали речі, які мали банкіри».


- Чорт, - промимрив Картер. "Я тільки починав думати, що маю думку про те, як це працює. Яке кредитне покриття


Чи будуть вони з японськими інвестиційними банкірами? "


«Спробуй, Нік. Гроші. Величезний викуп».


«Звичайно, – сказав Нік Картер. "Оборотний капітал. Викуп за оборотний капітал».


«Знайди їх, Нік. І скоріше».


* * *


Дорога до центру мистецтв була добре розмічена такими ж намальованими вручну знаками, а планування та мощення відрізнялися від державних доріг. «Вони мають будувати та утримувати свої власні дороги», - сказав Захарі.


Наближаючись до центру, вони зупинилися там, де зіткнулися з попередньої ночі. На поверхні дорожнього полотна залишилося кілька слідів протектора, але мало інших доказів. Вони побачили сліди, досить великі, щоб бути чоловіком, мабуть, у чоботях.


"Жодної гільзи не видно", - зауважив Захарі. «Коли ми йшли, вони, мабуть, прочухали місцевість і підібрали гільзи, які по нас стріляли».


«Або так, - припустив Картер, - або місцеві жителі мають еквівалент великого бізнесу за втраченими м'ячами для гольфу. Вони збирають оболонки та знають, де їх продати».


Він дістав свій блокнот і накидав зразки двох знаків протектора шин. Один був товстим перехрестям, інший – великим ромбоподібним візерунком. Ні те, ні інше не було особливо унікальним. Картер теж подивився на сліди і знайшов один гарний комплект із новою парою підборів «Котяча лапа». Судячи з розміру своєї ноги, Кіллмайстер оцінив, що носій цих черевиків був зростом дванадцятого розміру, міцною людиною або тим, хто мав багато спорядження.


Рухаючись далі, вони помітили різницю в гористій місцевості. По обидва боки дороги були широкі савани, оточені деревами вдалині. Почала з'являтися подоба ландшафтного дизайну, про що свідчать симетричні скупчення кущів та масиви польових кольорів. Дорогу перетинала велика ліпна арка, зношена та потріскана, але при цьому збережена в деякому стані. Кольоровими літерами був логотип Белізького центру мистецтв. Картонний знак вітав усіх на весняному фестивалі мистецтв.


По дорозі вони побачили ставок з безліччю птахів та фонтани. Незабаром дорога перетворилася на односторонній рух, що огинає велику клумбу квітів та тропічних рослин. Тепер стали з'являтися будівлі, маленькі, багато прикрашені господарські будівлі, а потім більша двоповерхова будівля з критими ганками. Більшість будівель були з гіпсу та глинобитної цегли, сильно набитої на рейки. Велика двоповерхова будівля була збудована досвідченими професіоналами. Будинки здавались зовсім недоречними, в деякому оздобленні, але все ж таки досить елегантними і багато прикрашеними, з візерунками на кінцях і підставах декоративних колон. Знак від руки направив тих, хто хотів розбити наметові табори, до тилу, додавши, що там є електрика та вода.


Картер згадав, що Роза Коул розповідала йому про місце, яке колись було великим ігровим казино та жирною фермою. Тепер це був центр виконавського та образотворчого мистецтва. Чи це було?


Інший знак направив їх до стоянки, де ще один знак мав позначку «Реєстрація». Очевидно, що для цієї мети можна було піти в невелику будівлю з дахом хатини Квонсет та розпізнавальною табличкою, що описує його як адміністративну зону.


"Схоже на студентське містечко", - сказав Закарі. "Схоже на університетське містечко".


Двоє чоловіків припаркувалися та пішли до адміністративної будівлі, помітивши стійкий гул генераторів. Група молодих чоловіків і жінок, дуже схожих на студентів, рухалася з явною неквапливою метою.


Через п'ять хвилин за десять доларів американець, Картер та Захарі були зустрінуті повними ентузіазму молодими чоловіками та жінками, записалися на фестиваль мистецтв та направили їх до іншої будівлі, студентського гуртожитку.


"Тобі пощастило", - сказала повна молода жінка з нью-йоркським акцентом. «У мене залишилося два однокімнатні номери».


Картер і Захарі розлучилися з додатковими грошима та продали талон на харчування, який давав їм право користуватися кафетерієм. Молода жінка дала їм фотокопію карти центру, на якій було відзначено кафетерій, книгарню та сувенірну крамницю, де вони могли купити відмінну толстовку або футболку Центру мистецтв Беліза. Їм сказали, що у центральному дворі проводиться ознайомча екскурсія, і вони можуть приєднатися до неї, якщо захочуть.


Захарі тихенько заговорив із Картером. "Схоже, ми збираємося дізнатися про Центр мистецтв більше, ніж будь-коли хотіли, але ми повинні перевірити це місце.


Коли вони попрямували на подвір'я, вони помітили групу молодих чоловіків і жінок, що зібралися в групу, і Картер почув характерний голос із відтінком етнічного Пенсільванії. «У сорокових роках у США була відома школа, – сказав Джеймс Роган. «Він був дуже відомий, тому що в ньому зібралася група чоловіків та жінок, які на довгий час стали мейнстримом поезії, письма та викладання у цій країні. Він називався Чорна гора. У нашій бібліотеці багато роботи, виконаної Люди Чорної гори. Я свідомо намагався змоделювати місце після Чорної гори. Гей, ми дійсно збираємося досягти всесвітньої репутації тут.


Ми можемо бути настільки гарними, наскільки хочемо».


Роган, одягнений у чорний светр з високим коміром і джинси, зробив широкий розгонистий жест, щоб справити враження на групу, коли пронизливий свист долинув через великі будівлі комплексу.


Майже одразу ж пролунав ще один свисток.


Картер та Захарі відповіли рефлекторно. Кіллмайстер пірнув за перше доступне укриття і нахилився, щоб захиститися. Захарі стрибнув за велику колону і уткнувся головою в плече. В обох чоловіків були відкриті роти для захисту від того, що, як вони знали, буде.


Джеймс Роган і група студентів з орієнтаційної групи дивилися на них, роззявивши рота.


Незабаром два сильні вибухи трясли територію з інтервалом у кілька секунд. Перший вибух пролунав як удар по величезній літаврі. Коли стався другий вибух, вікна розбилися, і деякі навіть розбилися.


Хоча вибухи лунали. Роган та кілька студентів були приголомшені ними. Деякі були забризкані сажистими уламками. Усі відчули біль від удару, деякі терли вуха, намагаючись позбутися відчуття свисту.


Картер і Захарі швидко покинули сховище, яке вони взяли. Деякі молоді люди з орієнтаційної групи почали відповідати криками та виражати здивування та страх. Одна жінка сіла на лужок і почала нестримно хихикати. Молодий блондин у елегантній сорочці, чиносах та топсайдерах виглядав приголомшеним, коли з його носа потекла кров. "Що сталося зі мною?" він сказав.


Відновивши рівновагу, Роган подивився на Картера та Захарі. "Що, чорт забирай, тут відбувається?" він сказав. "Хто ви такі, хлопці?"


14


Джеймс Роган звинувачливо глянув на Картера та Закарі. «Ви двоє, ви пригнулися. Перед вибухами ви обоє пригнулися. Це було випадковістю, це було інстинктивно. Ви обидва пригнулися та захистилися».


"У нас є досвід зносу", - м'яко сказав Захарі.


Люди бігли на всі боки, у тому числі двоє людей з планшетами, які хотіли привернути увагу Рогана.


"Я не забуваю цього", - сказав він. «Тут щось відбувається, чого я не розумію. Я маю побачити, що сталося і які пошкодження, але хочу поговорити з вами обома».


"Давайте приїдемо і допоможемо", - зголосився Картер.


«Не має значення, - сказав огрядний поет. «Ми подбаємо про свої речі. Якщо ви, хлопці, збираєтеся залишитися на фестивалі, я був би вдячний, якби ви обмежилися будівлями, які чітко позначені на карті, яку вам дали. Зрозуміло?


"Не думаю, що у вас є проблеми з горінням", - сказав Картер, нюхаючи повітря. «Мабуть, це була якась саморобна бомба».


Ці слова справили на Рогана нищівне враження. «Самодельні бомби? Навіщо? Хто робитиме тут таке, коли ми намагаємось влаштувати фестиваль?»


«Це звучить так, – сказав Картер. «Хтось намагався вивести з ладу одну із ваших систем або налякати вас. Яке джерело вашої води?


"Навіщо тобі це знати?" - Запитав Роган, захищаючись.


«Хтось міг захотіти вивести з ладу вашу воду. Або, можливо, електрика. Очевидно, у вас є генераторна установка.


“У нас ніколи не було таких проблем. Ви, хлопці, залишайтесь тут. Я хочу поговорити з вами". Роган попросив стривоженого чоловіка середнього віку з густими вусами показати йому, де це сталося. Чоловік торкнувся рукава Рогана і зашепотів. Роган нервово кивнув і дозволив вусатому чоловікові вказати шлях у напрямку вибуху.


Коли добре організована група студентів почала пересуватися, перевіряючи, чи немає пошкоджень та травм, Захарі широко посміхнувся до Картера. "Ви, звичайно, чинили на нього тиск".


«Я думаю, що це єдиний спосіб дізнатися про щось».


«Ви, - запитав співробітник ЦРУ, - підозрюєте те саме, що і я, будучи джерелом бомб?»


Картер рушив у тому напрямі, в якому рухався Джеймс Роган. "Я схильний підозрювати, що за цим стоїть Абдул Самадхі, так", - сказав він.


Незважаючи на інструкції Рогана, двоє чоловіків пішли до місця вибуху.


Кілька студентів і людей похилого віку, на вигляд белізівців, стояли навколо, намагаючись навести лад.


«Привіт ви двоє. Вам не дозволено виходити за межі цього пункту», - сказала молода жінка, коли Захарі та Картер продовжили свій шлях.


«Все гаразд, – сказав Картер. "Джим Роган довіряє нашому досвіду роботи з вибухами".


"Я думав, що чув, як він сказав вам двом триматися подалі", - сказав знайомий голос. «Ми маємо прибрати це самостійно, якщо збираємось врятувати фестиваль».


У джинсах, сандалях та толстовці від Центру мистецтв була Марго Уерта. Вона бешкетно посміхнулася обом чоловікам, і вони обоє зрозуміли, що вона хотіла, щоб вони не показували, що знають один одного. "Ми намагаємося робити все, про що нас просить Джим", - авторитарно сказала вона. «Це дуже демократичне місце, але у нас мають бути якісь правила. Ви розумієте?"


Вони отримали перерву, яку шукали, коли мимо пройшов молодик із закривавленим носом, здавалося б, дезорієнтований. Він сів на краю акуратно


"Йому потрібна допомога", - сказав Картер. "Ми повинні відправити його в амбулаторію". У його голосі було достатньо наполегливості, щоб Марго Уерта зрозуміла його наміри.


"Я думаю, це не може нічого нашкодити". Вона вказала на сусідню будівлю. «За рогом і приблизно за сто ярдів праворуч від вас. Є табличка з написом «Енфермерія».


Картер і Захарі підняли молодика під лікті і підняли на ноги. "Просто трохи одурманений", - сказав він. "Я в порядку."


«Вибач», - сказав йому Картер, потай підморгнувши Захарі. «Ти більш ніж трохи одурманений. У тебе є кістяний хрящ».


«О, Господи, - простогнав молодик.


«Якщо ми одразу покличемо лікаря, - сказав Захарі, - то не буде жодних серйозних ушкоджень».


До того часу, як вони дісталися лазарету, молодик був у збудженому стані, через що медсестра відреагувала з більшою увагою, ніж зазвичай.


"Тобі потрібно негайно попросити лікаря поглянути на це", - сказав Картер. "Це могло бути справжньою проблемою".


"У нас немає чергового лікаря, за винятком екстрених випадків", - сказала медсестра. «І це виглядає досить просто. Я впевнений, що впораюся із цим».


Закарі був на неї, залякував, питав, чи готова вона взяти на себе відповідальність за все, що трапилося з хлопцем. «Я думаю, ви захочете переконатися, що все гаразд, отримавши тверду думку».


Медсестра під тиском здалася. Вона зітхнула і поклала парубка на оглядовий стіл. У своєму магазині товарів для надання невідкладної допомоги вона дістала холодний хімічний компрес, який перетворила на дію. «Надягніть це собі на ніс і постарайтеся розслабитися».


Молодий чоловік нервово глянув на неї. «Будь ласка, поспішіть. Я думаю, у мене проблеми із диханням».


"Все в порядку", - сказав Захарі. "Ми залишимося з тобою".


Захарі продовжував безперервно балакати, поки медсестри не було, утримуючи увагу юнака, поки Картер озирався навколо, швидко оглядаючи лазарет.


Там були звичайні коробки зі стерильними перев'язувальними матеріалами, липкими стрічками та бинтами Ейса. На одній полиці Картер знайшов кілька акуратно складених матеріалів для строп і одну або дві скоби для зап'ясток і кісточок; У Центрі мистецтв, очевидно, була програма легкої атлетики. Картер також знайшов безліч місцевих анестетиків, стерильних тампонів тощо.


Складне обладнання було щонайменше; не було жодних ліків, про які можна було б говорити, але були великі контейнери з таблетками Ломотіл, ліками вибору для всюдисущих випадків туризму. Це в жодному разі не можна було назвати чудовим диспансером, добре укомплектованим, але не обладнаним для чогось незвичайного.


Поруч із великим стерилізатором стояв контейнер із матеріалами, на якому була мідна презентаційна табличка з написом «Дар від живого меморіалу Кіта Тремейна». Картер порився і знайшов один або два скальпелі, пінцет та ножиці.


Кіллмайстер закінчив огляд кімнати задовго до того, як повернулася медсестра, за ним пішов чоловік у білому халаті, що курив сигару Тоскані, що тьмяно виглядала, одну з тих, які Девід Хок, здавалося, використовував у будь-який час дня або ніч.


Чоловік був невисокого зросту, розміром та мускулатурою жокея. Він носив окуляри у стилі авіатора та рухався з перебільшеним кидком на мокасинах Gucci. Він навряд чи помітив присутність Картера та Захарі, коли увійшов.


"Що у нас тут?"


Коли лікар увійшов до кімнати, молодик підвівся на ліктях і вийняв пакет із льодом з носа.


З відстані десяти футів чоловік у халаті насупився. "Що це, чорт забирай? Як тебе звати?"


«Гуг-Гондер, сер», - заїкався юнак. "Bub-Bud Gonder".


Медсестра збожеволіла. «Мені дуже шкода, лікарю. Мене справді змусили повірити…»


Лікар проігнорував її. Молодій людині він сказав: Хто це з тобою зробив?


Збитий з пантелику молодик сказав: «Сер?»


"Хто влаштував цю бійню тобі в обличчя?"


«Відбувся вибух…» – почав молодик.


«До біса вибух! Для тебе це було дрібницею. Хтось зробив тобі операцію по носі, коли ти був дитиною, так?»


Молодий чоловік невпевнено кивнув головою.


"М'ясник!" - сказав чоловік у халаті. «Хто б це не був, він справді зарізав тебе, Гондере».


Лікар схилився над столом для огляду, проводячи кінчиками пальців по носі хлопця, наказуючи медсестрі принести йому стерильні серветки.


Протягом п'яти хвилин лікар намазав обличчя молодого чоловіка, потім він заліз у свій халат і витяг вивчає світло, яке направив у ніздрі пацієнта. "Окленд", - сказав лікар. "Правильно?"


"Сер?"


"Ви з Окленда, чи не так? Озеро Меррітт?"


«Ми-ми жили там, коли я був молодший».


"Я так думала." Лікар чекав на урочистості. «Лоуренс, правда? Рональд Альберт Лоуренс із Окленду. Це була людина, яка зробила це з твоїм носом. Не намагайся його захистити, я можу сказати, що то за м'ясник».


Незабаром крихітний лікар змусив хлопця підвестися і пересуватися. Тобі краще піти зі мною. Я хочу розглянути це детальніше».


"Я не розумію, сер", - сказав молодий чоловік.


"Нічого,


- сказав лікар, виводячи його на яскраве полуденне сонце. - Ти просто підеш зі мною, Гондере. Я подбаю про все». Він по-батьківському обійняв хлопця за плече і провів його за двері. Ідучи, він не дивився в очі Картерові або Захарі, він навряд чи помітив присутність медсестри.


«Ходімо», - сказав Картер, виходячи з лазарету і прямуючи до великих галявин, де студенти та учасники розмовляли, грали у шахи або проводили невеликі навчальні групи. Сковорода виробляла безперервний потік гамбургерів на булочках, на відміну від усього, що Картер коли-небудь бачив, зроблених з кукурудзяного борошна та піщанистої речовини, яке, як припустив Картер, було подрібненою сушеною матінкою. Якими б не були інгредієнти, результати були чудовими, особливо якщо полити їх гострою сальсою з помідорів, зеленого чилі, цибулі та помідорів.


"Ви знаєте, хто цей маленький хлопець, чи не так?" - Запитав Захарі.


«Так. Я не хотів називати його це або лякати його, - сказав Картер, - але я впевнений, що ми щойно бачили доктора Чарльза Сміта, ексцентричного, але обдарованого пластичного хірурга».


– сказав Захарі. "Що за сенсація?"


Картер зробив паузу, щоб зробити ковток кави. «Той факт, що він взагалі тут, - це найбільша перерва, яка в мене була за всю історію». Він підготував сценарій для Захарі. «Я ненавидів використовувати цю дитину так, як ми, але тепер я знаю, що ми на правильному шляху. Ми маємо знайти спосіб розібратися тут самостійно. Якщо Сміт знаходиться в приміщенні, є ймовірність того, що десь поблизу у нього є власна операційна". Картер усміхнувся. «Зрештою, все починає ставати на свої місця, мій друже».


«Ви думаєте, що Сміт реконструював того хлопця, Карденаса? Того, хто загинув у Ковінгтоні?


«Цілком вірно, - сказав Картер. «Гаучо, що посміхається. Той, кого ви або ваші люди повинні були викрасти, щоб запобігти розтину. Тепер це має сенс. Навіщо комусь потрібно запобігати розтину?»


Захарі клацнув пальцями. «Щоб запобігти виявленню робіт Чарльза Сміта з реконструкції».


"От і все", - сказав Картер, встаючи. "Мені треба подзвонити. Я бачу, що пропускаю потенційно цінний доказ крізь тріщини».


"Якісь натяки?" – сказав Захарі.


«Гаучо, що сам посміхається», - сказав Кіллмайстер, виходячи у внутрішній дворик, що примикає до кантини.


Через ажіотаж, пов'язаний з бомбардуванням, Картеру довелося чекати півгодини, перш ніж він дістався до одного з найбільш закритих телефонів-автоматів.


Девід Хок відповів після першого дзвінка.


«Мені потрібна інформація, – сказав Картер. "Єдиний великий мегаполіс недалеко від Ковінгтона, штат Кентуккі, знаходиться на іншому березі річки в Цинциннаті. Мені потрібно знати, чи були там виявлені трупи з тупими травмами в день смерті Усміхненого Гаучо або біля неї. Силові трупи. Той, який я шукаю, значно відповідав би Карденасу за вагою, зростанням та конфігурацією”.


"Іншими словами, Нік, ти думаєш, що хтось міг понівечити тіло і викинути його, щоб приховати косметичну операцію на Карденасі".


