# Душа

Мария Олеговна Крупка

Закрию сердце на замок, ╕ душу вт╕шно пригорну.

Не плачся, миленька, тепер в╕д тебе горе в╕дверну...

Не б╕йся мене, цим к╕лком я хоч тебе ╕ простромлю,

Але принайм╕ хоча б так ти б╕льш не упадеш в ╕мглу.


Не зафарбу╓ тебе чорним, не зломить б╕льше г╕ркота,

В╕днин╕ будеш ти закрита, а що було - то не б╕да.

Ми все забудем, рани зживим, ╕ ясно глянем на цей св╕т,

Ну й що, як все в тоб╕ згор╕ло? Тоб╕ лиш пам'ятати сл╕д,


Що той к╕лок ╕з кров'ю з тебе, ╕з б╕ллю вижене все зло,

Усю ненависть, вс╕ прокляття, ╕ як би не було воно

Я в╕рю, що десь буде щастя, я лиш приглушу почуття...

Аби любити св╕т цей б╕лий - не вс╕ ще люди ╕з гнилля.


Не вс╕, душе моя, бажають забити й плюнути в тебе,

Не вс╕ ще прогнили ╕з серця, а може хтось тебе в╕зьме,

Прошепче подихом гарячим, що не вт╕чемо ми н╕куди,

╤ ти пов╕риш, й я пов╕рю... Бо ╓ ще в св╕т╕ добр╕ люди.