# Валері Мулман збірка Кіллмайстер

Валері Мулман

Валері Мулман збірка Кіллмайстер.


1. Біжи, шпигун, біжи

2. Китайська лялька

3. Мат у Ріо

4. Сафарі на шпигунів

5. Фройляйн шпигунка

6. Сайгон

8. 13-й шпигун

13. Жахливі

19. Зброя ночі


Картер Нік


Біжи, шпигун, біжи


Run, Spy, Run


Агент N-3 - типовий американський герой, людина, яка не боїться йти назустріч небезпеці та здатна впоратися з будь-яким супротивником. У Ніка Картера худорляве обличчя. Його волосся зазвичай темно-коричневого кольору, густе і блискуче з «злегка сатанинським» піком. У нього високе чоло без зморшок над прямим носом. Його очі широко розставлені над високими вилицями; кажуть, що це «дивні очі, які майже ніколи не залишаються нерухомими та змінюють колір так само часто, як море». Його рот твердий і красивої форми, зазвичай стриманий, але іноді з відтінком чуттєвості. Відповідно до його багаторічної напруженої діяльності його тіло знаходиться на піку фізичної підготовки. Його плечі масивні. У нього вузька і вузька талія, а його ноги описуються як засмаглі стовпи гладких м'язів. Його м'язи не були надто очевидними, проте були схожі на сталеві троси. У невтомного Ніка Картера є кілька цікавих моментів. Насправді так багато, що важко зрозуміти, з якого слід почати. Відповідно до своєї ролі суперсекретного агента американського урядового агентства AX, Нік Картер має невелике татуювання з сокирою на внутрішній стороні правого ліктя. Це один із способів залишитися непоміченим. Ще один факт - зброя Ніка, яку він скрізь бере із собою. Ось його пістолет, люгер, який він називає Вільгельміна, у плечовій кобурі ліворуч. Х'юго - це ім'я його стилету, обтягнутого шматком замші над його правим зап'ястям і пружного, щоб летіти в його захоплення одним дотиком... І, нарешті, він несе газову гранулу, яка носить ім'я П'єр, розміром з м'яч для гольфу, але де саме захована гранула, невідомо. Прикриттям штаб-квартири AX у Вашингтоні є Amalgamated Press and Wire Service, розташована на Дюпон-Серкл. Відповідальний – Девід Хок. Він суворий чоловік, якого описують як більш літню людину, але все ще називають «худою, жилистою і жорсткою, як шкіра». Він любить сигари і сильно жує їх, коли з'являється напруга. Хоча він, як відомо, не любить залишати свій офіс, йому часто доводиться це робити під час виконання своєї роботи. Він підтримує зв'язок із більшістю урядових лідерів найвищого рівня, але відповідає лише «шефу», також відомому як президент.


Нік Картер


Біжи, шпигун, біжи


Людина зі сталевою рукою


Нік Картер відкинувся на спинку переднього сидіння і дозволив собі заколисувати себе потужною пульсацією реактивних двигунів. Гігантський металевий птах рухався легко, як килим-літак. Він схрестив худі руки на животі та розслабився. Лишалося тільки чекати. Проте сталеві сірі очі під опущеними віками залишалися насторожі. Рейс 16 з Ямайки до Нью-Йорка вже давно пройшов свою середину, і все ще не було жодних ознак інтересу до нього.


Він знову оглянув своїх супутників, подумки позиціонуючи тих, кого не міг бачити, не повертаючи голови. Мав бути хтось на борту, інакше повідомлення не мало особливого сенсу. У будь-якому випадку, завжди було хорошою звичкою перевіряти ще раз тих, з ким подорожуєш. І поганої звички позбавлятися. Нік ніколи його не порушував, що могло бути однією з причин, через яку він пережив світову війну, п'ять років в УСС і сім років як абсолютно секретний оперативник містера Хока і Сполучених Штатів.


Зібрана компанія залишилася незмінною. Всі були на очікуваному місці з очікуваним виразом обличчя. Молоді молодята прямо перед Ніком продовжували виставляти рахунки і воркувати, як і очікувалося, дбаючи про потреби один одного. Попереду два гучних керівники - очевидно, бізнес-партнери на шляху до домашнього офісу - зважували порівняльні переваги Mantle, Mays і Musial. Молода брюнетка через прохід від нього все ще підтримувала свій товстий підручник у паперовій обкладинці, назва якого порадувала його, що його студентські роки залишилися далеко позаду: «Проблеми адаптації та культурне зіткнення в країнах, що розвиваються, - соціопсихологічне дослідження». Тільки вона не дивилася на книгу. Вона дивилася на нього замисленими очима. Потім вона впіймала його погляд і почервоніла. Він весело посміхнувся їй, Барнарде, подумав він, або Вассар, можливо. Добре, якщо повідомлення належало до неї. Втім, занадто молодий для нього, і набагато краще з одним із цих принстонських хлопців, що знаходяться в трьох рядах позаду.


Він заплющив очі і трохи задумливо зітхнув. Добра частина тих днів теж залишилася далеко позаду. І Ямайка також. Ямайка була п'янкою. Напрочуд важке завдання перетворилося на відпустку. Два чудові тижні веселощів на сонечку, далеко від містера Хоука, який наївно вважав, що його найкращий оперативник - Нік Картер - ризикує своєю шиєю і ламає собі голову. Це був легкий вітерець і чиста насолода. Вітерець, який серед іншого приніс йому цілу пачку бонусних грошей від дядька Сема за надані послуги. А потім була чудова глазур графині де Френе, високої норовливої розпусниці, яка була не тільки ключем до справи, а й найпрекраснішим його елементом. Записка прийшла, коли він обідав з нею в залі «Монтего» готелю «Кайманові острови». Це читати:


Нік Картер: Терміново потрібна допомога. Наш спільний друг. Макс Діллман з Intour часто говорив про вас. Сказав, що думав, що ви у Кінгстоні. Шукав вас і бачив вас у вітальні сьогодні ввечері, випадково почув, як ви сказали, що збираєтесь виїхати за день чи два. Не можу зараз поговорити з вами, щоб пояснити, але благаю вас сісти на рейс 16-го завтра. Інакше немає виходу із безвихідної ситуації, яка може вас зацікавити. Будьласка допоможи. Ми зв'яжемося з вами у літаку. Будь ласка, будь ласка, це не жарт чи пастка.