«Я сказав би, що це дев'яносто відсотків».


"Що далі у твоєму порядку денному?"


"Ймовірно." Нік Картер сказав, заздалегідь знаючи, якого типу реакції це приведе: «Я піду на читання віршів».


* * *


Кімнати, призначені Картеру та Захарі, розташовувалися у двоповерховій галереї через велике внутрішній двір від гуртожитків. У внутрішньому дворику стояли ретельно розставлені стільці та столи, багато з яких були покриті так званими маленькими чи літературними журналами, що видаються невеликими групами та школами. Кімнати обох чоловіків були на першому поверсі. Близько десяти футів завширшки і, можливо, п'ятнадцяти футів завдовжки, вони вміщали мінімум меблів: інституційне односпальне ліжко, скромний письмовий стіл та стілець, а також більший м'який стілець. У маленькій ніші поряд із раковиною стояв туалетний столик. У кожній кімнаті була автономна сантехніка.


Картер обов'язково витратив кілька хвилин на перевірку безпеки. Наскільки він міг судити, у його кімнаті нікого не було, окрім покоївки. Його сенсори не вловлювали записуючих або фотографуючих пристроїв.


Потім, коли Захарі постукав у двері, він побачив те, що мав побачити.


«Входь, Сем».


Увійшов чоловік із ЦРУ, стискаючи аркуш паперу. Він побачив подушку Картера. "Я бачу, що в тебе теж є".


"Був твій на ліжку?"


Захарі. "Прямо на пухнастій подушці". Він зазначив, що вони обоє написані однією рукою. Велике коло з літерами LT. «Чомусь я не думаю, що цей логотип Lex Talionis має якесь відношення до Абдула Самадхі», - сказав агент ЦРУ.


"Я теж", - сказав Картер.


"Але хтось явно попереджає нас".


Картер запропонував Захарі одну зі своїх цигарок. «Я не думаю, що так має бути». Він зробив паузу, смакуючи думку, що розвивається. «Я починаю вигадувати щось зовсім інше».


Сем Захарі деякий час курив, розмірковуючи. Він клацнув пальцями. "Марго Уерта!"


"Можливо, - сказав Картер, - але для мене це не має особливого сенсу".


"Тоді ладно." Захарі сказав: «Ти думаєш набагато раніше за мене. Скажи мені, над чим працюєш».


Логіка така: є хтось, хто знає, що ми тут робимо та хто ми. Ця людина хоче, щоб ми знали, наскільки ми близькі до великої справи”.


«Тоді наш наступний крок – отримати трохи місця та перевірити ці підстави якомога докладніше».


«Це буде непросто, – сказав Картер. «У нас проблема у тому, що Роган нам не довіряє. Але пішли».


Вони домовилися про різні напрямки.


Картер попрямував до великої прикрашеної рожевої будівлі, схожої на зал для глядачів.


Захарі попрямував до адміністративної будівлі.


У кожного були записники, і кожен не намагався втекти.


Картера зупинили одразу за великою рожевою будівлею. Чоловік у коричневому береті, із закоченими рукавами та туфлями на товстій підошві сказав: «Ви не можете туди йти. Будь ласка, дотримуйтесь тих областей, які вказані на вашій карті». На його стегні впадали в очі перетинчастий ремінь, шкіряна кобура і щось досить велике, щоб відповідати калібру 45 калібру.


"Що там?" - невинно спитав Картер.


«Будинки із старих часів. Наразі закриті. За рік, може, два, вони будуть гуртожитками».


"Тут є бібліотека?"


Чоловік кивнув головою. "Побудова C-2 на вашій карті".


"Навіщо тобі пістолет?"


"Змії", - сказав чоловік.


Картер посміхнувся до нього. "Ви вразили багато змій цими сорока п'ятьма?"


"Є великі площі, де вітається публіка", - сказав чоловік. Це була мова, яку йому довелося запам'ятати, щоби отримати роботу. "Ми заохочуємо прогулянки і робимо все можливе, щоб забезпечити вашу безпеку".


"А що, якщо я ризикну піти туди?"


"Це не варіант, сер", - сказав охоронець.


Картер звернув на галс за рожевий будинок, вивівши його на 45-градусну доріжку за громадську будівлю та будівлю кафетерію. Він звернув з широкої гравійної доріжки і неквапливо пройшов трав'янистим пагорбом і пройшов майже чверть милі, перш ніж почув різкий голос, що наказав йому зупинитися.


Цього разу охоронцем була жінка у короткій синій парусиновій спідниці, туфлях для аеробіки до щиколоток та робочій сорочці із шамбри, як у Картера. Вона була озброєна навіть краще ніж останній стражник. Через її плече висів автомат Калашнікова. «Вибачте, сер, мої інструкції полягають у тому, щоб тримати вас на шляху та в областях, позначених як схвалені на карті, яку вам видали, коли ви увійшли».


"Ви знаєте, як використовувати цю річ?" Картер кивнув у бік автомата Калашнікова.


«Це ствердно, сер. У мене є три тижні тренувань на рік».


"Використовуй це для змій, вірно?"


Вона похитала головою. «Тут майже немає змій, сер. Ви могли помітити велику кількість кішок. Навіть якби там були змії, кішки швидко до них дісталися б».


"Навіщо вам ця важка артилерія?"


"Сер, це частина сил безпеки Центру мистецтв".


Картер похитав головою. "Ви не відповіли на моє запитання. Від чого ви захищаєте нас? Бандитів? Контрас?»


«Вибачте, сер, я ходжу навколо і дотримуюся своїх інструкцій. Якщо у вас є питання безпеки центру, ви можете обговорити їх з директором».


Картер рушив в іншому напрямку з тими самими результатами. Його відправила назад озброєна охорона.


Картер випередив Закарі на десять хвилин. Співробітника ЦРУ було зупинено озброєними людьми, які відправили його назад до районів, зазначених на карті.


Їх змусили приєднатися до групи орієнтації та обговорення, в якій Джим Роган докладно розповів про вибухи та їх значення.


«Ці хлопці тут, – сказав він, вказуючи на Картера та Закарі, – сказали, що вибухи, ймовірно, були саморобними бомбами, і, наскільки ми можемо судити, вони мали рацію. Схоже, не було жодної конкретної мети. Жодна з наших будівель або пошкоджені інженерні мережі. Були розбиті вікна та сміття, але не більше того”. Він дивився на них із батьківською турботою. «Я надав кілька сил безпеки, щоб перевірити ситуацію і переконатися, що з вами все гаразд».


Поки Роган говорив, виправдовуючи своїх озброєних охоронців, Картер зрозумів, що це значно ускладнить дослідження околиць.


"Навіщо комусь тут підірвати бомбу?" - сказала недовірлива і серйозна молода жінка в солом'яному капелюсі.


"Ми працюємо над цим", - сказав Джим Роган. «Але не хвилюйтесь, ми будемо насторожі. І ми не дозволимо цьому на заваді нашому фестивалю. У нас будуть наші семінари та наші читання. Пам'ятайте, куди б ви не пішли, ви будете у безпеці. Але просто щоб переконатися, я прошу вас не виходити за межі зазначених на карті будівель, які додавались до вашого реєстраційного пакету”.


«У нас немає можливості вийти сьогодні ввечері, щоб озирнутися, – сказав Кіллмайстер. «Він попросить когось доглянути нас. Якщо ми навіть не спробуємо і не будемо брати участь у будь-яких інших заходах, це послабить його пильність».


Захарі застогнав. "Це буде нелегко".


Картер підбадьорливо ляснув його по плечу. «Тільки подумайте, що все це зроблено з поважних причин. Завтра ввечері ми можемо звільнитися і з'ясувати, що, чорт забирай, відбувається по той бік цих земель».


Вечір пройшов дуже повільно. Висока жінка років тридцяти, яка розмовляла з робочим англійським акцентом, була, схоже, захоплена Закарі і спробувала


сісти поряд з ним та залучити співробітника ЦРУ до розмови.


В обідній час їм подали чорну квасолю, рис, макарони та сир. Хоча сир був досить гострим, Захарі заперечив. «Слава богу, що в мене в кімнаті є скриня». У розпачі він пішов у кантину і знайшов кілька шоколадних батончиків, а коли це не допомогло, він підкупив одного з працівників білявого кафетерію, який приготував бутерброд зі свининою, свіжим салатом та пікантною сальсою, яку він поділився з Картером.


Були сформовані дискусійні групи, і Картер доклав зусиль, щоб зацікавити Рогана питаннями, які стосуються поезії. «Не могли б ви, – сказав він, – дати нам свою теорію про необхідність відповідних зображень?»


Повноцінний директор був захоплений питанням та витратив півгодини на його роз'яснення. Питання та відкрите обговорення тривали ще годину. Англійка, дивлячись на Захарі, коли вона говорила, не погоджувалася з Роганом, без сумніву намагаючись справити враження на Закарі.


Картер подивився на годинник. Було майже десять годин. Непогана нічна робота, враховуючи, як вона була нудною.


Роган прочитав ще кілька своїх робіт та роботи інших, які він переклав з різних мов.


Незабаром Закарі був натхненний власним питанням. «Не могли б ви детальніше обговорити обов'язки перекладача щодо цілісності оригіналу?»


Англійка сяяла від задоволення, начебто це було саме те, про що вона прийшла почути. "Тут, тут", - сказала вона, слабо аплодуючи.


Її відповідь не залишилася непоміченою для Рогана, який подивився на свій годинник і задумливо зітхнув. "Може, ми займемося цим завтра, на ранковому засіданні", - сказав він з надією кивком.


Захарі був під тиском. «Гей, я думав, ми приїхали сюди, щоб серйозно зайнятися та попрацювати. Хіба ти не сказав? Я читав, що дискусії у Чорній горі тривали всю ніч, коли учні та вчителі справді почали спілкуватися».


Роган на мить подивився на нього, намагаючись ухвалити рішення.


Англійка обурилася. "Ви були тим, хто сказав, що це буде робоча сесія".


Нарешті Роган усміхнувся. «Добре», - поступився він. «Я бачу, що ви серйозно налаштовані. Я розумію, що це означає для вас».


"Чортовськи вірно", - сказав Захарі, коли Роган знову почав викладати тему, яка була дорога його серцю.


Сесія перервалася в одинадцять тридцять із Картером, Захарі та літньою людиною, яка носила краватку-метелика, намагаючись продовжити час, ставлячи ще більше запитань.


Роган підняв свої пухкі руки і сказав: «Я дуже ціную всю цю енергію. У мене є завдання, яке я маю дати вам, і ви можете попрацювати над ним сьогодні ввечері, а ми подивимося на результати завтра».


Поки студенти робили нотатки, Роган призначив тему для написання.


"Це звучить як робота для вас?" - прошепотів Захарі.


Картер похитав головою. «Я думаю, що він серйозний. Я не думаю, що він намагається втекти через якусь причину, крім втоми».


Коли вони попрямували до своїх кімнат, англійка запитала Захарі, чи не хоче він зайти до неї в кімнату і випити на ніч. Вона майже почервоніла, коли сказала: "У мене є фляжка коньяку".


Захарія спокусила перспектива коньяку, але він чемно відмовився.


"Я думаю, ми непогано впоралися", - сказав Картер. «А поки що не виходите навіть покурити, як тільки увійдете. Завтра ввечері ми скористаємося тим фактом, що ми маємо кімнати на першому поверсі з досить великими вікнами, з яких можна виповзти».


"Попався", - сказав співробітник ЦРУ. "Але це буде сука пережити день".


"Думайте про це як про чергування", - запропонував Картер.


«У будь-який старий час я зловлю на це лайно». Захарі відчинив двері, помахав рукою і зник усередині.


Картер пройшов до своєї кімнати.


Він вставив ключ у старовинну клямку і ввійшов усередину.


Вимикач світла не дав відповіді. Кіллмайстер притулився до стіни, посмикування м'язів його передпліччя миттєво привело Х'юго в його долоню.


Хтось був із ним у кімнаті.


Кіллмайстер зачекав, поки його очі звикнуть до темряви.


П'ятнадцять


Картер міг чути поверхневе дихання збудженої людини, яка намагається контролювати власне дихання.


Він помістив свого відвідувача біля ліжка. Він подумав про те, щоб кинути Х'юго у напрямку дихання, оцінюючи свої шанси на влучення.


Голос жінки говорив тихим шепотом. «Чи не думаєш ти, що після всього цього часу я маю знайти шлях до твого ліжка, Нік Картер?»


"Ти майже купив собі додаткову вентиляцію, Марго", - сказав їй Картер. "Це було безглуздо для досягнення драматичного ефекту".


"Іди сюди, - сказала вона в темряві, - і я покажу тобі все, що тобі треба знати про драматичні ефекти".


Картер вилаявся собі під ніс і поклав Хьюго в замшеві піхви. "Чи міг хто-небудь бачити, як ви заходите сюди?"


Вона зневажливо пирхнула. «Бачиш, як ти починаєш опікуватися мною, замість того, щоб приймати свій подарунок? Я був дуже обережний. Я закінчив свої справи колись тому. Ніхто на мене не чекає, і ніхто не стежить за мною, як ти. "


"Ви знаєте це напевно?"


"Я чула, як Роган сказав двом своїм співробітникам доглянути за тобою і Закарі сьогодні ввечері і доповісти, - посміхнулася вона, - щоб повідомляти про будь-які пересування".


"Що тут кумедного?"


Ти збираєшся зробити кілька дуже цікавих рухів. Сядь поруч зі мною, Картер. Настав час зустріти нашу долю».


"Ви б не були одним із тих, кому доручено повідомляти про мої пересування, чи не так, Марго?"


Картер відчув спалах її гніву у темряві.


"Ви все ще не довіряєте мені, правда?" - обурено сказала вона. «Після всього через що ми пройшли, на який ризик я пішов? Після того, як я надав вам і вашим друзям важливі зачіпки, ви все ще маєте сумніви щодо мене?»


«Я займаюся цим бізнесом довгий час, – сказав Картер, – і я визнаю, що багато роблю за книгою, процедури довели свою ефективність. Але є ще інстинкт, якому я навчився довіряти, і щось у тобі включає мої застережливі сирени”.


Вона запалила лампу на тумбочці. Невеликий пучок світла від малопотужної лампочки дозволив Картерові тепер ясно бачити, що вона лежить у його ліжку, оголена, її одяг акуратно складений на стільці.


«Так багато для твоїх попереджувальних сирен, Картер. Це мало бути твоїм для взяття». Вона заклала долоні під свої пишні і красиві груди, багатозначно підвівшись.


Картер мовчки дивився на неї.


«Усі приховані задоволення мали бути твоїми», - сказала вона, запрошуючи і відверто провівши руками по стегнах, її язик ковзнув її губами і зволожив їх. «Між нами залишилися незавершені справи».


Гола, вона була красиве і еротичне видовище, її тіло гладке, темне волосся зачесане назад, так що довгий вигин її шиї підкреслювався. Тепер її ноги почали підозріло розсуватись.


"Це була досить цікава записка, яку ви залишили сьогодні на моєму ліжку", - сказав Картер.


«Яку записку? Я не залишив тобі записки, Картер. Я був тут близько півгодини, але не раніше».


Картер підійшов до м'якого стільця і сів, скинув мокасини.


Марго Уерта звісила свої стрункі ноги з краю ліжка і почала наближатися до нього. Спостерігаючи її, бачачи її оголене багатство, Картер був дивно незворушний. За мить вона відчула це і позувала, поклавши руки на стегна. "Що щодо всієї хімії між нами раніше, Картер?" Вона схопилася за ідею. "Я знаю, що це", - переможно сказала вона. Ти все ще несеш смолоскип для цієї маленької дівчинки з Моссада, чи не так?


Картер якийсь час не думав про Рейчел Порат, але тепер згадка її імені повернула спогади про їхні заняття коханням у Фенікс та її образ (обідок, компактне тіло йому дуже подобалося).


"Бачиш?" - сказала Марго. "Я був правий. Я бачу, що робить із тобою згадку про неї».


«У нас проблема, – сказав Картер, – чи, можливо, проблема є в мене. За цією кімнатою стежать, щоб дізнатися, чи є якісь мої рухи. Вас обов'язково помітять, якщо ви підете зараз, так що це виглядає наче я застряг на цьому стільці, а ти лягаєш спати. "


Марго підійшла до нього і вдарила його по щоці. Він відчув, як жар повільно поширюється. «Ти чудовисько, Картер, коли звертаєшся зі мною так. Я не звик, щоб зі мною так поводилися чоловіки».


Картер зрозумів, що ляпас був щирий. Це знову змусило його замислитись, що, можливо, він помилявся. "Якщо ти не зможеш знайти спосіб вибратися звідси непоміченим, це ліжко для тебе, а стілець для мене".


Вона розвернулась і люто стрибнула на ліжко. Картер усміхнувся і сів у крісло.


* * *


О другій годині Марго підвелася на ліктях. "Картер, - сказала вона, - ти спиш?"


"Так", - механічно сказав Картер.


Ти все ще можеш бути тут, зі мною. Ми могли б провести решту ночі разом».


Картер зрозумів, що це, мабуть, правда, і подумав, чи не помилився він. Марго Уерта була привабливою жінкою; Безперечно, зайнятися з нею любов'ю буде незабутнім досвідом. Невже він упустив чудову нагоду без реальної причини?


Але знову пролунало внутрішнє попередження, і Картер знав, що він має керуватися ним; він сприйме наслідки своїх власних інстинктів, дурні вони чи ні. Він надто довго жив із цими інстинктами.


"Заплющте очі і спробуйте трохи поспати", - сказав він їй. «Роздуми про це не покращать ситуацію. Це тільки не дасть вам заснути»


У темряві Марго прошипіла іспанське слово через щілину, що їх розділяла. "Марикон!"


Картер тихо засміявся. «Отже, Марго, - сказав він, - ти знаєш, що це неправда. Спробуй трохи поспати.


"Кічон!"


«Так краще, – сказав Картер. "Свиня в порядку".


* * *


О четвертій годині Марго покликала знову. "Картер", - сказала вона. "Ви чуєте мене?"


"Іди спати, Марго".


"Спочатку я хочу вам сказати".


"Скажи мені, що?"


«Я справді поважаю тебе, Картер. Ти абсолютно правий. Я хотів тебе просто тому, що ми в чомусь страшному, я збуджений, і я хотів довести, що можу змусити тебе піклуватися про мене. Це були ти, і я боюся, що мене справді переслідували. Перепрошую, товаришу. Тепер у нас все гаразд? "


«Все гаразд, Марго. Йди спати".


"Послухай, Картер, дозволь мені сісти на стілець


на деякий час, і ти лягаєш у ліжко”.


* * *


О п'ятій тридцять вони почали чути звуки життя на вулиці, а до шостої години вже виразно пахло кавою і ароматом смаженого бекону. Картер прийняв душ, поголився, одягнувся і подався до кімнати Захарі. Якби за ним досі спостерігали, це дало б Марго шанс вибратися з його кімнати непоміченою.


Агент ЦРУ запропонував Картеру чашку свіжозвареної кави, яка допомогла розсіяти туман у його голові. Минула ніч була нелегкою. «Ти виглядаєш трохи похилим», - сказав Захарі.


Картер помітив те саме в Захарі.


Співробітник ЦРУ вручив Картеру англійську булочку, підсмажену на маленькій газовій плиті з його бойової скрині. "Варіння з мармеладу чи сливи?" - сказав Захарі, змусивши Картера здивуватися його винахідливості.


«Гора не підійшла б до Мохаммеда, – сказав він, – і тому Ванесса прийшла на гору. Вона скромного вигляду леді, але має деякі інтригуючі рухи». Захарі вщипнув себе за перенісся. "У мене вже давно не було коньячного похмілля", - сказав він, скривившись. «Ось, дозволь мені налити тобі ще каву».


На маленькому столі лежали блокноти, і поки вони снідали, двоє чоловіків рішуче взялися до письмового завдання, яке Джим Роган дав напередодні ввечері. "Ми повинні отримати ясність, щоб провести ретельне розслідування, - згадує Картер, - і якщо ми зіграємо в гру Рогана, у нас буде найкраща можливість звільнитися".


Час від часу голосно стогнувши, Закарі згадав дещо зі своїх студентських днів і пізнішого читання. Картер працював над чимось, що згадав від одного з російських письменників-дисидентів. Двоє чоловіків допили ще одну чашку доброї ямайської кави Захарі, працюючи над своїм завданням, потім пішли до кафетерії і з'їли трохи бекону та яєць. Картер зауважив, що телефон-автомат був безкоштовним і підійшов до нього, щоб зателефонувати Девіду Хоуку.


Незважаючи на те, що це був стандартний телефон, Картер вирішив, що краще вжити запобіжних заходів. Це мала бути делікатна розмова без можливості обговорювати різні речі. «Вам краще переключити цей виклик на режим сутички», - порадив він. "Спробуйте діапазон два".


Зі свого гаманця Картер витяг друковану плату розміром і приблизно завтовшки з кредитну картку. Посередині була кругла зелена мембрана розміром із півдолара. Картер підніс карту прямо до телефонної трубки і почав говорити.


"Що сказав Цинциннаті, сер?"


Хрумкий директор AX закурив сигару. «Ти потрапив у ціль. Нік. Цинциннаті був дуже зговірливий і вражений. Вони повідомляють про незатребуваного трупа з травматичною силою, який з'явився приблизно через три дні після справи Гаучо, що посміхаються, в Ковінгтоні. Вони були на телексі до кількох агенцій. Справді відповідальні. люди."


"Як щодо посвідчення особи?"


«Труп якийсь час був у річці». - сказав Хоук. «Це не залишало багато роботи. Примітно, що відбитки пальців з'їли, а обличчя було розбите до невпізнання. Але розмір, здається вага і загальні характеристики тіла добре підходять нашому чоловікові».


"Як щодо стоматологічного збігу, щоби переконатися?" - сказав Картер.


«Більше неможливо, Нік. Труп зберігався протягом необхідного періоду часу, звичайні повідомлення розсилалися. Він був відправлений до відділення анатомії медичної школи. молодих чоловіків та жінок, які стануть майбутніми лікарями Америки».


Він зупинився, трохи вдихнув диму і з задоволенням видихнув. "Як твоє поетичне підприємство?"


Картер розповів йому про епізод з лікарем. «Тримаю в заклад, що це Чарльз Сміт. Ви можете перевірити, чи не маю ми справу з чоловіком європеоїдної раси зростом п'ять футів п'ять або п'ять футів шість дюймів, темно-каштановим волоссям, вагою близько ста десяти чи п'ятнадцяти років. "


"Підійде", - сказав Хоук.


«Є новини про тих японських інвестиційних банкірів, взятих у заручники LT?»


— схвильовано спитав Хоук. Він розповів Картеру про тиск, який він чинив, щоб знайти зачіпки на трьох чоловіків. «Хочете вірте, хочете ні, але це прямо впливає на ринкову вартість долара і на фондовий ринок. Ви можете уявити, як це доходить до мене. І тепер він опиняється у вас навколішки». Він вдихнув дим і зітхнувши випустив його. «Я майже відчуваю спокусу відштовхнути вас від того, що ви робите, щоб поглянути на всі докази».


Відповідь Картера підбадьорила Хоука, коли він сказав йому: «Я вважаю, що ми збираємося знайти зв'язок між викраденими інвестиційними банкірами і так званим вибухом газопроводу в Лос-Анджелесі. Я думаю, що ми виявимо, що всі ці дії пов'язані між собою. з LT. Він розповів Хоуку про записки, які він і Захарі отримали, і про свою переконаність у тому, що вони були призначені для розгадки. знаходжусь у потрібному місці».


"Добре, добре, - сказав Хоук, - але продовжуй наполягати". Він замислився на мить. «Я можу точно сказати вам, Ніку, що вибух у Лос-Анджелесі був бомбою. Історія з газом була сфабрикована із самого початку».


"Можливо, у грі вже трохи пізно запитувати вас про це, але


ти навчив мене чесноти перевіряти все”.


Хоук випустив дим.


«Співробітник ЦРУ, Сем Захарі. Він стверджує, що зустрів вас на зустрічі, яку ви влаштували у вас вдома».


«Цілком вірно, Нік, завжди важливо перевірити. Так, я бачив його два чи три рази у суспільстві. Чесно кажучи, я не можу зрозуміти, що він бачить у цій компанії Ленглі. Він зовсім не в їхньому смаку. одинаки. Хороша людина. Я провів потайливе розслідування і виявив, що він не переводив у готівку зарплату більше року. Можна подумати, що вони не помітять, як вони розкидають свої дискреційні кошти і таке інше, але це зруйнувало їхню платіжну відомість, і вони викликали його на килим».


Яструб закурив і захихотів. "Його виправданням було те, що він забув".


"У вас не було б таких проблем зі мною, сер, - сказав Картер".


"Це суворо конфіденційно і не повинно виходити за рамки вас. Здається, що Закарі незалежно багатий. Він походив із родини середнього класу, але одружився з справжніми грошима. Він відмовився від їхньої допомоги, працював на торгівлі цінними паперами і накопичив пристойний стан. одинак.Шлюб зазнав невдачі, і хоча сім'я його колишньої дружини цілком може дозволити собі утворення його сина, він регулярно вносить солідну стипендію для хлопчика».


"Ще одна перевірка статусу персоналу, будь ласка", - попросив Картер. «Людина – Джеймс Роган». Картер розповів йому те, що знав, і Хоук відмовився від цього, все ще посміюючись про себе про передісторію Сема Захарі.


Картер і Захарі випили останню чашку кави в кафетерії і рушили, щоб приєднатися до групи студентів та Джима Рогана у невеликій, але затишній аудиторії.


Вони передали свої завдання пухкому директорові, який посміхнувся, швидко переглянув їх, а потім подивився на них із захопленням. «Ці хлопці, - сказав він, - справді перейнялися духом речей. Вони виконали свої завдання та у процесі роботи реалізували важливі ідеї. Я пишаюсь вами. До речі, вони були єдиними, хто завершив свою роботу досі. . Інші зайняті. "


«Знайшовши місце із Захарі», - прошепотів Картер тильною стороною долоні. «Я сподіваюся, що ця невелика вправа підвищить довіру до нас».


Роган вискочив на сцену і зайняв своє місце за важким столом з мікрофонами. Двоє чоловіків і дві жінки сиділи по обидва боки від Рогана, мабуть, учасники панельної дискусії.


Захарі застогнав, а потім прошепотів: "Не можу повірити, що ми повинні пережити це до сьогоднішнього вечора".


Їм справді довелося пережити це, і обидва чоловіки старанно працювали. Це було частиною їхньої роботи.


Під час обідньої перерви Картер обшукав свою кімнату і на своє задоволення визначив, що всередині нікого не було. Проходячи повз кафетерія, Картер вирішив форсувати проблему і подивитися, чи зможе він визначити, чи хтось спостерігає за ним.


Він подався до пунктів, де його зупинила озброєна охорона. Вони не були на чергуванні. Він просунув свої вторгнення далеко за межі того, куди йому було сказано не йти. Щоб двічі перевірити, він злився з пейзажем, повернувся назад і чекав, чи дозволять йому вийти, доки він все ще перебуває під наглядом.


На його задоволення, слід був зрозумілий.


Він попрямував до будівлі, яка виглядала як спортивна споруда, увійшов і почав оглядатися. Приблизно за півгодини пошуків Картер знайшов речі такими, якими вони були зображені. Були купи будівельних пиломатеріалів, якісь будівельні риштування, якісь мішки з гіпсом. Зважаючи на те, що Картер зміг зібрати, колись це був розкішний спа-салон. Тепер йому судилося стати басейном та кількома майданчиками для баскетболу та волейболу.


Він покинув будинок, вирішивши, що Джим Роган відкликав сторожових псів, хоч би ким вони були. Це означало, що все було готове до розвідки.


Він пішов у свою кімнату, щоб прийняти душ, змінити сорочку і приготуватися до наступної ночі. Кіллмайстер увесь час знав, що наближається до Лекса Таліоніса. Сьогодні ввечері було б важливим. При найменшому сліді твердого сліду йому довелося б ризикнути підірвати укриття. Йому доведеться вдатися до вбивства.


Захарі постукав, увійшов до своєї кімнати і заговорив обережним професійним шепотом.


"Це починає вражати шанувальників", - сказав він, дістаючи гаманець. «Я зателефонував до свого контакту. Ви користуєтесь одним із цих скремблерів?» Він підняв невелику пластикову картку.


Картер кивнув головою.


"Пам'ятаєш, я казав тобі, що мої люди згоріли за мільйон?"


Картер знову кивнув головою.


«Мені зателефонували і я дізнався, що Піт Безейденхаут спалив алмазний картель Південної Африки приблизно за п'ять мільйонів доларів і, зрозумійте, картель уклав з ним контракт. Вони хочуть його смерті. Вони готові заплатити мільйон американців за його труп”.


"Це вирішує питання", - сказав Картер. Він зробив свій прорив і, ймовірно, є лідером LT. Їм потрібно багато грошей для деяких великих операцій. Тепер питання у тому, що. Чим займається організація LT? І скільки часу ми маємо, щоб зупинити їх?»


Шістнадцять


Картер та Захарі взяли доступні карти Центру мистецтв і розділили їх по сітці, кожна з яких вибрала для свого огляду різні області. Вони почали б з ігнорування більш очевидних областей, розташованих біля


Він знаходиться перед кампусом і зосереджений на більш віддалених районах по цей бік Бельмопан. Вони б використали стандартну військову схему, щоб покрити найбільш значну територію за мінімальний час.


Закарі мав рідкий швейцарський лінзовий компас. Картер ніс один із новітніх японських інфрачервоних пристроїв з акумулятором.


Картер був упевнений, що Марго не повернеться до його кімнати, але тепер вони зіткнулися з ймовірністю того, що англійка Ванесса сподівається відвідати Захарі. Вони вирішили повісити на дверях таблички: "Зайнято писанням". Будь ласка, не турбуйте.


Лекції та семінари закінчилися до одинадцятої. Був майже повний місяць. Студенти нервувалися через те, що весь день сиділи на місці, їх стимулювали деякі з найкращих ораторів, а деякі питання, які Картер і Захарі ставили, щоб позбавити їх нудьги. Деякі з них запрошували Картера та Захарі на імпровізовані реп-сесії, але коли ці двоє чоловіків говорили про бажання попрацювати над своїм матеріалом, їх прощали із захопленням.


Англійка натякала Захарі, який злегка відштовхнув її, сказавши, що приїде згодом – якщо в нього ще вистачить сил. "Ви дуже сильна жінка", - сказав він, доставивши їй величезне задоволення.


Світло від місяця викличе проблеми, але двоє мали провести межу і не робити це надто очевидним за своїм одягом, що вони були на потайливій місії. "Я не планую, що мене зловлять, - сказав Картер, - але якщо нас побачать, я думаю, важливо мати можливість розповісти переконливу історію і сказати, що ми вийшли на прогулянку і втратили рахунок часу".


"Іншими словами, жодних потемнінь на обличчі", - сказав Захарі.


"Ні чорної кепки для годинника, ні водолазки".


Закарі мала зайву пару джинсів, яку Картер мав закатати на манжеті. Картер носив чорні кросівки для фітнесу, а у Захарі були темно-сині кросівки Nikes, які, на жаль, мали поверхню для нічного бігу. Захарі знайшов трохи бруду і намазав нею місце.


Чоловіки перевірили зброю, інфрачервоні прицільні пристрої та репелент від комарів. Вони домовилися про час та місце, де мають зустрітися під час систематичних зустрічей. З цими словами вони приклеїли записи до своїх дверей.


Прочинивши заднє вікно і обережно спустившись, Картер перевірив, чи не бачить його ніхто. Тропічний повітря було м'яким і ароматним. Кіллмайстер відчув приплив енергії та збудження.


Він пройшов за двадцять ярдів від групи, що сидить на шезлонгах у патіо. Ще кілька сотень ярдів його шляхом долинали безпомилкові звуки любовної пари.


Перевіривши компас, він швидко рушив у північно-східному напрямку, рухаючись по можливості в тіні будівель, переходячи на гравій або ділянки, на яких не було слідів. Поступово звуки стихли. Жодних портативних магнітофонів або радіоприймачів, жодних палких голосів студентів, що сперечаються.


На той час, коли він вирішив, що знаходиться на пристойній відстані від основної частини кампусу, він побачив, що ландшафтний дизайн майже повністю покинутий. Газони були кудлаті, зарослі. Тропічне листя росло безтурботно.


Він досяг призначеного місця і почав рух, рухаючись через густий підлісок, не чуючи тепер нічого, крім звуків тварин джунглів, комах та нічних птахів. Комари кинулися на нього і відступили, коли дізналися про його репелент.


Двічі протягом наступної години Картер ризикував використовувати свій галогенідний ліхтарик для пошуку слідів доріжок чи споруд. Збільшуючи темп, він нетерпляче рушив у наступну зону грат, покриваючи землю, бачачи все, що міг, але не знаходячи нічого значущого.


Лише незадовго до своєї запланованої зустрічі із Захарі о другій годині він натрапив на сліди невеликого табору. Ретельно обійшовши територію, щоб переконатися, що поблизу нікого немає, він повернувся і посвітив ліхтариком на сліди багаття, оточені камінням лави, що зберігає тепло.


Хтось був досить обережним - або досить нудним - щоб зробити складну роботу з камінням. Осторонь Картер знайшов щойно викопані ділянки, а коли він знайшов міцну гілку дерева, щоб тицьнути в них, він знайшов ретельно закопані баки та сміття. Далі від вогню знаходилося місце, де хоча б одна людина спала та курила.


Картер підрахував, що до зустрічі із Захарі йому залишалося пройти біля милі. Через відкриття табору йому довелося бути обережним. Це могло бути ніщо, можливо просто кілька відважних студентів. Або це може бути авангард.


Діставшись місця зустрічі, Картер просканував за допомогою інфрачервоного прицілу і був би задоволений мовчки чекати людину з ЦРУ, за винятком того, що його черевики врізалися в щось на місцевості, що здавалося нехарактерним. Впавши навпочіпки, він виявив кілька наборів слідів шин. Він швидко потягнувся за своїм блокнотом, але зрозумів, що в цьому немає потреби. Один був штрихуванням, інший - жирним набором великих діамантів. Він бачив їх обох раніше.


У темряві Картер прокляв себе через те, що не подумав розібратися з колесами великого дизельного автобуса.


Він працював на Ункефер. Перевіривши область в інфрачервоний приціл, він з подивом виявив кілька десятків витрачених 7,62 набоїв НАТО. Місцеві жителі, мабуть, не змогли опрацювати цю територію. Занадто багато ризику тут.


Картер дав сигнал клацнути гілкою, за якою швидко пішла інша.


Нема відповіді.


Він обережно рушив місцевістю, вирішивши дати Захарі ще десять хвилин, перш ніж знову подати сигнал, але ліворуч від себе він тепер міг чути стійкий рух, щось або хтось рухається в ночі джунглів.


Картер сховався за стовбуром особливо великого дерева, сперся на нього, щоб не впасти, і ввімкнув інфрачервоний приціл, що сканує.


Через екран об'єктива він побачив чоловіка років тридцяти, одягненого в оливковий одяг, бойові черевики та з автоматичною гвинтівкою. Приблизно за двадцять футів від нього стояв Сем Захарі, який балансував і чекав з маленькою смертоносною петлею.


Картер мовчки спостерігав, знаючи, що патрульний не знав про Захарі, що Захарі не стане ні нападати, ні вбивати, якщо це не буде необхідно для запобігання їх виявленню.


Патрулюючий зупинився, закурив сигарету і притулився до краю дерева. За їдким присмаком Картер зрозумів, що це тютюн Delicado чи одного з найдешевших мексиканських чи гватемальських брендів. Картер захоче перевірити, чи він відповідає задницям з табору, який він виявив раніше.


Як і багато дешевих брендів, цигарки розійшлися швидко. Чоловік сьорбнув пляшку, мабуть, трохи кактусового бренді, здригнувся від задоволення, витер рота і незабаром вирушив у дорогу, віддаляючись від Картера під кутом приблизно в сорок п'ять градусів.


Чекаючи, коли його кроки зникнуть вдалині, Захарі ступив уперед.


"Добре?" - сказав Картер.


"Нічого подібного", - сказав Захарі. «Я можу показати вам велику групу з них. Хочете подивитися?"


«Позначте позицію, і ми подивимося наступного разу. Сьогоднішнє наше підприємство, орієнтоване отримання інформації».


Вони пройшли в тиші майже дві милі по землі, яка була переважно рівною, лише трохи піднялася до лісу, а потім різко впала на крутий схил.


Захарі прошепотів щось про доісторичні вулканічні дії. «Що б це не було, – сказав він, – подивіться, що це для нас влаштувало». Він і Картер зняли інфрачервоні приціли і подивилися вниз.


Під ними були три невеликі будинки з саману і товстих белезійських колод із солом'яними дахами. Вони були невеликими, але солідними, з кількома вікнами з віконницями. Поруч було припарковано кілька автомобілів: як мінімум два джипи, військовий транспорт та вантажівка шість на чотири. Там була добре зроблена кострова яма, дуже схожа на ту, яку Картер бачив раніше. У ночі тлів веселий вогонь. Охорона табору була невисокою. Один чоловік спав, поклавши голову на коліна; інший чоловік читав комікс при світлі вогню.


"Ти непогано впорався зі своїми обґрунтованими припущеннями", - із захопленням сказав Захарі. «Тепер я маю власне передчуття. Там є близько трьох хлопців, які були б дуже щасливі прямо зараз за суші – три типи інвестиційних банкірів».


Картер щиро радів Захарі. «Це не здогад, Сем. У тебе було трохи часу, ти був там унизу і бачив їх на власні очі».


"Ви мене спіймали", - визнав Закарі. Це саме те, що я зробив. Ці люди настільки розслаблені та впевнені в собі, що ми могли б піти та вивести звідти японців прямо зараз».


Відзначивши час, Картер сказав: «Ризик того вартий. Ми маємо постаратися».


Картер організував операцію із сегментів.


Він спустився першим і вбив охоронця, котрий читав комікс. Він сильно натиснув на сонну артерію чоловіка, і коли охоронець знепритомнів, він зв'язав його ременями.


Сплячий охоронець прокинувся від крику: «Картерові довелося змусити Хьюго працювати, прямо через горлянку». Кривавий, але жвавий.


Він подав Захарі сигнал, і співробітник ЦРУ почав виводити з ладу всі машини, крім джипа з найповнішим баком.