Записка була поспіхом написана на канцелярському приладді готелю. Вона була без підпису. Офіціант вручив йому. Він отримав його від офіціанта, який отримав його від носія, якому дав... ну, він не міг точно сказати. Була вечірка в барі і ще одна за столом 23, і весь вечір ходили всілякі записки. Він просто не міг згадати, звідки це взялося.


Графіня посміхнулася, похитала головою і підняла келих за шампанським.


«Прихильник, Нік. Дурна жінка з вигаданою історією. Не звертай на це уваги. Залишайся до п'ятниці».


"Жінка", - подумав він тепер, розплющуючи очі на маленький світ літака. Мабуть, вона мала рацію. Але не хлопчина у проході. Вона сором'язлива, але не нервує. У неї на думці нічого важливого. Хто був у готелі напередодні увечері? Неможливо порівняти особи вчорашньої ночі з будь-ким тут.


Це була схвильована, переросла блондинка в паризькому одязі і маленька веснянка дитина, яка все бігла до кулера з водою. Там була наглядачка у неможливому капелюсі і кволий малюк, який верещав: «Моя дорога!» кожні кілька хвилин і махав пальцями, коли говорив. З юрби майже ніхто не виділявся. Звичайний лот.


За винятком людини зі сталевою рукою.


Він заінтригував Ніка з моменту від'їзду із сонячної Ямайки. Ясно, що він був не з тих, хто благає написати: «Будь ласка, допоможіть, будь ласка!». Якого він був? Дивний птах.


Невисокий, присадкуватий, з дуже широкими плечима, у дорогому, але погано скроєному одязі. Лисий, череп Бріннера, маленькі очі з мішечками, що вказують на погане самопочуття чи втому – напруга? - а не вік. А потім ця рука...


Чоловік під час польоту нічого робив, як пив чай і викурював короткі тонкі сигарети. Зі свого місця Нік ідентифікував їх як Райєтт, тип, якому віддають перевагу латиноамериканці. І все-таки чоловік був гладким, світлошкірим і майже американцем. А може, російська. Але з британською звичкою до чаювання. Ось вона, стюардеса, що розливає чай із бездонного сервізу. Мммм. Найпривабливіша дівчина. Здавалося, знає цю людину. Вона посміхалася і бовтала, наповнюючи чашку у руці робота.


Рука була чарівною.


Військові трагедії призвели до фантастичних досягнень у сфері протезів. Було захоплююче спостерігати, як лисий чоловік маневрує своїм чаєм та сигаретою своїми блискучими нелюдськими пальцями. Він майже не використав свою здорову ліву руку, ніби відкрито кидаючи виклик своєї інвалідності.


Сталева рука досі була єдиним нестандартним аспектом рейсу.


Нік неспокійно заворушився. Дівчина в проході подивилася на нього скоса, ковзнувши поглядом по його гарному обличчю і худорлявому, довгому тілу. Він був майже дуже гарний, із цим класичним профілем та твердим ямочкою на підборідді. Ці крижані очі виглядали жорстокими та небезпечними. Поки що він не посміхнувся. Потім твердий, прямий рот розплився в усмішці, і з набагато тепліших очей виступили зморшки сміху. Чорт! Він знову бачив, як вона дивилася! Вона уткнулася носом у книжку.


Він бачив, як вона дивилася, тільки тому, що дивився на господиню, що підходила до проходу, і думав, що в неї прекрасні, тверді стегна, що синя форма їй найбільше йде, і що він почувається як кава.


"Привіт", - сказав він, коли вона встала між ними. «У цій черзі колись подають каву, чи це буде не англійською?»


"О, звичайно, мені дуже шкода!" Вона виглядала трохи схвильованою. «Я зараз принесу. Це був такий день для любителів чаю…!


"Так, я помітив. Особливо твій друг, хм?" Нік глянув у прохід на людину зі штучною рукою, потім знову на господиню. Вона чомусь дивилася на нього надто пильно.


"І Ремі Мартін з кавою, якщо можна?"


"Чому б і ні?" - відповіла вона, посміхаючись і відійшовши.


Нік відчув, як на лобі в нього насупилися.


Екіпажі літаків – без уніформи – часто приходили до зали Монтего та бару Генрі Моргана на Кайманових островах для розваги. Чому він не подумав про це? Ну, нічого не довів. Минулої ночі сотні людей приходили до готелю та виходили з нього.


Рита Джеймсон спостерігала за ним зі своєї зручної позиції в ніші магазину, милуючись гнучким гнучким тілом сидіння 6Е. Чи може така гарна людина бути справді надійною? Вона налила каву та коньяк і швидко рушила по проходу.


«Цікаво, чи не могли б ви мені чимось допомогти?» – сказав він дуже тихо.


Вона підняла брови.


"Я буду намагатися."


«Хтось на борту цього літака надіслав мені записку та забув її підписати. Хтось, схоже, потрапив у біду».


У куточку її рота сіпнувся м'яз. Він налив коньяк собі в каву і вдав, що нічого не помітив.


Ти хоч уявляєш, як я можу дізнатися, хто це? Я справді хотів би допомогти».


"Я не знаю", - сказала вона. "Я подумаю. Я подивлюся, що можу зробити».


Її обличчя було безбарвним і безбарвним, коли вона поспішила назад у крихітний камбуз. "Ти проклятий дурень", - люто сказала вона собі. Ви не можете ухвалити рішення?


Нік Картер глянув у ілюмінатор. Залишилося не так багато часу, якщо збиралися якісь дії. Він ще не міг цього бачити, але знав, що лінія обрію Манхеттена вимальовується так швидко, як чотири двигуни можуть витримувати баланс відстані до Айдлуайлд. Містер Хок чекатиме, щоб почути від нього - Хок, голос по телефону або холодне безособове обличчя за сигарою. Людина, яку він ніколи не підводив, і молився, щоб вона ніколи цього не зробила. Загадкова, але динамічна особистість, владний палець у кожному шпигунському пирога, незручному для уряду Сполучених Штатів.


Він задумався про стюардесу.


Рита ставила питання про нього. Але Макс Діллман у Лондоні сказав, що з ним усе гаразд. Вона глянула на годинник і перевірила вікна. 10:35. Розрахунковий час прибуття був о 10:50. Час сказати пасажирам пристебнути ремені безпеки, згасити дим - і все інше. Це мала бути її остання подорож. Сльози запотіли їй очі. «Припини і рухайся, - сказала вона собі.


Вона зробила оголошення своїм низьким, різким голосом і розпочала необхідне чергування з проходу.