Картер перебрав зброю, яку взяв у охоронців, зупинився на двох 45-му і помістив їх у джип. Вони були б страховкою для інвестиційних банкірів.


Захарі він сказав: "Подивися, чи зможеш ти швидко відсортувати і знайти карту, яка доставить цих хлопців звідси і назад в Беліз Сіті".


Співробітник ЦРУ посміхнувся. «Вже на сидінні водія. Що далі?"


«Я збираюся завдати удару по дому. Перевірте, чи немає телефонних ліній, систем сигналізації або радіопристроїв. Подбайте про них».


Перевіряючи дії Вільгельміни, Картер рушив до будинку. У задній кімнаті ще двоє охоронців грали в карти на американські долари, суміш джину та дро-покеру.


Вони подивилися на Картера з подивом. «Я знаю, що наші гральні карти виглядають несмачно, сер», - сказав один із них. "Але у нас це місце добре охороняється".


"Справді", - сказав інший.


"Як ви помиляєтесь!" Картер зробив у них два постріли. Їхні карткові дні закінчилися.


Різкий запах досяг Картера, і він зрозумів, що він мав перерву. У будинку був ще хтось, який готував їжу для в'язнів. Напевно, хтось


хто знав японську кухню Це могло бути проблемою.


Вона була молода і мала, на вигляд років на двадцять. У її ніжних щоках та лобі були сильні сліди Сходу. Ймовірно, вона була сумішшю філіппінської та японської, можливо, з деякими іншими рисами. Вона змусила кухню кип'ятити і шипіти на жаровні. У білому халаті, який був для неї занадто малий, вона виглядала досить пильно - достатньо, щоб будь-який чоловік зупинився і обернувся.


Картер швидко вдарив у двері і рушив до неї з Вільгельміною в руці.


"Ні!" вигукнула вона. "Будь ласка Ні!" Вона похитала головою, намагаючись показати, що нічого не вдіє, щоб підняти тривогу.


Вона була налякана, але не пішла в атаку. На її обличчі з'явилася раптова втома. Чоловіки бачили її і чогось хотіли. Її маленькі гострі груди. Її тонка талія та витончені стегна. Красива, бідна жінка, яка звикла не контролювати свого єдиного активу. Її мигдалеподібні очі шукали його, благаючи не вдаватися до насильства.


"Зніміть панчохи", - наказав Картер.


Вона подивилася на нього і почала пхикати.


"Це не те, що ти думаєш", - м'яко сказав він. "Я повинен зв'язати тебе".


Вона сіла, зняла взуття та заплакала. «Ах, Боже, – сказала вона, – так завжди буває».


Картер зауважив, що у неї на талії висить індійський пояс ручної роботи. Він жестом поставив її на підлогу, перевернув на живіт, стиснув зап'ястя і закріпив їх однією панчохою. Потім він почав працювати з її кісточками з іншого. Кушак зв'язав разом зап'ястя та кісточки.


«Я не зав'язую вузли, – сказав Картер. «Я не можу ризикнути, що ви підете за мною або покликаєте на допомогу. Мені потрібен час".


Їй не буде особливо комфортно, але вона не збиралася страждати.


Він подрібнив рушник, щоб влаштувати кляп. Вона почала пхикати.


Перш ніж він встиг вставити кляп, Захарі дав зрозуміти, що зовні все гаразд. "Я збираюся обійти це місце на випадок, якщо ми щось пропустили", - сказав він.


Картер кивнув і вдарив двері, тримаючи Вільгельміну обома руками.


Японські банкіри перебували у стані летаргії від пережитого ними випробування. Спочатку вони звернули увагу, спіймані раптовим викидом адреналіну, але коли Картер переходив від дверей до дверей, кімнати до кімнати, захищаючись, шукаючи інших охоронців, вони почали розглядати його як ще одного божевільного жителя Заходу.


"Хтось із вас говорить англійською?" - спитав він японською.


Усі кивнули. Їм було за сорок, вони були одягнені в чудові костюми, пошиті на індивідуальне замовлення, в яких вони були в той час, коли їх забрали. Їхній досвід змусив їх нервувати, змиритися.


"Як часто охоронці приходять перевірити?" - спитав Картер.


Заговорив єдиний із трьох, хто не носив окулярів. «Максимум, на що вони їдуть, – дві години. Вони майже мають бути. Дівчина поблизу готує для нас».


Картер увійшов до наступної кімнати, підняв дівчину і повернув її усередину. "Вона одна чи її замінник?"


Усі троє похитали головами. «Вона була єдиною. Вона добре ставилася до нас».


"Хтось із вас водить автомобіль?"


Один кивнув головою.


«Джип. Повний привід?"


Запанувала тиша. Банкіри нервово перезирнулися. «Автомат. Крайслер Імперіал».


Захарі постукав у стіну. "На даний момент все ясно".


Картер підійшов до вікна. «Вони кажуть, що ми можемо очікувати на деяку перевірку в будь-який час. Я думаю, нам потрібно посадити їх у джип і змусити їх виїхати зараз. Ми з вами цього дотримуємося для інспекційної групи. Купуйте цим хлопцям стільки часу, скільки можливо.


"Я зроблю ще одне коло і зустріну тебе біля джипа". – сказав Захарі.


«Є лише одна проблема, – сказав Картер. «Тільки один із цих хлопців водить, і він не може керувати перемиканням передач, не кажучи вже про повний привод».


"Прямо над важелем є діаграма перемикання передач", - сказав Захарі. "Йому доведеться швидко вчитися".


"Я вмію водити чотири колеса", - несміливо сказала жінка.


"Ти впевнена?"


Вона кивнула головою.


"От і все. Ця операція благословенна», - сказав Захарі. Він ударив по стіні будівлі та пішов.


На той час японців починало розуміти, що рятують. "Ти хоробрий, щоб зробити це".


"Що вам сказали ваші викрадачі?" - сказав Картер. Він швидко почав розв'язувати дівчину.


«Після того, як нас привозять сюди, ми зустрічаємо кремезну людину…»


«… З коротким світлим волоссям…»


«… Так, і він носить окуляри у металевій оправі. Африканер. Людина на ім'я ... »


"Безайденхаут?" - підказав Картер.


Усі троє японців кивнули.


"Що він сказав тобі?"


«Він сказав, що ретельно відібрав нас. Що ми були частиною великого підприємства. Більшого, ніж будь-яке міжнародне чи офшорне підприємство з капіталом, яке колись знав світ. Ми принесемо йому мільйони японських єн».


"Викуп", - пробурмотів Картер про себе. "Великий, великий рахунок". Він уважно подивився на нервову трійцю. "Добре, ось що я хочу, щоб ви зробили", - сказав Картер японським інвестиційним банкірам, виводячи їх на вулицю до джипа. Він обережно потягнув дівчину за зап'ястя, захоплюючи її за собою. "Часу мало, і ви повинні ретельно підкорятися моїм інструкціям".


Банкіри пішли за Картером до джипа, слухаючи, як він дає кухареві дорогу в Беліз-Сіті. Потім він сказав їм, що вони повинні робити після прибуття. "Ви йдете на зв'язок


з телефоном. Зателефонуйте до посольства Японії до Мехіко. Представтеся та розкажіть їм, що з вами трапилося і де ви знаходитесь. Не відкривайте двері для тих, хто не може переконати вас, що ви повинні це робити. Ви це знаєте? Ви йдете лише зі своїми людьми. Добре?"


"Ми в тебе в боргу тисячу разів".


"Одного разу достатньо", - сказав Картер, сідаючи за кермо джипа і заводячи двигун.


"Як ми можемо відплатити вам?"


«Просто, – сказав Картер. «У цьому обов'язково має бути замішана поліція. Вони будуть ставити вам запитання та показувати карти. Ви розумні джентльмени і, безперечно, подорожували по всьому світу. Я хочу, щоб ви пообіцяли, що їх не повернете сюди. Ви не вкажете їм дорогу. Ви забудете де були. Така ціна, зрозуміло? "


"Ви хочете це місце для себе?" сказав один із трьох.


Картер повільно кивнув, його губи стиснулися. "Lex Talionis - мій". Він вийшов із джипа і жестом показав жінці на місце. Картеру довелося щосили підібрати сидіння досить близько, щоб її ноги могли дотягнутися. «Прямуйте на дорогу, поверніть праворуч і продовжуйте рух». Він поліз у бардачок і дістав великий ліхтарик. "Використовуйте це, коли вам потрібно". Він показав їм зброю. "Використовуйте їх, якщо потрібно". Він узяв кожну деталь та показав, як зняти запобіжник.


Троє банкірів вийшли з машини та вклонилися на знак подяки.


"Хлопці, ви його перемістите?" - сказав Картер. "У нас буде час для цього пізніше".


"Ви приїхали до Японії?"


"Обіцяю", - сказав Картер.


«Ми дамо вам честь, коли ви прийдете». Вони знову сіли у позашляховик.


"Я в боргу перед тобою", - сказала молода жінка.


Картер на мить ніжно торкнувся її щоки, потім підбадьорливо поплескав. «Перемістіть його, – сказав він.


Вона вміло ввімкнула передачі і плавно рушила поворотом до дороги. Коли джип набирав обертів, пролунав скоординований звук прискорення. На той час, як Захарі повернувся зі свого останнього огляду місцевості, вона переключила передачі на третину. "Вони вимкнені?"


Картер кивнув головою.


"Гарний час", - сказав Захарі. "Схоже, у нас є компанія".


Сімнадцять


Джип з японськими банкірами прямував на північ і незабаром поверне на північний захід, прямуючи просто на Бельмопан.


Два джипи просувалися дорогою з півдня. Картер підрахував, що японські банкіри здобули фору за десять хвилин. Він жестами показав, що Захарі повинен взяти один із джипів, що під'їжджають. Він візьме інший.


Вони чекали в чагарниках біля того місця, де стояли автомобілі з обмеженими можливостями. Важливо було переконатися, що джипи, що наближаються, ні з ким не підтримують радіозв'язок і не мають трансіверів. А якщо ні, то вся сила Лекса Таліоніса могла бути там і всюди.


Обережно нагвинтивши глушник на Вільгельміну, Картер отримав передню шину свого джипа, коли водій вимкнув двигун.


"Чорт!" водій вилаявся, заглушив двигун і вистрибнув. Двоє інших пішли за ним. "Гей, подивися на це", - крикнув він, виявивши, що інші машини вийшли з ладу. "Тут щось відбувається".


Закарі потрапив у шину другого позашляховика. Чоловіки у ньому висипалися. "Що, чорт забирай, відбувається?" хтось гаркнув.


«Я скажу тобі, що трапилося, ті рисові кульки пішли. І ще хтось там. Чорт забирай, з усіма нашими людьми вони не можуть належним чином охороняти цих япошок».


Інший голос скаржився: «Куди, чорт забирай, збираються піти в цій країні купка японських банкірів? Думай головою, чувак».


«У тому й проблема. Дуже багато роздумів. Коли я був у морській піхоті, вони ставили трьох людей на дрібні речі, чотирьох на середні та цілий взвод на великі справи. Ви думаєте, що цей хлопець. "Він знав, як використовувати свій польовий прилад, ось що".


Картер націлився на обраних ним чоловіків. Він відкрився раніше, ніж його люди витягли зброю. Вискочив водій та вусатий чоловік. Третій сів і сховався поруч із виведеним з ладу джипом, намацуючи свою кобуру, щоб витягнути пістолет 45 калібру.


Захарі дістав одну зі своїх жертв, але дві інші почали розсипатися у темряві. Картер побачив одного, взяв Вільгельміну двома руками та вистрілив. Людина Захарі застогнала і впала. Картер хотів переконатися, що ті, хто вижив, не потраплять у джипи, навіть якщо машини відключені. Марно ризикувати радіоприймачами.


Картер, що вижив, попрямував до інших машин. Кіллмайстер кинувся за ним, пірнув під джип і перекотився на інший бік, схопивши свою людину за щиколотку військового черевика і сіпнув. Хлопець упав, з'ївши трохи гравію та трави. Картер накинувся на нього, потім закінчив його з Хьюго.


У Закарі був один, хто вижив.


Коли Картер повертався до двох нових джипів, він почув коротку бійку, за якою пішов різкий вдих, а потім звук тіла, що опускається на землю.


"Все враховано", - сказав Захарі.


Картер присвітив спалахом на два позашляховики. Працюючи швидко, він та Захарі зняли ротори розподільника та кинули їх у кущі.


Він також використав Хьюго, щоб пошкодити шланги охолоджувальної рідини. В одному з позашляховиків було радіо, і Картер вистрілив у нього чотири рази.


Вони підійшли до інших машин і насипали пісок у бензобаки. "Дві години", - сказав Картер. «Ми купили їм двогодинну подорож. Вони не стануть нервувати і послати когось шукати ще дві години. Якщо це не витягне їх звідси і в якусь безпеку, нічого не вийде».


Картер та Захарі швидко озирнулися і вирішили повернутися до центру мистецтв. «Вони, мабуть, не перебувають у тісному контакті з центром. Я думаю, що це просто великий блайнд. Ми повернемося, заберемо машину та наше обладнання та зіграємо у якійсь великій грі у Південній Африці».


Захарі кивнув і рушив назад своїм маршрутом. "Я подивлюся, що зможу помітити дорогою".


Картер обережно рушив назад через призначені йому мережі, шукаючи сліди стежок, доріг, будівель та транспортних засобів. Було вже чотири години, і незабаром розвиднявся; залишалося не так багато часу. Один з останніх квадратів, який він міг пройти перед тим, як повернутись назад, мав особливо багатообіцяючу конфігурацію: невелика савана серед рідіючого лісу. Далі Картер чув, як тече вода у достатній кількості, щоб зрозуміти, що це був потік, перекритий дамбою.


Картер зупинився на краю, знаючи, що тепер, коли він був так близько, йому довелося ризикнути. Якби тут справді була якась будівля, він би спочатку повернувся завтра ввечері, коли вони звільняться від обмежень свого прикриття.


Він рушив уперед, але завмер, почувши позаду шерех.


Картер залишився на своєму місці, розуміючи, що він мав підслухати свого послідовника.


Після довгої паузи знову почувся шерех і з ночі пролунав голос. «Чувак, якщо ти не хтось інший, який запустив свою химерну сітку. Де ти цьому навчився, друже? У якійсь школі Ліги плюща?


У голосі не було зневаги – зовсім ні. З темряви вийшов Чепе Муньос, щоб привітати його та ніжно обійняти.


Перш ніж Картер зміг заговорити, кубинець сказав: "Я не вбиваю так легко, чувак, коли є робота".


Картер широко посміхнувся. "Що, чорт забирай, трапилося там, у Мехіко, Чепі?"


"Ублюдки! Вони смоктали мене з гідратом у пиві. Як вони потрапили всередину цієї гребаної скриньки. Наступне, що ви знаєте, я на якомусь двобітному вантажному літаку, летить куди завгодно, розумієте? , я відплатив за послугу, смоктав хлопцям у відповідь Ці матері думають, що я все добре скований, коли я не так, вірно? Я розбив собі кілька голів і зробив півтори тисячі менше трьох хвилин, і я пішов, звідти, чувак».


Картер посміявся з ідеї великого кремезного кубинця, що біжить на 1500 метрів за світовий рекорд.


Муньйос посміхнувся у відповідь. «Гей, ми, великі хлопці, легко встаємо на ноги, чи не так? Отже, я йду звідти і знаходжу себе там, де я – Беліз! Отже, він повернувся за розкладом, і я відстежував клоунів досі. ці будівлі чекають наступного патруля, щоб я міг простежити за ним, коли ви, хлопці, увійдете та розстріляєте це довбане місце”.


«І вони скоро будуть за нами, – сказав Картер, – якщо ми не повернемося до центру мистецтв. Якщо Роган причетний до LT, вони нас помітять».


«Я чую вас, чуваку. Вам, хлопці, краще повернутись назад. Я стоятиму тут і стежитиму за патрулями. Якщо я зможу отримати звістку з їхньої штаб-квартири, я зроблю це. Якщо ні, я чекатиму вас там. Просто свисті. Ти ж знаєш, як свистіти, Картер? "


"Якщо я цього не зроблю, я навчуся".


І знову Чепе Муньос зник назад до будинків, що вибухнули, а Картер розчинився в ночі на неухильній рисі назад до Центру мистецтв Беліза.


* * *


Картер повернувся незадовго до світанку, бідно виспався дві години, прийняв душ і саме голився, коли Захарі постукав. Співробітник ЦРУ приніс їм чашки кави зі своїх магазинів. Поки Картер пив, він розповів Закарі про добрі новини про Чепа Муньоса.


Кудлата людина з ЦРУ мала повідомити про кілька речей. Там багато ознак руху. Вантажівки, ранці, військовий транспорт».


"Вони йшли чи йшли?" - спитав Картер.


"Ми повинні припустити, що вони розшукують японських банкірів".


Картер погодився. Це місце, особливо як Центр мистецтв, є відмінним прикриттям для всіх заходів, особливо для цих фестивалів, на які весь час приходять і йдуть люди. Схоже, Роган продав свою душу, щоб зберегти цю штуку, але я не думаю, що він обов'язково одна з LT хлопчиків ".


"Не схоже, щоб його стиль був активним учасником речей". Захарі погодився. «Але є питання про винні знання».


Картер почав збирати свої речі в полотняний мішок. «Те, на що ми маємо уважно дивитися, – це наш асортимент зброї. У мене є свій люгер, трохи боєприпасів та один зібраний автомат. Але я думаю, нам знадобиться чимала вогнева міць».


Захарі похитав головою. «Я знаю, що на нас чекає. Мені не набагато краще. У мене є АК-47, але я не маю зайвих боєприпасів. Думаю, нам доведеться припустити, що він там і шукати його. "


«Нам потрібна якась зброя», - сказав Картер.


- «Якщо те, що ми підозрюємо, щоправда, нам потрібна вся вогнева міць, яку ми можемо отримати. Було б добре мати щось для Чепе».


"Немає нічого кращого, ніж примус до дії", - сказав співробітник ЦРУ. «Ходімо поснідати і скажемо Рогану, що ми в дорозі».


Вони обидва пішли в кафетерій і отримали подвійні замовлення на яєчню та бекон, що було знайоме для обох, що вони готові до дії і що дія вже почалася.


Роганові не подобалося, що Картер і Захарі поверталися на північ, але він мав те, що Закарі назвав проблемою вищого класу. Поки вони говорили, до участі у фестивалі прибув автобус, заповнений людьми. Судячи з їхнього вигляду, переважно це були американці. Гендерний баланс дістався жінкам, багато з яких були привабливими жінками середнього віку, але деякі були набагато молодшими.


Джеймс Роган добре знав про новоприбулих і з надією спостерігав за ними.


Сем Захарі вловив цей рух. "Ви повинні працювати на повну потужність", - зауважив він.


Роган махнув рукою. «Ми маємо наметовий табір. Ми можемо впоратися і з великим».


"А що щодо запасів?" - спитав Картер.


Роган занепокоєно спостерігав за вбивцею. "Ви колись були юристом?"


Картер похитав головою.


«У вас є спосіб ставити запитання, через яке все звучить як звинувачення».


"Це звучить так, ніби у вас є що захищати".


Роган, здавалося, здригнувся від цього, але він вирішив не звертати уваги на Картера і дозволити розмові змінитись. Він продовжував сканувати новоприбулих. «Я хотів би, щоб ви, хлопці, не злітали».


«Ми приїхали сюди лише для того, щоб розширити свій світогляд. Час рухатися далі». Картер простяг руку Рогану, який не мав вибору, окрім як узяти її, струсити і тим самим відпустити їх з гачка.


"Я дуже хочу, щоб ви залишилися", - сказав він.


Картер та Захарі підійшли до машини, швидко її оглянули та визнали чистотою.


"Ти спіймав, що він когось чи чогось чекає?" - сказав Картер. «Хтось із грошима».


Інший автобус меншого розміру, ніж попередній, прибув до переднього під'їзду, вивантаживши кілька чоловіків і жінок. Дехто, схоже, раніше бував у центрі мистецтв. Вони отримали свій багаж і цілеспрямовано перебралися в різні частини кампусу, деякі в район, де зупинилися Картер та Захарі.


Коли прибули автобуси, прибула шестиколісна вантажівка, заповнена людьми в нових блискучих черевиках, оливково-сірих штанах та втомлених сорочках. Картер наполягав. "Ще ваші охоронці?"


"Я не знаю, що це", - сказав Роган. «Це велика ділянка, і нам потрібні сили безпеки, щоб наші запаси залишалися недоторканими. Я гадки не маю, чого хочуть ці хлопці, але, можливо, деякі з місцевих намагалися зірвати якийсь будівельний пиломатеріал чи, можливо, частину наших консервів. Вони люблять консерви».


"Я подумав, можливо, вони дізналися про вибухи", - сказав Картер.


Вони залишили Джеймса Рогана стояти поруч, спостерігаючи за прибуттям студентів і за жменькою молодих солдатів, усі з яких, здавалося, були підлітками, розійшлися віялом, намагаючись виглядати доброзичливо, але насолоджуючись уніформою та драматичністю обшуку.


«Можете бути впевнені, що вони шукають тих японських банкірів. Але я не думаю, що Роган так далеко замішаний у цьому. Він думає, що є кур'єр, який приносить йому гроші, але не знає про японців».


«Я починаю думати, що Роган – не один із ваших яскравих людей на всі часи».


Вони розійшлися, щоб зайнятися упаковкою. Коли Картер наблизився до своєї кімнати, він відчув, як усередині розпалюється метушня.


Відчинивши двері, він побачив Марго Уерту, скрючену в бойовій позі. "У тебе вже був шанс", - сказала вона комусь у кімнаті.


Носіння Levi's, бавовняного светра великого розміру та Reebocks нічим не приховало ефекту Рейчел Порат. Її очі, прикуті до Марго Уерти, відкрито кидали виклик більшій жінці. "Ви повернулися в цікавий час, Картер", - сказала вона.


Кіллмайстер попрямував до невеликого бюро, де зберігав свої речі. «Я можу сказати те саме про тебе, Рейчел».


Він відкрив ящики і почав закидати свої речі в полотняний мішок, тоді як дві жінки продовжували дивитися одна на одну.


"Подивися на неї, Картер", - сказала Рейчел отруйним голосом. Тобі подобається така жінка? Чи ти віддаєш перевагу комусь, хто знає, що тобі подобається, і може це зробити?»


"Сука." Марго зашипіла і кинулася на Рейчел.


Рейчел чекала і скористалася випадом Марго та її великим розміром, опускаючи її на землю акуратно виконаним бічним перекатом.


"Погляньте, як падає корова". - Насміхалася Рейчел, кидаючись до Марго і хапаючи її за волосся. Марго схопила Рейчел за ліву кісточку, смикаючи її, поки вона не повалила Рейчел на себе. Сутичка стала серйозною, коли жінки почали кректати від напруги.


Картер підвівся між ними. «Я повинен дозволити вам двом битися з цим, але я не маю ні часу, ні терпіння. Ми займаємося чимось життєво важливим, і останнє, що мені потрібно, це те, що ви витрачаєте енергію на якесь его».


Кожна жінка у відповідь намагалася здаватися тверезою та уважною. Рейчел почала пестити його плече. Це негайно вплинуло на нього. Марго Хуерт


- Усміхнулася і зухвало доторкнулася до його руки. Картер стояв і дивився на пару, коли в двері постукали. Перш ніж він встиг відповісти, увійшов Захарі, готовий і нетерплячий.


«Я далекий від того, щоб давати поради з моїм послужним списком у відносинах, але я скажу вам, хоч би як привабливо це здавалося, що ці двоє завдадуть вам горя». – сказав Захарі.


Картер жестом запропонував обом жінкам сісти на край ліжка. «Нам потрібно від тебе швидке резюме, Рейчел. Що привело тебе сюди?


«Чого й слід було чекати», – пояснила Рейчел Порат. «Піт Безейденхаут. Ми знаємо, що він знаходиться у цій частині світу. Це здається найімовірнішим місцем для початку».


Картер звернув увагу на Марго Уерта. "Що ви виявили?"


«Семінари та фестивалі досить серйозні. Роган абсолютно вірить усьому, що він говорить. Але ці фестивалі також проводяться як прикриття для величезної кількості товарів та їжі, які тут відбуваються».


"Ви знаєте, де знаходяться місця прийому?"


«Я знайшов дехто, але їх більше. Кажуть, поблизу є великий комплекс складів, які добре замасковані».


Картер та Захарі обмінялися поглядами. «Пора забиратися звідси і починати штовхати». Він глянув на Рейчел. «Ми шукаємо те саме, тільки ми не просто шукаємо. Ми маємо розібрати Безайденхаута та його групу. Ви з нами?


"Мені потрібно тільки подивитися і доповісти", - сказала Рейчел. «Якщо тільки не буде незвичайна можливість».


"Ви будете", пообіцяв Картер. "Давай."


"І я?" - сказала Марго. "Невже всі мої зусилля нічого не означали тільки тому, що я був готовий боротися за тебе?"


«Ви дуже допомогли, але це розділова риса, різниця між дилетантизмом та професіоналізмом. Ми троє професіоналів і знаємо, що наражається на ризик».


"Ви думаєте, я нічого не знаю про ризик?" Марго злилася.


«Я думаю, ви ризикуєте, але ми маємо їх прийняти. У нас немає іншої професії, до якої можна було б звернутися».


«Дозвольте мені прийти. Я дотримуватимуся ваших правил».


"Погляньте на неї, намагаючись вислужитися", - сказала Рейчел.


Картер знав, що настав час приймати рішення. «Марго, ти можеш залишатися з нами, доки дотримуєшся правил, але як тільки у когось з нас з'являється причина ставити тобі питання, все скінчено. Зрозуміло?


Марго урочисто кивнула головою. "Це по-справжньому".


Картер почав накидати копії своєї карти, але в цей час Рейчел Порат полізла в задню кишеню своїх джинсів. «Це одна з переваг приналежності до групи, яка має знаменитого дядька». Вона розгорнула перед ними велику мапу місцевості.


Це було зрозуміло, докладно. "Де ти це взяв?" - Запитав Захарі.


«Американський літак-невидимка зробив для нас візерункову естакаду, без будь-яких питань. Коли ми отримали відбитки, ми використовували друк із скороченням ліній, і ось вона, миттєва карта, настільки точна та свіжа, наскільки це можливо».


Картер взяв карту і з вдячністю прочитав. «Деякі з цих елементів є зображенням будівель або маскування. Це значно полегшить наше життя”. Використовуючи карту Моссада, Картер зробив чернетки для інших, поставивши правильну орієнтацію по компасу та сітки.


Захарі був уражений. «Я, напевно, не зміг би отримати один із них, якби попросив, і я працюю на них».


«Пішли, – сказав Картер. Він установив для кожного з них зони розвідки, призначив час реєстрації та сигнали. Потім він і Захар віднесли свої речі в машину.


Рейчел Порат та Марго Уерта все ще працювали під прикриттям. Марго, як і раніше, виглядала волонтером у центрі мистецтв. Рейчел була новенькою в автобусі, ймовірно, на фестивалі. Тепер кожна жінка мала піти сама, непоміченою.


Картер і Захарі завантажили машину і рушили довгою коловою дорогою, сигналячи деяким людям, яких вони впізнали, і попрямували назад до Бельмопана.


Пройшовши близько трьох миль дорогою, Картер виявив ділянку джунглів та виступів, яка відповідала його цілям безпечного зберігання автомобіля. Він зупинився, зняв необхідне обладнання та приступив до роботи. Він і Захарі витратили майже годину створення відповідного укриття. Вони обидва знали, що машина, залишена на узбіччі дороги в такій сільській місцевості, вважатиметься покинутою чи чесною здобиччю. Те, що залишилося сумлінно, цілком може бути згаяно в країні, де не так багато великих можливостей.


Кожна людина пристосувалася до того, щоб нести якнайбільше спорядження, створюючи еквіваленти польових ранців. Закарі поділився з Картером пігулками для очищення води.


Двоє чоловіків вийняли останню сигарету з футляра Картера, потім розвернулися та розчинилися в джунглях. Вони були на шляху до Лекса Таліоніса.


18


Після швидкого переходу, що тривав більше години, Нік Картер досяг точки на своїй сітковій карті, де, на його думку, була лікарня доктора Чарльза Сміта. Тепер він почав ходити колами у пошуках слідів доріг, інженерних комунікацій чи господарських будівель для генераторів чи балонів із пропановим газом.


Стежка, коли він її знайшов, була досить складною, зробленою з подрібнених саджанців та виноградних лоз. Це призвело Картера до великої будівлі,


розміром з ангар для літака у невеликому аеропорту, без особливих потрясінь у конструкції, але міцний для роботи. Ребра та балки ферми утворювали дугу, встановлену на вершині великого квадрата. Зовні великої будівлі були встановлені чотири великі кондиціонери. Приблизно за чверть милі від великої будівлі знаходилася будівля із шлакоблоків площею близько ста квадратних футів. Картер легко зазирнув усередину. Його підозри підтвердилися: у ньому були три великі генератори і кілька бочок з пальним.


На великій будівлі було лише два знаки: приватний та заборонений. Не було жодних вказівок на охорону чи кемпінг. Підійшовши ближче, Картер знайшов конструкцію, яка переконала його, що лікар Сміт любить свіжі квіти. Невелика оранжерея процвітала серед тропічних чагарників. Придивившись, Картер побачив цікавий асортимент фусцій, бегоній та яскравих життєрадісних айстр.


Підійшовши ближче до головної будівлі, Картер зазирнув у вікно і побачив, що, мабуть, була кімната медсестри. На наступному рівні вікна він побачив те, що сподівався виявити: невелику добре обладнану кімнату з лікарняним ліжком. У ліжку лежав чоловік, обличчя якого було забинтоване. Щось знайоме в цій людині потягло за Картера. Це був Бад Гондер, молодий студент із лазарету та вибуху бомби. Доктор Чарльз Сміт, очевидно, не міг встояти перед завданням надавати людям різного вигляду.


Були ще дві реабілітаційні кімнати, але кожна зараз була порожня.


Картер швидко оглянув будинок і не побачив нічого, що могло б зіпсувати його попередню оцінку безпеки. Він уважно пошукав електронні сигнальні пристрої, але не знайшов їх і вирішив ризикнути, встановивши невеликий чотириступінчастий ярус до будівлі та увійшовши всередину.


Він бував у десятках подібних будівель, стіни яких були пофарбовані в інституційні кольори, а вестибюль був заповнений звичайними меблями. Декілька дверей вели в невеликі складські приміщення, кімнату медсестри та невелику бібліотеку з підключенням до комп'ютера для дослідження бази даних. Двері трохи більшого розміру вели до вражаючого офісу площею близько двадцяти квадратних футів, обробленого дерев'яними панелями. Там був великий письмовий стіл із червоного дерева, тикові полиці та ряд артефактів доколумбової епохи. На столі лежало кілька коробок кубинських сигар. Було також кілька великих коробок мюслі батончиків. Передбачаючи голод, який скоро буде на ньому, Картер прийняв два батончики.


Картер припустив, що цей розкішний анклав був кабінетом доктора Чарльза Сміта, коли він там жив. Він мав вигляд, запах і тон людини, яка добре думала про себе і хотіла, щоб усі її зовнішні атрибути відображали цей факт.


Поруч із офісом була невелика розкішна кімната з дерев'яними панелями, першокласною графікою на стінах, водяним матрацом та дорогою стереосистемою з великими квадратними динаміками. Не витрачаючи багато часу на вивчення безглуздих деталей, Картер побачив, що є великий модульний душ і потрійне дзеркало на повний зріст. Доктор Сміт мандрував стильно.


Наступне, що Картер хотів побачити, було внизу наприкінці коридору, в іншій великій кімнаті, мабуть, того самого розміру двадцять на двадцять, що й кабінет Сміта. Це була операційна, першокласна установка з набором накладних ртутних ламп, регульованим столом, довгими рядами зчитувальних пристроїв рентгенівського випромінювання, величезним автоклавом для стерилізації інструментів, великою дерев'яною шафою з кількома ящиками і, нарешті, величезну скляну шафу, заповнену , долот та інші хірургічні інструменти. Висвітлена люмінесцентними настінними світильниками, коли не було парів ртуті, кімната була добре організованою та ефективною операційною.


Картер подумав, чи не відмили особистість Гаучо, що посміхається, в цій самій кімнаті.


Звук медсестер, які розмовляють із сусідньої кімнати, змусив Картера пригнутися до дверей, але там його зустрів невисокий, курящий сигари лікар, тепер одягнений у випрану джинсову тканину та кросівки. - Тебе зацікавила цікавість, правда? він сказав.


Картер вирішив стриматись, нічого не сказавши.


"Я можу пообіцяти вам, що болю буде мало або зовсім не буде". Він почав сканувати обличчя Картера. «Шкода працювати з такою особою, як твоя. У тебе класичні риси обличчя. Гарні кістки. Ну, давай, давай почнемо».


«Я думаю, ви помилилися, – сказав Картер.


Лікар розсердився. "Я думаю, ви помилилися". Він витяг сигару з рота і затягнув. «Чорт забирай, можна подумати, вони спочатку проведуть якийсь інструктаж». Він дивився на Картера. Ти думаєш, я просто введу тобі заспокійливе і почну різати, вірно, приятель? Боже, дай мені перерву. Я роблю щось близько шестисот різних вимірів, деякі з точністю до десятих часток міліметра. Потім я будую топографію - ось, Я покажу тобі. Він підійшов до великої дерев'яної шафи і відкрив її, знявши те, що Картер здалося Картеру посмертною маскою.


"Це називається муляж", - сказав лікар, простягаючи Картеру гіпсову пов'язку. "Ми говоримо про вишукані деталі, так що зробіть


Не відступай, ніби я збирався почати різати тебе прямо зараз. Чорт, ти не можеш цього знати, але ти отримуєш найкраще. Я даю вам риси, про які ви ніколи не мріяли. - Він вивчав Картера кілька миттєвостей. - Я можу виправити це, щоб ваша щелепа більше ніколи не вискочила. Ви розумієте, що ви з цього звільнитеся”.


Це всі люди, над якими ви працювали?


"Чортовськи вірно", - сказав лікар. «Тайці мають вести облік. Ці йолопи із ЦРУ дуже бояться, що хтось знайде мої записи, і тоді всі впізнають вас». Він пирхнув. "Чорт, коли я закінчу з тобою, ніхто тебе не впізнає".


Картер рушив до дверей. «Дякую, але я думаю, що сталося непорозуміння».


«Я говорю вам, - сказав лікар, - що ви робите непорозуміння. Я просто хочу спочатку виміряти вас. Навіть не думайте про операцію протягом тижня або близько того. Тепер будьте розумні. Давайте продовжимо. вимірювання".


Картер позадкував до дверей.


"Це сльози", - сказав лікар. «Бруно! Марвін! У мене тут упертий. Не хоче, щоби його вимірювали».


Двері відчинилися, і увійшли двоє чоловіків, обом було більше шести чотирьох років. Один із них був чорним, із чисто поголеною головою, футболка «Пуерто Валларта» не відповідала його величезному тілу. Інший був прототипом широкого приймача, білявого, потужного, швидкого. Вони прийшли до Картера. "Легко, приятель", - сказав чорний хлопець і простяг руку. "Док тут просто хоче зняти мірки за допомогою маленької лінійки".


Він зробив хибний випад на Картера, який зовсім не клюнув. «Давайте прямо зараз позбудемося цієї нісенітниці», - сказав Картер.


«Гей, друже, ти дозволив лікареві виміряти тебе, і в нас не буде проблем», - сказав чорний хлопець, швидко потягнувшись до Картера і взявши його за руку. Кіллмайстер розвернувся, втративши рівновагу великого блондина. Картер відскочив назад до чорного, штовхнув його ліктем у живіт і сів, щоб відбити удар блондина.


Картер ухилився від цього, спіткнувся об блондинку і опинився біля дверей. Обидва чоловіки були приголомшені. Чорний знову рушив на Картера, відтіснивши його від блондина, який уклав Картера в ведмежі обійми, але Картер відразу вистрілив ногою в груди чорного хлопця, впустивши його і повернувшись геть від блондина.


"Я не хочу цього робити", - сказав Картер.


Блондинний хлопець хотів зберегти обличчя. Тепер з усією серйозністю він потягся до Картера, який схопив його за рукав сорочки, потягнув і з гуркотом поставив його на коліна. Розчарований блондин підвівся на ноги, зробивши якусь фантастичну гімнастику, і підійшов до Картера.


"Що за чортівня?" - крикнув лікар. «Відтепер вони всі підписуватимуть релізи до того, як прийдуть до мене. У мене це було з цією лякливістю».


Блондин завдав удару Картеру, який упіймав його лівою рукою, стиснув, скрутив і з силою повалив людину на підлогу.


Картер якнайшвидше вийшов з кімнати, спустився сходами в джунглі, і сердитий голос доктора Чарльза Сміта кричав на двох головорізів.


Використовуючи свою копію карти Моссада, Картер зорієнтувався і рушив під кутом через безкраї простори джунглів на далечині Центру мистецтв. Він рухався у швидкому темпі майже годину, перш ніж зупинитися, щоб викурити цигарку.


Найближчий струмок сповнений прісної води. Він напився досхочу, потім занурив флягу. Повернувшись до свого компасу, Картер почав помічати проріджування лісу, і його інстинкти почали грати на ньому. Не знаючи спочатку чому, він почав схему штрихування, витративши багато часу, щоб покрити дуже невелику територію, але коли він повернув наступний поворот, він побачив плоди своєї інстинктивної праці. Перед ним, вигинаючись із лісу, була дорога з гарною розміткою.


Прямуючи в північно-східному напрямку, Картер пішов за дорогою, і йому довелося швидко ухилитися від узбіччя дороги, коли мимо проїхав джип з двома озброєними людьми. Приблизно через десять хвилин з'явився інший автомобіль - класичний «жучок VW», перероблений у баггі Baja, в комплекті з шинами з товстим протектором, довгою петлевою антеною і галогенними лампами для бігу в темряві второваними дорогами.


У цьому більше не було жодних сумнівів: Кіллмайстер знав, що наближається до справжньої кар'єри.


За півгодини проїхав інший автомобіль, який зупинився, щоб оглянути узбіччя дороги. Цей пікап Toyota з великим кузовом був відносно новим і заляпаний камуфляжем. У кабіні їхали двоє чоловіків, а в ліжку сидів озброєний чоловік із автоматом.


Картер не міг сказати, чи були вони просто в патрулі або спеціально його шукали, але через деякий час він почав чути рівний звук на відстані.