«Пристебніть ремені безпеки, будь ласка. Ми прибудемо в Айдлуайлд за п'ятнадцять хвилин. Будь ласка, загасіть сигарету, сер. Дозвольте мені це зробити, мадам Монне. Все гаразд, сеньйоре Вальдес?»


Сталева рука впевнено змахнула.


Поступовий крен 710 Jetstar був майже непомітний. Нік відчув це і востаннє оглянув своїх товаришів. Всі на місцях і акуратно застебнуті. Ну от і все.


Рита підійшла до нього проходом.


Гігантський шпиль Емпайр-Стейт-білдінг врізався в ранкове небо.


Рита нахилилася над Ніком, вдаючи, що поправляє його ремінь безпеки.


«Ви обманюєте, містере Картер. У вас його не застібали», - сміючись, сказала вона.


Ледве ворушачи губами, вона додала: Ти мені допоможеш?


"Я був би радий. Як, коли, де? І, до речі, хто?


Він дивився на пікантний овал її обличчя та чекав.


Вона випросталась і сказала з удаваною строгістю: «Право, містер Картер. Ви знаєте, що я цього не можу. Але вам нічого не заважає передзвонити мені». Вона знову понизила голос. «Намагайтеся вийти останнім із літака. Інакше це Ріта Джеймсон, Хедвей-хаус. Телефонуйте сьогодні о восьмій».


Він кивнув головою, і вона відвернулась.


У його мозку залунав барабан запізнілого попередження. Він був такий зачарований питанням про те, хто, що він дійсно не замислювався про можливість пастки. І це була можливість, яку людина його професії ніколи не могла упустити.


Що ж, він був радий, що нарешті подумав про це. Але чомусь він не думав, що то пастка. Справа не тільки в тому, що Рита була такою милою; вона здавалася наляканою.


Аеродром Айдлуайлд у сонячному світлі, величезний бетонний майданчик з широкими смугами злітно-посадкових смуг, що очікують зустрічі з величезними металевими голубами, що самонаводяться.


Рейс 16 зробив довге ковзання з контрольованою потужністю, колеса легко вдарялися, а пневматичні гальма видавали слабкі задушливі звуки. У герметичній пасажирській кабіні, подумав Нік, було тихо, як на цвинтарі після півночі.


А потім почалася буря пасажирських голосів та активність вильотів. Політ закінчився, і всі були у безпеці.


Пасажирів швидко викидали із трапу. Нік ліниво потягнувся. Два чи три пасажири все ще боролися зі своєю ручною поклажею, але не було сенсу виділятися, нічого не роблячи. Він підняв свій портфель і попрямував до виходу.


"Є пальто для мене?" - спитав він Риту, що стояла на сходах.


"О, так, правильно", - сказала вона, яскраво кивнувши. "Один момент."


Він чекав. За ним він відчув присутність людини зі сталевою рукою.


«Вибачте, будь ласка, сеньйоре. Я поспішаю". Англійська була ідеальним, із ледь помітним акцентом.


Нік вийшов на трап і відійшов убік. Рита відвернулася від вішалки.


«До побачення, сеньйоре Вальдес». Вона чемно посміхалася чоловікові зі сталевою рукою. «Сподіваюся, ви скоро знову дасте нам честь польотом».


Череп Бріннера тепер був захований у новій Панамі. Тонкі губи злегка зігнулися, а приземку тіло нахилилося вперед у легкому поклоні.


"Дякую. Ми ще зустрінемося, я певен. Пробачте мене".


Він прослизнув повз Ніка на сходах і швидко спустився до злітної смуги. Нік захоплювався спритністю його рухів. Покалічену руку тримав нормально, і вона легко поверталася до нього.


Рита повернулася з пальта Ніка.


"Що ж, я їду, міс Джеймсон". Нік ніжно посміхнувся їй, як чоловік, який цінував те, що бачив. М'який жовтий локон намагався вирватися з-під кепки, а вітер тріпав верх її блузки. "Провести мене вниз?"


"Це трохи незвично, але чому б і ні?"


Вона йшла на крок попереду і тихо сказала: «Не можу багато говорити, але мені потрібна твоя допомога у вбивстві».


"Вчинення одного?" спитав Нік, злегка вражений.


"Ні, звичайно, ні", - рішуче відповіла вона. «Вирішити одну загадку. Жахлива, жахлива річ».


Вони зупинилися біля підніжжя трапа.


"Я спробую", - сказав Нік. "Можливо, це не мій провулок, але, можливо, ми дізнаємося це за пізньою вечерею".


«Можливо, ми зможемо. Дякую". Вона коротко усміхнулася. "Хедвей-хаус, пам'ятаєш?"


Нік кивнув і помахав рукою. Вона повернулася до сходів, і він швидко рушив слідом за потоком пасажирів, що безладно прямували до вихідних воріт. Він був готовий до міцної кави і, можливо, до чотирьох або п'яти яєць. Проте його інтереси розділилися між Ритою та товстою спиною сеньйора. Попереду у сонячному світлі блищала світла Панама.


Щось, якесь шосте почуття, змусило Ніка поглянути на оглядовий майданчик. У цей момент пролунало клацання. Ледве помітне цвірінькання цвіркуна, яке мало бути втрачено в гучній пульсації аеродрому Айдлуайлд. Але Картер це чув.


Він зупинився, загальмувавши подушечками ніг, почуття його тонко налаштованого тіла насторожилися. У Ніка раніше було це відчуття неминучої небезпеки. Проходячи мінним полем на півдні Німеччини, якраз перед тим, як член його розвідувального патруля - приятель - спіткнувся об жахливий пристрій S-2, смертоносну стрибаючу Бетті, яка знесла Майка в ніщо. Той момент часу був таким самим, як і зараз.


Звук виходив перед ним. Був лише час для швидкого погляду, який показав щось незрозуміле та моторошне. Сеньйор Вальдес стримався, ніби теж почув клацання звуку. І наче це щось для нього означало. Бо, що ще більше спантеличило, він підняв сталеву руку, ніби перевіряючи її на предмет механічних дефектів.


А потім зовсім не було часу.


Свідомість Ніка вразила сильне ревіння. Всесвіт перекинувся на спину, проливши землю і людей на ній в одне кипляче озеро безладу та заплутаних тіл.


Нік упав, як пір'їнка, занесена ураганом, уткнувшись обличчям в обпалений сонцем бетон поля Айдлуайлд.


Пасажири кричали від безглуздого жаху. Це було так, якби блискавка стрибнула з небес, щоб вразити безладну лінію пасажирів, що залишають рейс 16.