Гудіння, здавалося, наближалося, потім стихло. Картер не міг зрозуміти, що це було, доки не виліз на невеликий пагорб, і післяобідній бриз не приніс йому звуку, чистого й безперешкодного. То був хтось, хто транслював повідомлення через бичачий ріг на батарейках.


У милі вниз дорогою праворуч від Картера була невелика стежка. Тепер цей район виразно був сповнений ознак життя, і Картер знав, що кожен його крок приносить його


у центр подій. Він пішов стежкою, і там, на галявині, були два додані сліди, що армія знаходилася в резиденції. З одного боку галявини знаходився полігон з бункерами, мішками з піском та мішенями. На іншому - тренажерний зал з мотузками для гойдалки, повзанням та смугою перешкод, зробленої із старих покришок та порожніх бочок. Когось цікавила військова підготовка, військова дисципліна. Картер швидко пробіг по дальності. Були гільзи від старих, звичайнісіньких гвинтівок, але ще більше витрачених гільз від автоматичної зброї.


Гудіння бичачого рогу наблизилося, і над головою Картер почув безпомилковий звук вертольота, що летить по маршруту пошуку.


Через півмилі дорогою Картер пірнув у кущі якраз вчасно, щоб його не помітив джип. На відміну від інших автомобілів, які він бачив, цей був майже новим, і на бічні двері було нанесено логотип. LT, говорив логотип.


Лекс Таліоніс.


Картер прибув.


Він наблизився до підйому на дорозі і побачив, що тепер він підійшов до точки, де є перехрестя, що йде в напрямку схід-захід. Також були ознаки більшої кількості пішохідних стежок.


Одна конкретна стежка була добре утрамбована та покрита гравієм. Картер вирішив спробувати, як тільки проїхав ще один автомобіль із бичачим рогом. Слова були англійською, але він все ще не міг їх розібрати.


Наприкінці ґрунтової доріжки Картер побачив двох озброєних охоронців, що сидять у маленькій хатині: один читав борцівський журнал, а другий стриг нігті ножем. Картер помітив на передньому плані потужний трансівер. Ці люди можуть не викликати військової поваги, але вони були там, вони були озброєні і могли спілкуватися принаймні з одним іншим джерелом.


Ніку Картеру знадобилася ще година непомітного переходу через джунглі, що рідіють, щоб побачити, що було так важливо.


Піднявшись майже на чверть милі у висоту, Картер став на краю виступу і подивився на великий резервуар. Він був рукотворним, дороги були розбиті та розбиті. Не більше ніж на три фути над поверхнею резервуара була серія маскувальних мереж, через що вода була майже неможлива для перегляду зверху. Картер зупинився, щоб подивитись на карту Моссада. Яким би докладним і складним він не був, він обдурив камеру. Лекс Таліоніс, очевидно, був оснащений усім необхідним для виживання та запобігання виявленню.


Коли Картер спустився назад до перехрестя, він почув звук бичачого рогу, що долинав до нього.


Зупинившись, щоб прислухатися, він міг уловити випадкове слово, коли джип з гуркотом наближався: «… амністія… гість… гостинність… ми не робитимемо жодних ворожих дій…»


Гуркіт вертольота проносився джунглями. Картер чув, як він летить на малій висоті. Ще один баггі VW Baja покотився дорогою, врізавшись у бруд великогабаритними шинами. Водій був молодий, але сидів попереду з автоматом Калашнікова на лівому борту. Літній чоловік у формі виглядав втомленим від усіх воєн, у яких брав участь, а чи не від будь-якої конкретної.


Картер ще трохи послухав повідомлення, намагаючись зібрати воєдино більше. Спочатку він подумав, що це просто пропаганда для групи місцевих жителів, але потім він почав розуміти, що це послання було для нього. Люди з бичачим рогом звали його на ім'я! Потім він почув, як згадуються інші імена: Чеп Муньос і Сем Захарі.


Голос із бичачого рогу був обережний у поясненні речей. Нічого подібного "у нас є товариші". Це було тактовно та доброзичливо.


«Містере Нік Картер, ми запрошуємо вас приєднатися до нас. Нам нема чого приховувати. Ваші друзі прийняли нашу гостинність. Ви можете залишити свою зброю, якщо хочете. Це не проблема. Ми просто хочемо зробити вам джентльменську пропозицію. . "


Картер рушив туди, де, на його думку, виявив основну концентрацію LT.


Мегафон пропрацював майже годину, а гелікоптер продовжив пошук. Картер вважав за необхідне триматися подалі від дороги, дотримуючись її курсу і прикриваючись.


Приблизно через годину люди LT вдалися до іншого прийому. Коли Картер ховався від дороги, джип повільно їхав. За винятком водія, у якого на поясі була кобура, решта пасажирів не була озброєна. Найбільше Картера цікавили люди, що сиділи позаду.


Чепе Муньос курив сигару і почував себе комфортно у темряві. Поруч із ним сидів Сем Захарі, відмахуючись від диму. Жоден з чоловіків не був схильний до найменшого примусу.


Захарі жестом наказав візниці зупинитися і взяв бичачий ріг. Він представився і попросив Картера вийти. "Вони навіть дозволять нам взяти в заручники", - сказав Захарі. «Я переконаний, що зараз їм цікаві лише розмови».


Картеру не подобалася ідея відмовитися від переваги, особливо коли він наближався до мети. Не тоді, коли Безейденхаут підозрював, що вони відповідають за втрату стільки.


грошей як японських інвестиційних банкірів.


«Строго на підйом, Картер. Якщо ти увійдеш, ми зможемо зустрітися з Безайденхаут протягом години».


Картер був досить близько, щоб чути, як розмовляють Захарі та Муньос.


«Я говорю, що ми можемо стояти тут і пропонувати різні речі до кінця світу, але Нік Картер не відмовиться від переваги», - сказав Закарі.


«То що ж нам робити? Ці пендехо не чекатимуть весь рік, товаришу. І вони сказали, що також хочуть поговорити з ним».


"Ми ловимо їх на слові і говоримо з ними". – сказав Захарі. "Ми отримуємо всю можливу інформацію, а потім використовуємо наші можливості".


"А Картер?"


Захарі сказав із захопленням. «Напевно, ви вже розумієте, що все, що Картер коли-небудь робить, - це використовує свої можливості».


Захарі жестом наказав водієві їхати, і джип помчав вперед у наступний вечір.


Картер зробив ковток води з фляги та продовжив рух. Він довіряв Захарі та Муньосу, але в них були свої підходи, а в нього свої. Він не мав сумнівів у тому, що він теж побачить Піта Безейденхаута, але на його умовах.


19


Картер йшов, поки не почало темніти. Він підійшов до великого бункеру, який був складом запасів у джунглях. Він був закутий ланцюгом, замкнений на місці. Картер подбав про замок одним пострілом Вільгельміни з глушником. У процесі він виявив автомат і кілька обойм із боєприпасами. Він також знайшов мотузку та патронташі для перенесення боєприпасів.


Нова упаковка багнетів залишила його байдужим. Вирвавши одну з плівок Pliofilm та консервуючих жирів, Картер виявив, що це марно. Незважаючи на те, що ніж був справжнім скарбом у подібній місцевості, знадобився б годинник його відточування та обробки.


Зупинившись у кутку біля стіни з консервів, гранатометів та застарілого міномета, Картер побачив невеликий мотоцикл із двома фрикціонами NR-6 із колесами з важкими протекторами, необхідними для такої дороги. У баку була невелика кількість палива, але обшукуючи бункер, він знайшов велику металеву каністру з бензином. Він залив NR-6 та почав натискати на педаль.


Цикл затоплено. Картерові довелося його злити, а потім заправити, але все почалося з рівного гуркоту. Ось і вся секретність, але він подбає про це, коли виникне проблема.


Проїхавши ще двадцять хвилин NR-6, Картер дістався до вершини пагорба, де він побачив місце, куди, безсумнівно, були взяті Захарі і Муньос. Там було кілька великих будівель типу бараків, автобаз і одна велика хатина Квонсет із двома насосами попереду, ймовірно, один дизельний, інший газовий.


Він вийшов із циклу і продовжив йти пішки, час від часу зупиняючись, щоб перевірити, чи немає наростаючих підозр. Хтось стежив за ним. Він уже мав уявлення хто, але не чому.


Відрубавши велику довжину мотузки, він влаштував пастку на трав'янистій галявині, привівши в дію пристрій за допомогою молодого деревця. Він вів свій слідопит по колу назад через галявину, ретельно простежуючи свої сліди.


За кілька хвилин він почув лайку гортанною вуличною арабською мовою Бейрута. «Чорт! Найстаріший проклятий трюк у світі, і я закохався в нього!


Картер виявив, що видобуток висить біля його лівої ноги, намагаючись дістати ніж. Кіллмайстер швидко перехопив ніж і застромив його за пояс. Пістолет людини впав поза досяжністю.


Він виявив, що дивиться на похмурого парубка років двадцяти. «Я думав, що в мене непогано виходить, що я пережив багато з ізраїльтянами та цими проклятими ополченцями, і що мені робити, як не потрапити в класичну пастку всіх часів».


«Це трапляється з усіма нами», - сказав Картер палестинською.


"Ви?" - Запитала дитина.


«Ні, – сказав Картер. "Думаю, удача".


"Звичайно! Удачі!" Молода людина плюнув. Він втратив солідну особу, але був досить розумний, щоб розуміти, що в його нинішньому становищі жодні позерства чи лайки не покращать його становище.


Чи багато з вас практикують Самадхі? - спитав Картер.


Хлопець похитав головою. "Ти такий гарний, ти мені кажеш".


«Шість чи вісім».


Хлопець кивнув головою.


"Як ти впорався?"


«Абдул послав по нас. Решту вивели до Мексики. Деякі дії у горах».


"Чи є ще вас у дорозі?"


Хлопець кивнув головою. «Щоразу, коли Абдул отримує гроші, він посилає за додатковими».


Так Абдул веде джихад проти LT?


"Ти збираєшся вбити мене?"


"Ні, - сказав Картер, - якщо ти відповиш на мої запитання".


Картер кинув хлопчику свій ніж. На той час, коли він звільнився, він був вдячний за цигарку. «Ці свині Lex Talionis, вони спалили ОВП за великі гроші. Абдул каже, що вони заплатять за це. Він має намір повернути це».


"Хлопці, ви зробили бомби ще у Центрі мистецтв?"


«Вони були гарні, чи не так? Я їх зробив».


"Хтось міг постраждати", - сказав Картер.


«Я говорю вам, я знаю, що роблю». Раптом до дитини дійшло, що Картер, мабуть, американець. "На кого ти працюєш?"


"Ви ніколи про них не чули", - сказав Картер. "На даний момент ми на одному боці".


"Ми ні на чиєму боці, - сказав хлопчик, - крім своєї".


«Я хочу, щоб ти передав мені повідомлення Самадхі. Ти зробиш це? Ти скажеш йому, що це від Майстра вбивств?


Як називається твоя вулиця? "


Ви могли б сказати це, так. Я хочу, щоб ви сказали Самадхі, що Лекс Таліоніс узяв трьох заручників, японців».


"Чорт, ми це знаємо".


"Так, але ти знаєш, що я їх відпустив?"


"Ви отримали величезний викуп".


Картер похитав головою. "Я нічого не отримав."


Хлопець недовірливо глянув на Картера. «Ви дозволили заручникам піти? Даремно?»


Картер кивнув головою. "Тепер є п'ятдесят на п'ятдесят, що Лекс Таліоніс думає, що це зробили ви, хлопці".


«Ми не відпустили б їх. Це величезні гроші. Зброя. Політичний тиск».


«Я попереджаю вас, – сказав Картер. "Будьте уважні. І ще дещо. Тримайтеся подалі від мене. Чи можу я довіряти вам розповідати ці речі Самадхі?


"Звичайно", - сказав хлопчик, знову почуваючи себе наповненим собою.


"Звідки я знаю, що ти скажеш?"


«Американець, який говорить арабською, як ти, думаєш, я б упустив шанс розповісти про це?»


"Я думаю, тобі, напевно, доведеться пояснювати, якщо я візьму твої Найкі".


Хлопець глянув на свої туфлі.


Картер зробив рух Вільгельмін.


Дитині довелося показати Картеру, що в цьому немає нічого страшного. Він зняв свої кросівки і зневажливо відкинув їх убік.


"Скільки тобі років?"


"Шістнадцять."


"Тобі не шістнадцять".


"Ну, вони всі приймають мене за шістнадцять".


"Напевно, до чотирнадцяти", - подумав Картер, повертаючи хлопцеві пістолет. У багатьох місцях світ був важким. Ліван. Нікарагуа. Перу. Але Картер все ще вважав, що чотирнадцять – це замало для такого дорослішання. "Ідіть, - сказав він, - і стережіться змій".


Очі хлопця зустрілися з Картером, ніби він казав, що в Бейруті він був у гірших неприємностях, і Картер вважав, що це справді так, але Вбивця турбував його через змій.


Картер махнув Вільгельміне йому, і він обережно рушив через ліс. Картер знав, що незабаром у якогось молодого новобранця Лекса Таліоніса не буде пари черевиків, а цей арабський хлопець з'явиться з парою польових черевиків, які відрізнятимуться від Найків та Рібоксів його товаришів. Саме на це й розраховував Картер.


Через дві години Картер проник у те, що, на його думку, було основним табором ЛТ. Ряд будівель, схожих на казарми, було згруповано навколо великого відкритого амфітеатру. Проходячи повз вартових на посаді, Картер переходив від будівлі до будівлі, поки не почув голос Чепе Муньоса. Протерши обличчя брудом, Картер ризикнув поглянути у вікно. За столом сидів Муньйос і курив сигару. У кімнаті з ним був блондин середнього зросту в окулярах у золотій оправі. На ньому були коричневі штани та сорочка, а також кепка з качиним дзьобом. За високим носовим акцентом Картер міг сказати, що він південноафриканець.


Піт Безайденхаут.


Витягнувши з гаманця один із плоских мініатюрних пристроїв, Картер зміг виправити внутрішню розмову, не ризикуючи здатися.


«Я знаю вас, Муньюсе. Я знаю вашу роботу, вашу здатність надихати людей. Подумайте, що це може зробити для нашої операції, якщо ви приїдете та приєднаєтесь до нас».


«Привіт, друже, – сказав Муньос, – двадцять п'ять років кубинської революції, можливо, не найстабільніший вид гарантії зайнятості у світі, але ви, кішки, тільки починаєте, і у вас немає нічого твердого, що могло б вас врятувати».


«Ах, але в цьому вся краса», - наполягав Безейденхаут. «Є все, що може побажати така людина, як ви. Стимули. Можливості. Мій план – це суть капіталістичного винаходу. Було кілька великих компаній, заснованих на так званій багаторівневій структурі. Ми не пов'язані жодним віросповіданням чи політичним покликанням, крім нашого Ми – боєць, еквівалент аналітичного центру. У яку армію людина може реінвестувати свої заробітки? Будь одним із моїх капітанів, Чепе, і до кінця року ти станеш багатою, задоволеною людиною».


"Звідки всі ці гроші?" - Запитав Муньос.


«Добре, що ви спитали. Це практично. Я маю список клієнтів».


"Клієнти?"


«Люди. Групи, які готові платити велику суму грошей за проведення заходів».


"Терористичні події, Безейденхаут?"


«Події розмаху. Події, які привернуть увагу решти світу. Незабаром в елітному корпусі з'являться тисячі людей. Найкращі з усього світу. Чоловіки, які мешкають і працюють тут, працюють під владою братства. Лекс Таліоніс. Закон лева. Це буде поза законом, і це буде доречним, тому що ми знаходимося в джунглях. Але у джунглях будуть кондомініуми. Кожен, хто приєднається до нас, матиме власний будинок. Там буде всі зручності, що підходять для такого гарного персоналу”.


«У вашому братстві, Безейденхаут, чи будуть якісь чорні лідери?»


"Чому ви думаєте про таку дурість?"


«Бо ви родом із місця, де багато такої дурниці».


«У Lex Talionis мої люди просуватимуться строго за заслугами. Якщо чорний чоловік привабить значних клієнтів, то він обов'язково отримає прибуток. Якщо він готовий піти на великий ризик, то йому будуть надані великі нагороди».


«Я давно займаюся політикою, - сказав Муньос, - і за моїми спостереженнями, ви схожі на одну з цих операцій, де у вас може бути дві, три барракуди та золота рибка в одному затоні».


При цьому напруженні і тиску хтось збирається отримати золоту рибку на обід, але, наскільки вам відомо, барракуди можуть збити один одного за цей привілей».


«Ба, не будьте настільки впертими у своїх розмовах про політику та народні казки. Послухайте мене, Чепе Муньюсе. Ось моя пропозиція. Виберіть валюту. Швейцарські франки. Японські єни. Долар. Крюгерранди. Я гарантую вам двох. тисячу на місяць як базове покриття. Навіть якщо ви нічого не робите, ви приносите стільки. Але коли ви, як один із моїх капітанів, приносите інший дохід, у вас буде частка у сімнадцять із половиною відсотків. Ви бачите як це працює? Безейденхаут почав зачитувати список. Взяти в заручники нафтового шейха з ОПЕК. Мінувати гавань у Сіднеї, Австралія. Бомбувати дамбу Боулдер у Неваді. А ось мінувати греблі в Нідерландах. Це все вигідні пропозиції, зроблені людьми, які можуть виграти щось від них”.


«Я бачу, що ви відмовилися від свого положення в алмазному картелі через можливість працювати з купою невдах і бовдурів».


"Бозос?"


"Вираз, Безейденхаут, яке показує відсутність мислення у вирішальні моменти".


"Так ти відмовляєшся від моєї пропозиції?"


«Гей, - вигукнув Чепе Муньос, - я сказав це, чувак? Ти просто повинен дати мені більше часу, щоб подумати про це, правда? Ось що я тобі скажу, я повернуся на Кубу, пережовую це з Доком Фіделем, Добре?


Південноафриканець холодно глянув на нього. «Ваш гумор так само збочений, як і ваша політика, Муньйос. Охоронці тут! Заберіть цю людину і замкніть її. Завтра, після того як ми розберемося із Захарі та Картером, ми вирішимо, що з ним робити».


Усміхненого Чепе Муньоса вивели з кімнати. Картер вислизнув у ніч і лежав, чекаючи. Коли загін LT-солдат із дитячими особами вивів здоровенного кубинця і повернув до масивної шлакобетонної будівлі, Картер відкрив вогонь. Він убив двох охоронців, перш ніж вони довідалися, що в них стріляють. Решта четверо, як він і очікував, у паніці впали на землю, залишивши Чепі Муньоса на мить забутим. Великий кубинець рушив, як ошпарений кіт, і майже дістався до укриття першої будівлі, перш ніж охоронці довідалися, що він рушив.


"В'язень, ув'язнений!"


"Бери його, дурні!"


Усі четверо кинулися в погоню за кубинцем, забувши про Картера. Вбивця вбив ще двох двома повільними пострілами. Інші двоє знову вчепилися в бруд. Ще до того, як вони підняли голови, Муньос зник у тіні, а Картер був за сотню ярдів від свого первісного квесту. Чепе Муньос подбає про себе. Настав час знайти Захарі. Він продовжив огляд будівель у комплексі, але не зміг знайти кудлату людину з ЦРУ. Вони його закінчили? - подумав Картер. Відвели його до іншого місця?