Атмосфера накочувалась і гриміла від вибуху.


Нік розплющив очі. Дощ осколків і бетонних крихт, що розлітаються, покривав його схрещені руки. Його пальто та портфель лежали в ярдах від нього, відірвані від нього силою вибуху.


Сцена перед ним була кривавою. Пасажири лежали, розтягнувшись у неможливих положеннях, як кинуті ганчір'яні ляльки, кинуті на величезну купу сміття. Це був монтаж страху. Димний пил піднімався з ям, де кілька секунд тому прогулювалися пара молодят, блондинка та її ластовиста дитина, брюнетка з книгою, худорлявий хлопець з млявими руками та...


Величезна димна діра була видна там, де сеньйор Вальдес стояв і дивився на свою руку.


Сеньйора Вальдеса не було видно.


З будівлі аеропорту та з оглядового майданчика долинала хвиля завивання та пронизливого людського звуку.


Нік насилу піднявся на ноги, приголомшений і стікаючи кров'ю, його вуха були сповнені крику сирени і звіриних криків людей, які страждають від страждання і страху, його почуття застигли від раптової жахливої смерті.


Позаду нього він чув гіркий плач жінки, коротше, шалені зітхання жаху.


Це було схоже на Ріту Джеймсон.


Він швидко обернувся і побачив її нагорі трапа, що вчепилася в злегка вигнуті перила і плакала. Побіжний погляд на поле переконав його, що він нічого не може вдіяти ні для кого. "Швидка" з криком кинулася на бетон за ямою, і її сирена застогнала. Нік підбіг до літака і схопився сходами. Пілот і інженер пройшли повз нього, задихаючись від жахливої сцени на полі.


Нік узяв Риту за плечі.


«Припини це зараз. Тобі боляче?"


«Ні, я гаразд, я гаразд, але, боже, як жахливо!» Вона видавила слова. «Народ. Всі люди!"


"Ви бачили щось особливе до того, як це сталося?" Нік ніжно потряс її.


Вона прибрала волосся з очей і провела рукою по заплаканому обличчі. Це був дивно милий, дитячий жест.


«Ні, але… сеньйор Вальдес. Я думав - я думав, він вибухнув! Вона підняла руку у несвідомій імітації фінальної дії Вальдеса.


"Я так і думав", - сказав Нік. «Слухайте, візьміть себе до рук. Нас усіх допитають. Не треба нікому розповідати, що ви говорили зі мною – ні про що. Зателефонуйте вам сьогодні ввечері».


Але постать на оглядовому майданчику бачила, як вони розмовляють, бачила жест Рити рукою, бачила, як вони одразу після цього дивилися на жахливу дірку, де колись стояв Вальдес.


Розважливий розум запитував себе: «Навіщо ризикувати?» та відповів на своє запитання.


Містер Хоук


Наступні дві години аеродром перетворився на божевільний будинок.


Шквал чиновників, поліції, пожежних машин, машин швидкої допомоги та кричачого персоналу заповнив смугу злітно-посадкової смуги, де дивна людина з ще дивнішою рукою зникла в клубах жахливого диму. Нік Картер, будучи пасажиром, що повертається з бізнесу на Ямайці, нічого не міг зробити, окрім як виглядати належним чином зляканим і передати свідоцтво спантеличеного очевидця. Зараз не час бути приватним детективом, якого він зазвичай називав, або навіть цілком секретним агентом AX, яким він тепер і був. Цього разу він був строго осторонь, приголомшений не менше за будь-якого пасажира. Поки він не проконсультувався з містером Хоуком, не можна було робити жодних висновків.


Але спеціальний агент, який жив у його мозку, був так само стурбований, як і ця людина Ніка Картера. Вбивство вибухом було одним з найбільш незрозумілих, а також одним з найжахливіших речей, з якими він коли-небудь стикався. Він подумав про понівечені форми, що всіюють порізану смужку. Який маніяк міг спланувати цю жахливу річ?


Як тільки він зміг, він тихо вислизнув від виру питань і ридання. У просторому кафе Нік знайшов незайняту телефонну будку і набрав невказаний номер Хока. Його думки швидко звернулися до кодового жаргону Axe.


"Так?" Голос містера Хоука був таким же хрипким, як завжди, спростовуючи його шістдесят років.


"Твій голуб будинку для ночівлі", - сказав Картер.


"О, гарна подорож?"


"Досі. Хтось щойно зрубав вишневе дерево. Більше того – фруктовий сад».


"Що так? Сокирка?"


"Ні. Сокира."


Настала пауза. Потім голос старого обережно сказав: "Про що ви можете поговорити вдома?"


«Можливо, але я думаю, мені потрібно змінити ситуацію».


«Зрозуміло. Я чув, що у них є кілька цікавих експонатів у Музеї національної історії. Мені особливо подобається Tyrannosaurus Rex. О четвертій годині".


"Я теж", - сказав Нік і повісив трубку.


Це була проста система коду, але вона працювала.


Тиранозавр Рекс стояв, немов монстр з якогось фільму жахів класу B. Безокий череп і підняті передні лапи короля доісторичних рептилій, чотири поверхи у висоту, стоячи прямо, заповнили поле зору Ніка Картера, коли стрілки на його наручному годиннику з радієвим циферблатом показували. години.


Велика, жахливо освітлена кімната була порожня, якщо не рахувати Картера і


високу, худорляву постать, що задумливо вдивляється в грудну клітку експонату.


Хоук завжди створював для Ніка образ людини з кордону, який одягався до дрібниць у темному пальті з вирізом та смугастих ранкових штанах та жадав повернутися до свого робочого одягу. Сім довгих років спілкування не затьмарили сенсації. Ось він, головний секретний агент Америки, схожий на самого дядька Сема, за винятком бороди та смуг.


Жахливий ворог зрадників, саботажників і шпигунів з усіх континентів витягнув шию вгору з поглиненим інтересом, дивлячись на весь світ, як на веселого старожила, у якого в голові немає нічого, крім чудес природи.


Нік повільно оминув гігантський скелет. Він зупинився, ніби випадково, поряд із Хоуком і уважно вивчив структуру кістки.


«Ха, молодий чоловік». Хоук показав пальцем нагору. "Що ви знаєте про міжреберну ключицю?"


"Боюсь, не дуже багато, сер", - вибачився Нік.


«Думаю, щось пов'язане із кістками. Але мене більше цікавлять інші види тіл. І реактивні літаки, які вивантажують пасажирів, які несподівано вибухають».