Він рушив просто на схід, шукаючи місце іншого резервуара на карті Моссада. Це може дати йому гарну ідею, коли настане час прибрати це місце з карти. Це також дало можливість оцінити кількість сил ЛТ у цьому районі. Поки що він нарахував близько шестисот.


Дійсно, там був ще один комплекс, і Картер побачив його контури в темряві. Він почав наближатися до нього, але його зупинив звук пострілу.


Стрілянина велася з півдня, з пістолетів та автоматичної зброї. Картер гадки не мав, хто були бійцями. Наскільки він знав, це міг бути молодий арабський хлопець із групи самадхи, який намагався повернути собі свою честь та якесь взуття.


Картер підійшов якомога ближче до перестрілки, рухаючись від укриття з дерев та невисоких кущів. Він дістав інфрачервоний приціл і спробував виправити ситуацію, але надто далеко, щоб щось побачити.


Він підійшов ближче, використовуючи звуки пострілів, щоб приховати свої менш контрольовані рухи. Знову витягнувши приціл, він виявив двох солдатів Лекса Таліоніса з автоматичною зброєю.


До них притиснули когось, хто, проте, добре справлявся з ними, змушуючи їх підстрибувати, відкидаючи їх назад, змушуючи йти з височини.


Один із солдатів LT спробував виконати обхідний маневр і отримав травму за ліве плече.


Картер спіткнувся про перешкоду і сам вистрілив із людини, в яку стріляли LT. Він вирішив, що настав час вибратися звідти, повернутися назад і подивитися, чи зможе він дізнатися, хто це був за цими LT.


Пригнувшись, він почув знайомий голос, який не міг вловити, лайка в ночі, потім пішов ще один лютий спалах вогню і тупіт ніг по гравію та каменю. Картер чув, як із заходу прибувають ще двоє LT. Вони розраховували на несподіванку, рухалися на животі, виглядаючи так, ніби пройшли двісті, триста годин на якомусь курсі команди. Вони непомітно зайняли свої позиції, але коли відкрили вогонь, все, що вони зробили, - це розірвали дерево на шматки. Їхня мета ухилилася від них, зробила півколо і досягла деякої висоти над двома іншими LT. Шквал пострілів потрапив до одного із здивованих LT і змусив його замерзнути.


Ким би вони не були, він знав, що робити у битві, і все починалося.


ніби він міг взяти всіх чотирьох LT.


Потім Картер почув знайомий гортанний голос лайки і побачив кинутий з огидою пістолет. Троє LT вирішили, що їх жертва спіймана. Вони відкрилися йому. Один із них, великий хлопець із тонкими, як олівець, вусами, був безмірно здивований. Пролунав ще один пістолет, потрапивши в груди Уса. Хлопчиків LT залишилося двоє, вони нервували і засмучені. У них було багато снарядів, і вони не проти вистрілити.


Картер підійшов досить близько, щоб витягнути приціл та подивитися, що відбувається. Бійці ЛТ були озброєні автоматами Калашнікова. Тепер вони тримали видобуток у страху, хоча, судячи з того, як вони йшли до неї, була велика ймовірність, що вони зловлять один одного через свою необережність.


Вони відкрили вогонь, витрачаючи багато набоїв. Картер побачив їхню видобуток і захопився зав'язаною ним битвою. Навіть отримавши удар з однієї зі штурмових гвинтівок, він піднявся, використав дворучне захоплення і зробив два швидкі постріли, якими потрапив один із солдатів LT.


Той, хто вижив, LT був дійсно захоплений цим, стріляючи взад і вперед по всьому, що було видно. Тоді все було скінчено. Один молодий солдат LT залишився, важко дихаючи, заряджений адреналіном і страхом, вже думаючи, як він збирається уявити свою історію. Щоб упіймати Чепе Муньоса, знадобилося четверо з них.


Все ще важко дихаючи, LT, що вижив, кинувся до лежачого Чепи і почав витягувати свій ніж.


Картер використовував інфрачервоний приціл, щоб ретельно прицілитися з Вільгельмін. За потребою це було захоплення однією рукою. Картер затримав подих і зробив один постріл. Вільгельміна різко гавкала вночі.


Пролунав зойк гніву і здивування LT людини, коли він кинувся обличчям вниз поряд з людиною, труп якої він збирався понівечити.


Картер не міг сказати, чи є в Муньосі життя чи ні. Якийсь час він стояв поруч із кубинцем. «Приємно тебе знати, аміго, - сказав він. “Я не забув наш пакт. Я їх отримаю».


Тепер Картер мав достатньо зброї та боєприпасів. Йому не довелося турбуватися про перевірку трупів LT.


20


Нік Картер уважно оглядав будинки в сусідньому будинку, сподіваючись знайти слід Захарі.


Безейденхаут міг би зробити своєю головною метою змусити людину із ЦРУ прийти до Лекса Таліоніса. LT міг зробити Захарі пропозицію. А Захарі, сам собою багатий, розсміявся б, і, очевидно, з Безайденхаутом цього ви не зробили. Ви не сміялися з нього і не ігнорували його пропозиції.


Картер міг би бути в цьому один.


Він проминув патрулюючого і рушив до місця приблизно за сто ярдів від деяких будівель. Було три чи чотири дерева, включаючи один згнілий пень, що саме підходило для цілей Картера. Обережно склавши долоні, він закурив цигарку і пустив дим у пень. Він покрив половину будівель у комплексі і вирішив, яке з них він дивитися далі, перш ніж виїхати.


Коли він почув свистячий звук, він мало не засміявся. Він зробив останню затяжку сигарети, загасив її та ретельно знищив усі сліди. На той час в одну з будівель, яку Картер уже перевірив, пролунав гучний удар. Удар спричинив невеликий вибух і з'явилося багато білого густого диму. Ще один свист та ще один снаряд потрапив до будівлі.


Картер був упевнений, що це Самадхі та його хлопчики завдали удару по табору LT.


Чоловіки вибігали з сараю, відганяючи дим, хапаючись за зброю. Ще один снаряд вилетів з вогневої позиції, врізався в хлів і викликав найсильніший вибух на сьогоднішній день.


Картер чув багато криків іспанською, французькою та англійською мовами. Чоловіки Lex Talionis намагалися сформувати групу та розпочати якусь контратаку.


Снаряд потрапив у дах іншої будівлі і зайнявся настільки, що Картер подумав, що йому краще відійти на деяку відстань. Незважаючи на загальне замішання, не мало сенсу ризикувати тим, що його помітять патрулі. Він попрямував до найдальшого з сараїв, який хотів перевірити. Вибухнула стрілянина, і на мить він опинився під градом пострілів, але останній снаряд потрапив у будівлю прямо на даху, заповнив його димом і спричинив нищівний вибух.


Картер бачив до двадцяти солдатів LT зі зброєю, яка стріляла у все, що рухалося. Праворуч від нього хтось крикнув: «Ось воно! У цих свиней був гранатомет та базука!»


Поряд з палаючими або димними будинками кілька людей, не знайомих з хімічними вогнегасниками, намагалися загасити пожежі. Повітря було наповнене димом та різкими запахами. В одному сараї, напевно, зберігалися боєприпаси. Його струсонула серія вибухів, що знищили всі внутрішні опори. Кімната впала, посилаючи в нічне небо ще більше іскор та полум'я.


Коли Картер наблизився до задньої будівлі, він почув шум. «Гей, іди сюди! Тобі ще не належить йти. Бос все ще хоче поговорити з тобою. Є ще щось, на що варто подивитися».


У вікні з'явилася постать, підвернулась і вдарилася об раму склом. Сем


Захарі приземлився зовні, обтрусив частину скла з плечей і рушив у дорогу.


«Гей! Я повинен стріляти, якщо ти не зупинишся!


"Стріляй геть", - крикнув Захарі. "Я не зупиняюся".


За Захарі було зроблено два попереджувальні постріли, але він не зупинився і не озирнувся. Картер нахилився до нього, нахилився до будівлі, знайшов камінь і жбурнув його. Камінь привернув увагу Захарії. Він підвів очі, побачив Картера і посміхнувся. "У мене немає зброї".


"Пізніше", - сказав Картер. "Ми вам принесемо".


Вони зробили приблизно півмілі між ними та активною ділянкою, перш ніж зупинитися, щоб надолужити втрачене.


"Я так розумію, вони зробили вам пропозицію", - сказав Картер.


"Ми ще не досягли цього". Захарі пояснив. «Безейденхаут хотів, щоб я був присутнім на операції. Він просувався повільно, намагаючись справити на мене враження всіма ресурсами. Він також думав, що я буду хорошим служителем у цій галузі. Рахунки витрат. Поїздки. Зустріч із безліччю потенційних клієнтів. Я думаю, він зробив Чепе своєю людиною в полі”.


«Як вийшло, що вони розділили тебе та Чепе?»


“Психологія. Якщо один із нас поїхав, то інший був би вірогідним. Ті ж хитрощі, що і коли ви йдете купувати нову машину».


"Не зовсім так", - сказав Картер і розповів Захарі, як Муньос купив його в LT.


Захарі якийсь час спостерігав за ним. "До біса, підемо за ними".


"Я набагато випередив вас", - сказав Майстер Кілл.


"Мій голос". Закарі сказав: Ми закінчимо те, що почали сьогодні вранці. Давайте виведемо з ладу якнайбільше автомобілів».


Картер погодився. Вони розклали карту Моссада та встановили дві точки зустрічі.


«Наскільки я розумію, – сказав Захарі, – єдина причина для того, щоб привести Безейденхаута, буде в тому, що він не постраждає дорогою. Ви стежите за мною?


Картер кивнув головою. «Я хотів би поговорити з ним, якщо це можливо. Уточніть деякі деталі. Вдалині пролунав ще один приглушений вибух. "Ви можете помітити невелику допомогу від Абдула Самадхі", - сказав Картер. «Він прагне помсти та справедливості». Він віддав Захарі свій автомат і патронташ з патронами, потім повернувся, щоб подивитися, що залишилося від комплексу, який зазнав бомбардування Самадхі та його банди.


У солдатів LT в уніформі виникли проблеми з контролем над вогнем, розкладанням уламків та спробами вберегти полум'я від чогось вибухонебезпечного. Картер бачив проблему. Деякі з офіцерів могли дійти до звання сержанта в деяких арміях, але вони явно не були лейтенантами чи капітанами, стояли там, лаючи своїх людей і кричали все голосніше і голосніше.


Картер повернувся до однієї із великих автостоянок. Тут йому довелося вступити в контакт із охороною. Їх було близько дванадцяти, які різною мірою патрулювали, спостерігаючи за сектором парку та, в одному випадку, виконували фактичний ремонт командирської машини.


Кіллмайстер вивів Х'юго і підійшов до найвіддаленіших зі стражників, до великих транспортних військ. Картер ударив чоловіка прямо в шию і швидко занурив тіло в кузов одного з великих транспортних засобів.


Він перерізав паливопроводи на двох великих машинах і перейшов до наступного охоронця, якого він зміг подолати затисканням шиї і, нарешті, гострим ударом кролика. Не ризикуючи, Картер використовував ремінь та патронташ, щоб закріпити його. Автоматична зброя цієї людини стала гарною заміною тому, яку Картер дав Захарі. Картер набрав кишені скріпок.


Він списав дві вантажівки та джип, перерізав паливопроводи на іншій і тепер почав наближатися до двох баггі VW Baja. В одному з них спав охоронець, і Картер вирішив, що намагався максимально використати свою удачу. Він повернувся до найдальшої точки, з якою працював, протер ганчіркою пролите паливо, клацнув запальничкою і дістав ліхтарик.


Дві вантажівки відразу ж зловили, і слід з пальним швидко привів до інших, паливо, що горить, почало видавати рев. Хтось помітив полум'я і почав кричати. Незабаром клич підхопили інші. Картер зупинився, щоб подивитися, поки не стало зрозуміло, що буде багато пошкоджень, потім він розтанув від світла і попрямував до основного комплексу, де підслухав розмову між Безейденхаутом і Чепе Муньосом.


Він обережно прорізав амфітеатр просто неба і повернувся у великі бараки. Тепер рух був важчий. Кадри LT були задіяні у створенні патрулів.


Пробираючись до стіни будівлі, він поставив пристрій, що підслуховує, на дерев'яну планку. Пристрій відразу ж витяг звук знайомого голосу. «Ми щиро раді бачити вас з нами, навіть незважаючи на незначні незручності, що здаються».


«Мені здається, ваша система безпеки не така вже й хороша для організації вашого розміру». Голос належав Рейчел Порат, і в її тоні була нотка зневаги.


Піта Безейденхаута ніхто не пошкодував. «У такій великій організації є багато невирішених питань, але я можу запевнити вас, що маю потужний комітет з безпеки. Андерс Ковен, мій керівник


, працював із деякими великими багатонаціональними організаціями”.


Рейчел Порат насмішкувато посміхнулася. «Очевидно, Абдул Самадхі може прийти до вашого табору і влаштувати пекло, коли захоче. Це змушує мене запитати себе, чому така хороша організація, як ваша, не може впоратися з невеликою бандою ОВП. Це також змушує мене запитати себе, що ви могли б взагалі це могло б нас зацікавити”. Рейчел справді виливала це зараз.


«Чи бачите, – сказав Безейденхаут, – ви забули очевидне. Якщо ви хочете зробити щось делікатне або делікатне, ви повинні бути заздалегідь впевнені, що ваша безпека чудова і що немає зрадників. Коли ваш народ, наприклад, ліквідовано Абу Джихад..."


"Немає жодних доказів того, що ми брали участь у цьому", - заперечила Рейчел.


Безейденхаут засміявся. "Весь світ є доказом, моя дорога леді. У світі немає країни, яка б не думала, що ви, люди, зробили це просто тому, що ви не заперечували це вчасно. Але послухайте, давайте перейдемо до деяких особливостей. У нас у Лексі Таліонісе два з найелітніших бойових загонів, один з них у цей самий момент прямує в Північне море, щоб організувати захід на нафтовій платформі, але я не можу сказати вам нічого, крім цього, з міркувань безпеки, але коли світові заголовки лопнуть, ви скажете собі : «Про цю саму подію мені розповів глава Lex Talionis.


«Продовжуйте, – сказала Рейчел Порат.


«Мій другий бойовий загін ось-ось стане причиною історії авіації. Відбудеться катастрофа – можна сказати, трагедія – і великий виробник пасажирських літаків буде дискредитовано на шкоду своїм ринковим позиціям». Настала пауза, і Картер захотів побачити вираз обличчя ізраїльського шпигуна.


«Я ясно бачу вашу зневагу на вашій особі, але подивіться на американців та їхні скандали з міністерством оборони. Тут на карту поставлено великі гроші, а організації готові вдатися до радикальних заходів для досягнення своїх довгострокових цілей».


«Тож переходьте до справи», - сказала Рейчел.


«Справа в тому, що я прошу вас приєднатися до мене. У вашій професії не так багато добрих жінок. Ви далеко підете».


«І жити тут, серед усіх цих покидьків людства, які не можуть знайти роботу інакше, як продати свої душі?»


«Моя люба, ти не розумієш. Це буде головна база Лекса Таліоніса, але немає причин проводити тут час, окрім випадкових стратегічних зустрічей. Ви, безсумнівно, віддаєте перевагу теплому клімату. Скажіть правильне слово і цього разу наступного тижня ви будете в кондомініумі в районі Пасіфік-Хайтс у Гонолулу, з одного балкону відкривається краєвид на Даймонд-Хед, а з іншого – на пляж Вайкікі».


"І я вважаю, якщо я правильно розіграю свої карти, - сказала Рейчел, - у мене буде якийсь бюджет на одяг, щоб я могла виглядати так, як ви хочете, коли ви приїдете в гості".


«Ідея спала мені на думку. Ви привабливі, а я чоловік».


Картер почув протяжний звук неповаги – вітання Бронкса. Він придушив сміх, підвівся, поклав підслуховуючий пристрій у гаманець і зібрав зброю. Пора було забиратися звідти.


"Ти там!" - Сказав голос ззаду. Тобі тут не місце. Хто ти? Що ти робиш?"


- Особиста охорона Безайденхаута, - швидко сказав Картер. Він повернувся і подивився на великого бородатого чоловіка з товстими губами, одягненого в оливковий одяг, польових чоботях та яскраво-червоному береті.


«Ти один сучий розумний син, щоб вигадати таку відповідь, - сказав чоловік, - але він не змивається». Він націлив свій автомат на Картера. «Я Андерс Ковен, особиста охорона Безейденхаута, і я нічого про вас не знаю. Думаю вам краще піти зі мною». Він вказав на Картера своїм пістолетом. «Ви, мабуть, Картер. Не зайшли б трохи побалакати, чи не так? Довелося все робити по-своєму, чи не так? Чорт! Це ти підірвав автопарк».


Картер мав зброю і потенціал для несподіванки. Справи не були б кращими, а могли б стати набагато гіршими. Він попрямував до Андерса Ковена, який жестом наказав Картерові кинути зброю.


Картер жбурнув автомат Ковена в коліно, впіймав його колючим, несподіваним ударом, а потім кинувся на Ковена. Він ударив ногою по ніжному коліну і змусив людину вити. Зсередини сараю Безейденхаут почув свого охоронця. «Це ти, Андерсе? Там усе під контролем?


Великий охоронець вдарив Картера пістолетом, явно бажаючи розім'яти його по колінній чашці або кісточці. Картер зробив ривок, щоб уникнути удару рушниці Ковена, потім стрибнув у груди Ковена, з силою впіймавши його обома ногами і збивши здоров'я на землю.


"Відповісти мені, Андерсе!" Безайденхаут зателефонував.


Андерс Ковен збирався це зробити, але Картер вивів Х'юго.


Ковен відповів гортанним ревом гніву.


Картер зайняв позицію для кидка і зробив кидок з-під ніг, який упіймав Ковена саме там, де він хотів, щоб Х'юго пішов. Горло. Здоров'як потягнув Х'юго, звільнив його ривком і, на свій жах, побачив, що він зробив для себе так само погано, як і вони.


Кров ринула з горла Ковена. Велика людина тепер нічого не могла зробити, крім як лежати і булькати.


У дверях з'явився Піт Безейденхаут із «люгером» у руці. Він перевів погляд з Андерса Ковена на Картера, відразу вловивши ситуацію. «Отже? Нік Картер, я сказав би».


Картер кивнув головою.


«Ви не увійдете. Ви навіть не станете говорити чи слухати пропозицію. Я жорстка людина, але по-своєму справедлива». Він на мить розвів руками, ніби демонструючи свої чудові риси. «Чому ви навіть не слухаєте? Хіба ви не знаєте? Це перша організація такого роду. Вона виходить за межі нації та раси».


"Чи має це?" - сказав Картер. «Розмови з такими людьми, як ви, не приносять багато користі. Дювальє на Гаїті був настільки впевнений у своїй правоті, що навіть коли вони скидали його, він намагався їм пояснити. Коли група селян влаштувала акцію протесту в Чилі, Піночет був такий обурений їхньою точкою зору, що хотів, щоб вони були покарані за те, що посміли не погодитись із правдою – його правдою».


Він бачив, як на лобі Безайденхаута захворіла вена. «Це могло бути такою приємною угодою для потрібних людей, Картере. Вона все ще може розвиватися і мати таку ж міць, як будь-яка організація, яку будь-коли знав світ».