"Так", - промимрив Хоук. "Дивно в цьому". Він уважно подивився на Ніка. «Ти виглядаєш дотепним. До таких речей треба звикати. Не можу дозволити собі зрозуміти. Щось особливе в цьому?


Нік ніяково поерзав. Йому не подобалося, щоб його обличчя було читаним.


"Може бути. Дуже брудно. А діти – ну, тепер з ними нічого не вдієш. Але було щось дивне. Хлопець зі сталевою рукою – це тикало. Тільки раз».


Очі Хоука спалахнули. Роки впали від нього.


"Давайте це".


- сказав йому Нік, його звіт був чітким та графічним. Він згадав Риту лише коротко, але не настільки коротко, щоб уважні очі Хоука не змогли вловити згадку.


"Думаєш, є зв'язок?"


«Здається можливим. Я з'ясую».


«Хммм. Зроби це"


До кімнати зайшла жінка з підлітком на буксирі. Хоук щось указав у своїй програмі. Нік присунувся до нього ближче і заглянув через його плече.


«Цікавий збіг», - сказав Хоук.


"Про дівчину?"


"Ні. Щодо вибуху. До речі, як було на Ямайці?"


«Забавно, – сказав Нік.


"Веселля?" Хоук підняв брови.


"Я маю на увазі успішно", - поспішно сказав Нік. "Місія виконана. Звичайно, трохи веселощів на стороні».


"Звичайно", - сухо погодився Хоук.


"Але я знову готовий до роботи".


"Добре. Схоже, що ви вже почали. Збіг вибухів, як я вже казав. І щодо того, що ви причетні до одного з них».


"Один з них?" Нік ліниво глянув на жінку та підлітка. "Інших подібних не було".


Ні, не зовсім, але досить близько, щоб переконати мене, що вони якимось чином пов'язані. Це твоє нове завдання, Картер. Операція «Джет». AX зараз відточується. За останні кілька місяців вибухнули три літаки. у Тихому океані, один над Атлантикою і – минулого місяця – один над Північною Африкою. Страховики намагаються повісити їх на божевільних родичів, які прагнуть позбутися родичів, щоби нажитися на страхових полісах. І в одному випадку є підозра на помилку пілота. Ми погодимося з усім, окрім трьох джокерів у колоді».


"Такі як?"


«У кожному літаку загинув відомий дипломат. ФБР підозрює саботаж Ця людина у Білому домі попросила мене особисто провести розслідування».


«Містер Бернс із Великобританії, чи не так? Ахмед Тал Барін з Індії. La Dilda із Перу. Тепер я згадав.


Хоук схвально кивнув. «Вірно. І, зважаючи на все, ти щойно сидів на четвертому».


"Не зовсім. Бомба впала на землю. Після того, як політ закінчився».


"Вони теж роблять помилки". Хоук виглядав похмурим. «Я не знаю жодного дипломата зі сталевою рукою, але я припускаю, що людина на рейсі 16 була кимось. Якщо тільки…» Його очі звузилися. «Якщо він не був убивцею, ходячою бомбою, яка збиралася забрати з собою літак. Ви дійсно сказали, що вибух, схоже, виходив від нього - чи, у будь-якому разі, він був найближчим до нього?»


Нік рішуче похитав головою. "Це не підходить. Чи не той тип. І події зовсім не підходять. Він був здивований не найменше. І він не підірвав літак».


«Тоді є велика ймовірність, що він був метою. Ми дізнаємося більше, коли люди в аеропорту відійдуть від дороги та дозволять машинам їхати. Зараз CAB у нашому волоссі».


"Я зареєструвався в Білтморі", - сказав Нік. «Кімната 2010. Поки я на роботі, немає сенсу їхати до мого маленького сірого будинку на західній стороні». Він майже винно посміхнувся. "І мені знадобляться гроші".


Хоук знову перевірив свою програму.


Тобі знадобиться більше, ніж гроші. Завтра вранці ти отримаєш посилку. Повне досьє, всі деталі та комплект документів, що засвідчують особу. На цей раз тобі доведеться змінити ім'я. Я не хочу, щоб Нік Картер з рейсу 16 більше не втручався у цю справу”.


«Ха. Секретний агент X-9», - зневажливо пирхнув Нік.


"Це не набагато смішніше, ніж N-3. Чи не так, Картер?" - холодно спитав Хоук. «Число – це не гра. Це – захист. Як і вигадане ім'я. І не лише для вас». Він тицьнув Ніка кістлявим вказівним пальцем. "За службу".


"Так сер."


"І перестань, ідіотично посміхатися зараз.


Повертайся в свій номер в готелі, відпочинь і змасти зброю або ще щось, що ти з ним робиш. З цього моменту ти будеш дуже зайнятий”.


«От дівчина, – сказав Нік.


"О так. Дівчина». Хоук задумливо глянув на нього. «Завжди є, чи не так? Ти впевнений у ній? Ти впевнений у своєму другові Максі Діллмані?


"Я впевнений у Максі", - сказав Нік. "І я скоро дізнаюся про дівчину".


"Готовий посперечатися, ти будеш", сказав старий.


Нік приховав посмішку. «Якщо вона одна з них, ким би «вони» були, я можу знати це зараз. Можливо, мені доведеться - мм - вжити заходів. Якщо ні, я можу дещо дізнатися про Сталеву руку. Я так розумію, що дівчина мандрувала з ним раніше. І ми обидва були досить близькі з ним якраз перед тим, як він відлетів із цього світу”.


"Що це за жінка?"


"Ах!" – сказав Нік. «Нокаут. Звати Ріта Джеймсон. Двадцять п'ять років, п'ять футів сім дюймів, близько ста двадцяти п'яти фунтів, натуральна блондинка, блакитні очі, маленька родимка…»


"Я мав на увазі її характер, якщо ви це помітили", - роздратовано сказав Хоук.


"Я знаю, що ти це зробив". Нік розсміявся. «Важко сказати, доки я не дізнаюся, чому вона хотіла мене бачити. Але я сказав би, що в неї була справжня проблема, і вона дійсно була налякана».


«І в тебе сьогодні з нею побачення. Думаю, ти отримаєш чіткішу картину до кінця вечора».


«О, я так думаю, – погодився Нік.


Хоук раптом глянув на нього, його гострі очі звузилися.


"Ти озброєний зараз?"


«Так. Звичайне обладнання плюс одне. Вибух підказав мені мої власні ідеї».


"Дуже добре. Ти виглядаєш так, ніби у тебе в нагрудній кишені немає нічого більшого, ніж авторучка».


Нік похитав головою. «Нічого більшого, але набагато більш смертоносного. Зараз я можу підірвати все в цій кімнаті, включаючи нас. І, звичайно ж, у мене є мої старі друзі Вільгельміна, Х'юго та П'єр. Радий, що ви не можете їх помітити.


«Я теж, хлопчику, і радий, що мені не потрібно». Містер Хоук рішуче завершив свою програму. "В дорозі. Залишайся таким же акуратним, як ти».


Він підняв руку на прощання та відійшов.


Картер викурив цигарку, перш ніж розлучитися з Тиранозавром Рексом. Цей день виявився непопулярним для лускатого царя, який тероризував землю на зорі часів. Його єдиними відвідувачами були Нік, містер Хоук та жінка з підлітком. День Рексу закінчився. А тепер тероризувала Людина. Ніка насупилась. Він рідко філософствував, але ненавидів жорстоку бійню, яку бачив сьогодні.


На сонячних сходах музею Нік піймав таксі для поїздки в готель «Білтмор».


* * *


Вільгельміна, Хьюго та П'єр лежали поруч на великому ліжку в кімнаті 2010 Білтмора. Нік Картер, оголений, перейшов із облицьованою плиткою ванної кімнати на товстий ворс килима у спальні. Гарячий душ пішов за розкішним купанням, і напруга зникла з його тіла, хоча на його лобі був рубець, скутість у плечах і кілька невеликих подряпин і садна на зап'ястях і кісточках. Але крім цього і невеликої подряпини, що бігла по його щоці до підборіддя, вибух майже не торкнувся його. П'ятнадцять напружених хвилин йоги та крапля тальку вилікували б усе, що його боліло.


На ліжку на його увагу чекали Вільгельміна, Гюго та П'єр.


У кімнаті було беззвучно. Тяжкі штори були задерті, і навіть вуличний шум не проникав крізь високі вікна. Нік кинувся вниз на важкий килим.


Жаль, що сидячі на ліжку були такими невдячними глядачами. Чудово оформлений зразок чоловічої архітектури, яким був Нік Картер, заслуговував на живу публіку для своїх щоденних вправ. Щоправда, він у нього був. На Ямайці, наприклад, блискучі очі графині стежили за кожним рухом його гнучкого тіла. Незалежно від того, де він був, Нік знайшов час, щоб узгодити кожен нерв і м'яз у своєму тілі з фізичною наукою йоги. П'ятнадцять зосереджених, напружених хвилин повного контролю м'язів дозволили чоловікові чудесним чином дихати в ненормальних умовах. Його також навчили викривляти живіт і стегна до майже неможливого ступеня вузькості, щоб він міг втиснутися всередину і вийти з недоступних середній людині областей. Вправи для очей, вух, кінцівок, серця і діафрагми, випробувані протягом багатьох років, зробили Ніка Картера людиною, яка ніколи не мала болю у вусі, напруження очей або головного болю. М'язові вправи були польовою роботою у його кампанії за ідеальний контроль; філософія розуму над матерією йоги завершила подвиг. «Немає болю», - повторював собі Нік знову і знову. Незабаром це стало фактом. Болю не було - навіть під час одного виснажливого випробування, коли його рука була мало не розчавлена у смертельній сутичці з убивцею мамонта, Тільсоном з Берліна. Тілсон помер від перелому шиї руками Ніка. Хоук, який рідко дозволяв собі вражатись, ніколи не переставав дивуватися тому, як Ніку вдавалося зробити справу зі скаліченою рукою.


Йога також сприяла величезній майстерності Ніка у більш любовних вправах. У коханні, як у війні, чудове чоловіче тіло діяло з грацією і силою.


Нік різко випростався, його праці закінчено.


Тонкий блиск поту накрив його. Він перекинув рушник своїм тілом і дозволив йому впасти, коли підійшов до ліжка.


Вільгельміна, Гюго та П'єр могли робити те, чого не могла робити навіть йога.


Він оглянув своє тріо рятувальників. Три тонко збалансовані інструменти, які були великими вирівнювачами у війні шпигуна та шпигуна.


Вільгельміна була 9мм. Люгер, трофеї Другої світової війни. Вона приїхала з казарм СС у Мюнхені. Нік убив полковника Пабста, помічника Гіммлера, щоб отримати її, і не тільки тому, що він вважав Люгер найкращим з будь-коли винайдених ручних автоматів: Вільгельміна була особливим Люгером. Полковник зробив деякі уточнення. Вільгельміна була розділена до барила і каркаса, що робило її легку як пір'їнку та зручну для зберігання за пояс штанів або завуження стегна під хвостом пальто. Вона вбивала за Ніка – кілька разів.


Хьюго був убивцею іншого стилю, але з рівним досвідом.


Гюго був італійським стилетом, смертельним дивом, створеним у Мілані шанувальником Челліні. Тонне, як бритва, лезо для льодоруба і кістяна ручка не товщі за важкий олівець. Лезо, заховане в рукояті, поки клацання пальця по крихітному перемикачу не вибило смертоносну сталь із гнізда. Гюго було навіть легше сховати, ніж Вільгельміну. І тихіше.


П'єр був шаром не більше яйця. Але П'єр був фахівцем із смерті. Французький хімік, який працював на Хока, винайшов невеликий геніальний інструмент руйнування у вигляді круглої гранули, що містить достатньо газу Х-5, щоб вбити цілу кімнату. Поворот двох половинок гранули в протилежних напрямках запускав тридцять секундний таймер, що робило якнайшвидшу подію невідчинним. Нік дуже насторожено ставився до П'єра. Його треба було нести обережно. Правда, його зовнішня оболонка була практично неруйнівною, і дві половинки реагували лише на неабияку спритність і тиск, але П'єр був надто смертоносним джинном, щоб ризикувати.


Нік щодня перевіряв цю зброю. Як і у випадку з йогою, було добре бути в тонусі з обладнанням, з яким ви вели війну. Шпигунська війна та міжнародні шахи тримали в руках високопосадовців, навіть якщо вони не брали активну участь у битві чи полюванні.


А тепер з'явилася четверта зброя. Він лежав у кишені його штанів разом із безладною мішаниною монет і ключів.


Нік натягнув шорти і дістав із портфеля фляжку. Він налив велику порцію у склянку для ванної і зручно влаштувався у кріслі, почуваючи себе трохи безглуздо через своє останнє придбання. Заради всього святого, цілий арсенал незрівнянної зброї, ніби він був бойскаутом, що хвалиться ножем із шістнадцятьма лезами!