"З тобою як голова?" - спитав Картер, хитаючи головою.


“Це була моя ідея, мій план. Покажіть мені того, хто розумніший, краще підготовлений до цього. Я особисто піду до цієї людини і зроблю їй або їй пропозицію, яка є суттю справедливості». Його очі світилися, як вугілля, що тліє. «Покажіть мені таку групу, яка розпочала з таких великих грошей. Більшості груп доводиться чекати, доки вони не досягнуть великого успіху, перш ніж залучати фінансування. Я приніс великі суми із самого початку».


Картер кивнув, похмуро нахмурившись. «Половина цих грошей була викрадена з інших джерел. Вони не були передані чи навіть надані у борг. Я дуже мало співчуваю силам алмазної безпеки, бо бачив, що вони зробили. Але ви навіть украли у них, твій власний народ”.


Ти не розумієш африканерської особистості, Картер. Вони або дуже флегматичні і консервативні, або мають неймовірну уяву. Забути проблему з чорними, якби ти взяв усі гроші в країні та розділив їх порівну між Африканерами, через рік половина з них буде дуже багатою, а інша половина – дуже бідною».


Безейденхаут спостерігав, як Андерс Ковен востаннє судомно смикнувся перед смертю. "Чорт тебе забирай, Картер", - сказав він. «Настав час для Лекса Таліоніса. Це те, чого хочуть люди. Ви бачите це у всьому світі. Якби хтось начебто вас прийшов, якби до нього приєдналися потрібні люди, це було б нестримно».


Він клацнув клямкою свого люгера, підняв зброю і направив її на Картера. Картер не міг витягнути Вільгельміну або отримати автомат. Єдиним рішенням було поставити якнайбільшу відстань між Безейденхаутом та його «Люгером». Картер пірнув у бік будівлі та в тіні. Тремтячи руками і ногами, він зробив більше рухів уперед. Ніч була розділена ревом стомлюючого люгера Безейденхаута. Перший постріл був завширшки приблизно на десять футів, але другий постріл був на відстані менше шести дюймів.


Коли Картер спробував піти із зони досяжності Безейденхаута, чоловік Лекс Таліоніс зробив ще один постріл, який зім'яв руку Картера, перш ніж він дістався до темряви та безпеки.


Безейденхаут все ще стріляв, волаючи про допомогу. Картер витяг Вільгельміну і зняв запобіжник. Він обійшов будинок якраз вчасно, щоб зустріти двох солдатів LT, кожен з яких мав автоматичну зброю. Він вистрілив у одного, перш ніж вони зрозуміли, що відбувається. Другий спробував сховатися і почав лаятись, коли настав час забиратися (він відключив автомат).


"У тебе є вибір", - крикнув йому Картер. «Залиш свою зброю та патронташ з обоймами, і ти підеш звідси живим».


Людина LT, здавалося, замислилася на мить. «Гей, мужику, звідки я знаю, що ти не дражниш мене?»


«Мені не потрібний твій пістолет. Візьми його і забирайся звідси. Маєш п'ять секунд».


Чоловік LT вилаявся, кинув пістолет, порився в кобурі, витяг свій 45 і полетів у ніч. Картер налетів на кинуту зброю та перевірив безпеку. Нічого. Картер витяг обойму і побачив, у чому проблема. Перший снаряд в обоймі несправний. Він витяг його, одного разу клацнув ударником, зрушив запобіжник і знову вставив обойму. Він натиснув на курок і із задоволенням вистрілив успішною чергою.


На той час, як він повернувся на те місце, де залишив Андерса Ковена, біля ряду машин виникла метушня. Ункефер, людина, яку Картер бачив у Беліз-Сіті, намагався завести джипи. Один за одним терпіли невдачу, і Ункефер, нарешті, поклав руку йому на стегно і сказав Безайденхауту: «Чорт забирай, шефе, всіх цих ублюдків полагодили!»


Безейденхаут увірвався в один із широкосмугових військових транспортів, сів у нього і почав заводити запалювання. Незграбна машина рушила, і Безейденхаут почав вигукувати якісь інструкції.


Через деякий час двоє чоловіків вивели Рейчел Порат зі зв'язаними за спиною руками. Її помістили у військовий транспорт. Безейденхаут, тепер із патронами 45-го калібру з кожного боку, сів на носій і помчав у східному напрямку.


Картер якийсь час дивився на Ункефера. Навколо нього стояла група людей у формі. "Ви чули, куди він іде", - сказав він деяким із них. «Ви хочете поскаржитися на те, що вам платять і у вас є цікаві завдання, це місце, куди вам потрібно».


"Куди ти йдеш?" - Запитав один з них.


«Не знаю, як ви, хлопці, – сказав Ункефер, – але я взяв бонус за реєстрацію та погодився на роботу. Прямо зараз я спробую навести тут лад і встановити якусь систему. і керувати цією проклятою організацією, як чимось, чим ми можемо пишатися. Хлопці, чи є у вас скарги? "


Чоловіки якийсь час стояли з щелепами, що відвисли, потім кивнули. «Добре, – сказав Ункефер. "Давай продовжимо".


Картер знайшов труп Ковена, забрав Х'юго і подався шукати мотоцикл, який він сховав. Тут Ункефер чекала нелегка битва. Ця група виглядала деморалізованою.


Картеру знадобилося двадцять хвилин, щоб довести велосипед до більшого комплексу. За винятком автомобілів, які він та Захарі відключили, тут все виглядало більш упорядковано, і Картер зауважив, що у кожної будівлі виставлено охорону. Перш ніж кинути велосипед і знову вирушити в дорогу, Картер уважно подивився на військовий транспорт з Безейденхаутом та Рейчел Порат. Він побачив його вдалині, що сидить під захисним світлом дугового світла, що охороняється двома чоловіками з автоматичною зброєю.


На даний момент здавалося, що з LT все під контролем. Картер повернув на схід і втік за деревами, що дало можливість відкрити вогонь у невеликій сараї. Він ретельно спланував свій шлях, зісковзнув із запобіжника на автоматі та зруйнував ніч довгою чергою.


Люди Lex Talionis відреагували швидше. Група із трьох людей рушила до позиції Картера. Він наслідував свій план, перемістившись приблизно на двадцять ярдів вправо, випустивши ще одну чергу, а потім знову повернувшись вліво. Він зробив ще одну довгу чергу в будівлю, а потім відкрив вогонь по будівлі поруч із ним, намагаючись створити враження, що його принаймні двоє працюють над перехресним вогнем. Люди Лекса Таліоніса почали стріляти за позицією Картера. Ще двоє LT сказали Картер саме те, що він хотів знати. Вони рушили до центру найбільшої будівлі в комплексі, тримаючи зброю напоготові. Це безперечно було те місце, яке хотів Картер, місце, куди Безайденхаут відвіз Рейчел Порат.


Він облетів територію, обприскуючи будівлі в межах її досяжності, виводячи на полювання більше людей. Не було сенсу давати їм відпочивати зараз. На думку Картера, кожна атака, кожен постріл по LT наближали групу до хаосу та остаточної руйнації.


І якщо він правильно розрахував час, на LT чекав ще один сюрприз.


Картер обприскав будівлю, яка виявилася кухнею: невелика пожежа почалася в невеликій кількості рослинної олії, і, на задоволення Картера, коли LT вирушив зигзагом, щоб дістатися до будівлі і розібратися з горінням, з автоматичного вогню пішла хвиля. з півдня, зашиваючи будівлю, в яку Картер ударився кілька разів. Пролунав брязкіт скла і запах гару.


Картер почув, як Безайденхаут на когось ревів. "Мене не хвилює, скільки їх там, я хочу, щоб ви отримали їх, це зрозуміло?"


Інше джерело автоматичного вогню не стало для Картера несподіванкою. Це має бути дуже довгоочікувана підтримка Сема Захарі. Спираючись на ще одну чергу з півдня, Картер зигзагом перетнув двір, ризикуючи підпалити, але опинившись у межах досяжності головної будівлі.


Перш ніж він встиг відкритися, із заходу посипалися автоматні черги. Це був не такий стійкий спрей, що змусило Картера подумати, що людина, яка стріляла, була більше любителем. "Можливо, це був один із підлітків Самадхи", - подумав він.


Картер обійшов довкола, щоб подивитися, хто його остання когорта. На мить його притиснули двоє солдатів LT, але допомога прийшла з тилу. Прикриваючий вибух відкинув солдатів LT, скинув одного з них і дозволив Картеру повернутися до укриття у групі дерев. За кілька хвилин до нього приєднався Сем Захарі.


"Хто ще там?"


«Я думав, ви можете сказати це за неправильним, але точним малюнком. Це Марго, і я думаю, що має задатки натурального».


Захарі простяг Картеру велику металеву каністру. "По одному на кожного з нас", - сказав він. Це від ООП, і це запальна бомба. Я думаю, нам слід знову довести це місце до рівня барбекю, а потім ми можемо просто зіштовхнути їх з грані».


Картер якийсь час вивчав запальну бомбу, обчислив запобіжник на ній, а потім кинувся до великої будівлі. "Прикрий мене!" він закричав.


Закарі відповів чергою праворуч від Картера. Вдалині Марго Уерта відповіла з такою енергією, що


НКС почали руйнуватися в правому кутку будівлі, і двоє солдатів ЛТ кинулися до нього.


Картер знаходився за десять ярдів від будівлі. Він повернув активатор запобіжника, набрав ще кілька ярдів і, змахнувши рукою, направив запальну бомбу на ганок. Він підстрибував, котився абияк, і на мить Картер подумав, що це може бути марна штука, але потім по всій площі поширився їдкий запах, за яким послідувало шипіння фосфору і, нарешті, звук сплеску.


Картер відступив у диму, ледь не натрапивши на Закарі, який був сам собою. Картер почав стріляти і ще двоє солдатів LT прорвалися в ніч джунглів. Запальна бомба Захарі впала на ганок і викликала поширення полум'я по всій будівлі.


Вони почули багато криків, і крізь дим Картер побачив, як двоє чоловіків спускають пов'язану та пов'язану Рейчел Порат через вікно на землю. Картер мав одну мить, щоб відповісти, і він одразу ж взявся за справу.


Картер дістався купи, в якій була Рейчел. Він махнув пістолетом обом чоловікам, які спустили її у вікно. "Назад!" він гукнув. "Повернися!" Потім він відкрив вогонь, викликавши Марго Уерта, що підтримує вогонь.


Один із солдатів ЛТ вчепився йому в груди, але другий відступив. Картер знав, що спробує вибратися через інше вікно.


Картер вивів Х'юго, сховав узи на Рейчел і кинув її Вільгельміну. «Це добрий друг. Подбай про це».


"Дай мені поштовх", - сказала Рейчел, взявшись за руки. Картер точно розуміла, чого вона хотіла. Він зробив стрімко руками, і Рахіль вискочила з нього у вікно палаючої будівлі. Вона йшла за Безайденхаут.


Картер знав краще за це.


Він підійшов до спини, наткнувшись на солдата LT, який давно кинув свої пістолети і тепер підняв руки, побачивши Картера.


Пролунала автоматна черга, і Безейденхаут, прикритий двома чоловіками з автоматами Калашнікова, кинувся до військового транспорту, що охороняється. Картер кинувся в погоню, і Безейденхаут крикнув йому вслід: «Ти ще не бачив кінця Лекса Таліоніса так легко, Картере». Він показав Картер велику спортивну сумку. «Є багато ресурсів, щоб підтримати нас, і коли морська свердловина піде і катастрофа з авіакомпанією стане очевидною у всьому світі, ми повернемось до нас такими ж сильними, як і раніше». Він почав маніакально сміятися. "Я закон лева, і останнє слово буде за мною".


Він підійшов ближче до військового транспорту, його сміх став ще гучнішим. Коли він наблизився до військового транспорту, пролунав ще один сміх майже як у гієни.


Безейденхаут зупинився, очі його розширилися. «Хто сміється з мене? Що це? Ти смієшся, Картер?


Сміх став ще більш зневажливим, і за мить він безперечно перетворився на звук групи в'ючних тварин, що оточували свого лідера.


Безейденхаут кинув спортивну сумку у військовий транспорт і постарався надати своєму від'їзду драматичного вигляду. Він зачинив дверцята вантажівки, і раптом сміх змінився серією гортанних арабських команд. Охоронці, всі в уніформі LT, побігли, намагаючись встановити якомога більшу відстань між собою та військовим транспортом.


Водій увімкнув запалювання, і військовий транспорт із гучним гуркотом злетів.


На кілька хвилин злива валюти впала на землю, і в цей момент Картер і Захарі почули сміх Абдула Самадхі.


Коли сміх араба пролунав, всі навколо них будівлі Лекса Таліоніса згоріли вночі, і наймані солдати зникли один за одним.


Двадцять один


"Зрештою, він помстився", - сказав Картер.


«До речі, - сказав Захарі, - я хотів би додати дещо зі свого. У тебе є перший вибір, тому що ти зібрав усю чортову головоломку воєдино. Але я хотів би вистрілити в Чарльза Сміта. Він працював на мій народ і я хотіли б мати можливість налякати його ексцентричну шкуру помститися».


"Будь моїм гостем", - сказав Нік Картер.


* * *


Картер під'їхав на джипі до будинку доктора Чарльза Сміта. У маленькій будівлі горіло світло, і було чути, як ексцентричний лікар вигукує накази. Захарі першим піднявся сходами, за ним Картер. Рейчел Порат і Марго Уерта чекали в джипі зі зброєю напоготові для будь-яких заблукалих наполегливих LT.


Чарльз Сміт, стискаючи в зубах холодний недопалок сигари, роздратовано дивився на них. «Наразі не час для вимірювань, хлопці. Розчищення звідси. Уся ця угода пішла нестабільно».


«Звичайно, – сказав Захарі. Він витяг свій «люгер» і почав стріляти по коробках Сміта.


«Гей, будь обережний! Вони містять цінні медичні записи та обладнання».


Захарі зробив ще кілька пострілів. Чарльз Сміт зупинився, дивлячись на нього, ніби він збожеволів. «Добре, – сказав Захарі, – я привернув вашу увагу. Тепер давайте перейдемо до основ». Він дістав гаманець та посвідчення особи ЦРУ.


"Ой, немає проблем", - сказав Сміт. "Я працюю з вами, хлопці".


«Не зі мною, не так, подонок. Слухай, я точно знаю, що ти завербував хлопця з Аргентини на ім'я


Ед Карденас. Бог знає, скільком злочинцям ви допомогли з відмиванням особистих даних.


«Можливо, триста чи чотириста», - сказав Сміт. «Нічого особистого, просто серйозна медична проблема. Я ніколи не бачив звичайних випадків, навіть із усіма цими проблемами».


"Чорт забирай, ти не можеш", - сказав Захарі, хапаючи його за комір халата. "Скільки ви заробляєте на рік? Двісті, триста тисяч ясно?"


"Це дрібниця", - посміхнувся Сміт.


"Добре", - сказав Захарі. "Це моя точка зору. Вам не потрібні гроші. З цього моменту я хочу, щоб ви поїхали до країн третього світу або до кишень бідних по всьому світу і жертвували свої послуги протягом трьох місяців на рік. Якщо я коли-небудь почую про те Що ви робите реконструктивну операцію щодо компанії, я особисто вистежу вас і подбаю про те, щоб вам знадобилася власна реконструкція. Я ясно висловлююся?


"Мої записи!" Сміт голосив.


"Ти йдеш за мною?" – сказав Захарі.


Сміт перевів погляд із Закарі на Картера. Ви хочете, щоб я більше не займався реконструкцією для ЦРУ. Ви хочете, щоб я займався благодійністю».


«Хороша благодійна діяльність», - наголосив Закарі. «Люди, які стали жертвами воєн чи обставин, які від них».


«Ви, люди з ЦРУ, не дотримуєтеся однієї і тієї ж лінії, чи не так».


Захарі посміхнувся. «Деякі з нас – незалежні мислителі. Декому з нас подобається відстежувати корумпованих пластичних хірургів та виправляти їх».


Лікар Чарльз Сміт подивився на двох. "Добре", - сказав крихітний хірург. «Ви зробили свою думку. Я займуся благодійністю. А тепер забирайтеся звідси і дозвольте мені запакувати речі».


"З радістю", - сказав Картер, прямуючи до джипа.


Через годину вони повернулися до Центру мистецтв і постукали у двері Джима Рогана.


"Що це?" – сказав поет. "Я думав, ви, хлопці, пішли".


«Це, – сказав Картер, – бухгалтерія. Я не знаю, скільки ви знаєте про Безейденхаут і його терористичний гурт, Лекс Таліоніс. Ми, можливо, ніколи не впізнаємо. Але ми знаємо, що він допомагав вам з оборотним капіталом, тому що ви зробив таке гарне прикриття.


"Гей, у мене була можливість, і я нею скористався", - сказав Роган. «Я зробив це заради мистецтва. Я не винен, що він зробив щось огидне».


Картер похитав головою. «Так, це ваша вина, і я міг би прибити вашу дупу до стіни з низки причин. Ви отримували субсидії від спонсорів Безайденхаута та повертали йому гроші. Це простий і чистий засіб відмивання грошей. Тепер усе скінчено. Тут Марго Уерта та Сем Захарі стежитимуть за фінансами цього місця, і якщо ви не можете зберегти свою пристрасть до мистецтва на більш етичному рівні, ми розділимо вас так само, як і Безейденхаут».


«Ви, хлопці, зовсім інше, – сказав Роган. "Ти справді збираєшся дозволити нам зберегти центр?"


«За винятком одного, – сказала Марго. Ти людина номер два. З цієї миті ти виконуєш мої накази».


"Але це була моя ідея, моя мрія".


"Ви говорите так само, як Безейденхаут", - сказав Картер. «У вас тут досить гарна угода. Чому б вам не погодитися з цим?


Роган потер очі. "Це дуже багато, щоб зрозуміти відразу".


Картер ударив його пальцем у груди. "Тоді почни це".


Через двадцять хвилин, попрощавшись з Марго, Картер, Закарі і Рейчел сіли в джип і попрямували назад до Беліз-Сіті. "Це ще не кінець", - сказав Кіллмайстер. «Безейденхаут все ще має ці дві терористичні групи, які мають намір щось зробити з морською нафтовою вежею і деяким авіалайнером». Він глянув на Захарі. "Хочеш отримати завдання?"


«Я думав, що візьму групу авіакомпаній. У мене досить добрі контакти зі службами безпеки авіакомпаній. Я можу почати шукати закономірності».


«Це угода. Я отримаю офшорну нафтову групу», - сказав Картер. Він відчув лікоть у ребрах.


"Ми отримаємо офшорну нафтову групу", - сказала Рейчел.


Картер похитав головою. "Нічого доброго. Ми б відволікали одне одного»


Рейчел Порат усміхнулася йому. «Підійди до мене, поки ми не закінчимо цю угоду, і я тебе вб'ю», - сказала вона.


«А як щодо Самадхі та його вуличних хлопців із Бейрута?» – сказав Захарі.


Картер замислився. «Ми десь знову зустрінемося з ними. На цей раз відпустіть їх. Ми повинні їм». Він увімкнув передачу на джипі і рвонув у бік Беліз-Сіті.


Йому треба було зателефонувати Девіду Хоуку, і йому треба було дещо очистити від брудної справи, якою був Лекс Таліоніс.