Але були часи, коли треба було боротися з вогнем, або з ножем ножем, або вибухати вибухом. І, можливо, це буде один із них. Ще до зустрічі з Хоуком він був упевнений, що якимось чином захопиться дивною справою вибуху. Він ненадовго зупинився дорогою до міста з аеропорту. Френкі Дженнаро зараз на пенсії, але він все ще любив возитися у своєму підвалі та використати свої вмілі руки. Брелок для ключів із ліхтариком був другорядним шедевром. Ланцюг відкрутився і вискочив як шпилька з гранати. Коли це сталося, гаджет перетворився на відчинювач дверей, надто небезпечний для використання серед друзів. Інструкції Френкі були: «Тягни, кидай і біжи».


Нік задумливо проковтнув.


Рейс 16. Це була загадка. Чоловік вибухає після виходу із авіалайнера. Яструб і його нове завдання... Так, старий, мабуть, має рацію. Чотири нещодавні вибухи, пов'язані з літаками і принаймні три з іноземними дипломатами, були збігом, який говорив про «план», а не «нещасний випадок». Бомби в літаках – це більше, ніж нещасний випадок чи навіть убивство. Було жахливо бездушно знищувати цілий літак людей, коли ти полював тільки одного з них. Якби ти був. Але як щодо сьогоднішнього ранку? Напевно, і в цьому Хоук мав рацію. Бомба, мабуть, спрацювала із запізненням. Безладдя. Що пішло негаразд? Дивний клацаючий звук. Сталева рука дивиться на штучні пальці до вибуху. Сюрприз. Його рука підірвала його? Хіба він не знав, що в руці? Може, справа не в руці. Тоді що ж це було?


Нік глибоко зітхнув. Достатньо часу, щоб подумати про це, коли завдання офіційно почалося з прибуття фактів та цифр у пакеті Хока. До цього він все ще був невинним свідком рейсу 16, таким собі Ніколасом Картером, який завершив свій бізнес на Ямайці і спустився трапом, щоб опинитися на межі пекла. Тільки Хоук та жменька перевірених поліцейських знали, що Картер був N-3 у AX. Якщо світ думав, що Нік Картер був приватним детективом або керівником бізнесу, добре. Просто до тих пір, поки він не знав, що високий чоловік з твердою щелепою і ще жорсткішими очима і ярлик «Картер» має якесь відношення до AX.


Потрібно було подумати про Ріті Джеймсон.


Чорт! Він мав подумати про це раніше. Нік потягнувся до години глянувши на якийсь час.


Надто пізно дзвонити до Лондона. Макса не буде в офісі, і він буде в місті. Якби він справді говорив з Ритою про Ніка, то він сказав би їй те, що, на його думку, знав: що Нік був приватним детективом, якому подобалося важке завдання.


Рита. Мила, стурбована, потребує допомоги. Або розумний контррозвідник, якимось чином виявив, що він більш публічний месник, ніж приватний детектив. Якщо це так, то вона або якимось чином причетна до вибухів, або випадково обрала рейс 16, щоб заманити його в пастку. Він похитав головою. Це було б надто великим збігом.


Кімната 2010 року повільно темніла, поки він сидів, занурений у роздуми. Маленьке синє татуювання на його правому передпліччі, біля внутрішньої сторони ліктя, слабо світилося в темряві, що згущується. Він глянув на неї і трохи сумно посміхнувся. Коли Хоук організував AX, татуювання прийшло разом із нею. Разом з телефонним кодом небезпека та веселощі. Одна маленька синя сокира - і людина на все життя присвятила себе роботі секретного агента уряду США. У таємного агентства Хока були власні неортодоксальні ідеї про те, щоб «дати їм сокиру» ворожим шпигунам і саботажникам. Але разом із сокирою, кодом і всім іншим прийшло глибоко вкоренене почуття обережності, підозрілість, яка досягла кожного посильного з широко розплющеними очима, кожного балакучого таксиста і кожної милої дівчини. Звичайно, це не раз відігравало пекельну роль у романтиці.


Нік підвівся, увімкнув світло і почав одягатися.


Через кілька хвилин він був офіційно одягнений у темно-сірий костюм із темно-синьою краваткою та чорні туфлі без шнурків. Він вивчив своє обличчя у дзеркало у ванній кімнаті. Сади і синці від денного пригоди були ледь помітні. Макіяж, подумав він, може творити чудеса, і посміхнувся до свого іміджу. Він прибрав густе темне волосся з чола і сказав собі підстригти його вранці, відразу після розмови з Максом.


Повернувшись до спальні, він поклав П'єра в кишеню і посадив Вільгельміну та Гюго на їхні звичні місця. Потім він підійшов до телефону, щоб зателефонувати Хедвей Хаус і Ріті Джеймсон.


Його рука тяглася до неї, коли щось трапилося з вогнями в кімнаті 2010 року. Усі вони згасли з тривожною раптовістю. Тихо, швидко – тривожно.


Хтось крикнув у сусідній кімнаті. Це була не тільки його кімната.


Вікно клацнуло.


То була його кімната.


Нік Картер завмер у новій темряві, раптово усвідомивши смертельний факт: хтось ще був у кімнаті з ним.


Хтось, хто не увійшов через парадні двері.


Смерть у темній кімнаті


Нік Картер затамував подих.


Не в звичайному порядку. Тільки не з раптовим різким звуком, який точно б сказав невідомому зловмиснику, де він стояв.


Йога має безліч переваг. Одне з них – мистецтво управління диханням. Нік закрив рота і перестав дихати. У кімнаті панувала тиша.


Він швидко пристосував очі до темряви і почав чекати. Але його мозок літав, розставляючи всі предмети меблів, все, що займало місце і зберігало геометричний візерунок, який він сформував до того, як згасло світло.


У сусідній кімнаті впав стілець. Прокляття пролунало чоловічим голосом.


Думки Ніка металися у темряві.


Він був між ліжком та бюро. Двері були приблизно за десять футів ліворуч від нього. Стілець та столик по обидва боки від дверей. Ванна справа від нього, ще за кілька футів від ліжка. Два вікна виходять на Медісон-авеню. Тяжкі штори були закриті, поки він робив вправи, і все ще були закриті на той час, коли він перестав одягатися. Входу туди нема. Вхідні двері були зачинені зсередини. Ванна. Зловмисник мав перебувати у ванній. Там було маленьке віконце. Занадто мало для звичайної людини.


Усі інші можливі входи було враховано. Де ще могла бути небезпека, окрім як у ванній кімнаті?


Нік не рушив з місця. За потреби він міг затримати подих на чотири з половиною хвилини. Але що робитиме зловмисник? Нік насторожився, бажаючи почути найменший звук.


Тепер він чув шум Манхеттена. Гул машин піднімався з поверху двадцятьма нижче. Двадцять поверхів… Пожежні сходи? Не прямо за вікном ванною, а досить близько для спритної людини. Заверещав автомобільний гудок.


І все ж тиша в Кімнаті 2010 була відчутною, живою.


Його відвідувач не міг дозволити собі чекати довше. Якби інші вогні не горіли, гості влаштували б пекло. Перш ніж щось трапиться, знову запаляться вогні. Добре. Це влаштовувало Ніка.


Легкий, шкірястий звук запалив його. Це було надто близько. Він відійшов від місця, де стояв, все ще затамувавши подих, і ковзнув до стіни біля вхідних дверей. При цьому він зігнув передпліччя, і Хьюго тихо вислизнув зі шкіряної відривної кобури і спокійно влаштувався на правій долоні без жодного шипіння. Лезо кригоруба стало на місце. Нік простягнув ліву руку, щоб намацати стілець. Це запропонує деякий захист про те, чи зможе він поставити це між собою та прихованою загрозою.


Його рух був беззвучний, але темрява видавала його. Наче хтось у кімнаті з ним бачив жест рентгенівськими очима.


По лівій щоці Картера почувся свистячий звук і крихітний, швидкий потік повітря. Пролунало легке клацання торкання, коли холодний шматок літаючої сталі знайшов ціль. Миттєва реакція Ніка була чистою рефлексією, викликаною чуттєвою пам'яттю про тисячі битв. Його ліва рука знайшла ручку ножа, що стирчала з гіпсової стіни. Він штовхнув праве плече трохи нижче твердої рукоятки, прицілився і відповів тим самим.


Х'юго вистрілив з рівноваги своєї долоні, що кидає, з легкістю і уколом кулі, слідуючи лінії, з якої прийшов ніж убивці. Тіло Ніка напружилося, його очі намагалися розбити суцільну чорноту на щось, що можна було б побачити.


Але тепер в очах не було потреби.


Тишу порушив здавлений крик подиву. Перш ніж звук перетворився на крик, він перетворився на булькання. Щось сильно впало.


Нік випустив повітря із легень. Вбивця заплатив ціну за впевненість.


Десь поруч грюкнули двері. Сердитий голос просочився в темряву холу.


«Що, чорт забирай, тут відбувається? Хтось, мабуть, порався з блоком запобіжників або автоматичним вимикачем, або як там, чорт забирай, ви це називаєте. Вони дозволять нам всю ніч тинятися в темряві?»


Нік підійшов до вікна і відсмикнув штори.


У тьмяному світлі нічного неба міста було видно розпростертий на підлозі чоловік, на півдорозі до ванної порогу, його торс розтягнувся до вітальні. Хьюго кровоточив у горлі, похмуро підтверджуючи точність судження та прицілювання Ніка. Нік обережно підійшов до трупа. Цей чоловік був мертвий, добре. Він перевернув тіло. Неможливо було сплутати тверде обличчя.


Нік переступив через тіло і пішов у ванну. Короткий огляд підтвердив його підозри. Єдине вікно було відчинене. Він придивився. Як він пам'ятав, унизу не було нічого, окрім зяючого простору, але пожежні сходи по обидва боки від кадру були в межах легкої досяжності. Все, що для цього було потрібно, - це нерви. Він повернувся до трупа.


Зайнялося світло.


Його очам знадобилося кілька секунд, щоб звикнути до нової яскравості. На нього дивилося порожнє обличчя. Голос на сходовому майданчику вибачаючимся тоном сказав: «Може, дитина грає. Хтось вигадав жарт. Вибачте, друзі. Вибачте за незручності". Голос і лепет стихли.


Незручність була правильним словом. Йому доведеться забиратися звідси.


Це був чоловік років п'ятдесяти - не маленького зросту, звичайно, але худий, як Пікколо, і одягнений як мийник вікон. Джинсові штани, сорочка з парусини. Він не став возитися з цебром. Напевно, розраховував просто злитися з ландшафтом і якнайшвидше входити та йти. Це не спрацювало.


Обличчя було простим і простодушним навіть після смерті. Жодних відмінних рис. У його кишенях нічого не було. Навіть сірники. Ніяких етикеток на вицвілому робочому одязі. Нік перевірив підбори туфель, рота та вуха на предмет прихованих аксесуарів. Нічого. Вбивця прийшов лише з ножем.


Ніж був кинджал з рукояттю з оленячого рогу, типовий для того, що можна купити в армійському та військово-морському магазині або в барах на Таймс-сквер. Там також нічого. І нема про що турбуватися.


Хтось відправив убивцю до кімнати Картера. Через інцидент з літаком чи через щось ще?


Нік запалив Плеєр і подумав: Один вбивця?


Пікколо увійшов через вікно ванної, як за сигналом, відразу після того, як згасло світло. Він не міг пошкодити електрощит у холі. Отже, мав бути другий чоловік. Але той, хто вимкнув світло, мабуть, був уже далеко. Немає сенсу його шукати. І немає сенсу чекати. Нік погасив цигарку.


Жаль, що йому доведеться залишити труп, щоб покоївка виявила його. Але спецслужби не могли мати вантажівки з міською поліцією.


Він уклав власника ножа в ліжко, безцеремонно кинувши його під ковдру. Він обернув рушник навколо кілець і вийняв ножа зі стіни. Засунувши ніж у складки рушника, він засунув його в портфель.


Труп не повинен бути виявлений до наступного дня, інакше він не матиме жодного сенсу. Час виїзду був три години дня, і жодна покоївка не потривожила сплячого гостя, хоч би як вона хотіла закінчити роботу і повернутися додому. Навіть гість, який не відповів на стукіт у двері.


А ось друзі ножа – зовсім інша справа. Якщо вони захочуть зайти в гості, стукіт без відповіді не зупинить їх.


Нік витер Х'юго майже ніжно. Хьюго, як завжди, добре впорався зі своїм завданням. Нік вирішив, що його валізу можна залишити. До портфельу потрапило кілька речей: рушник, ніж, бритва, книга, яку він не дочитав у літаку, наполовину повна фляжка.


Тільки інші речі, що він хотів, були в нього. Вільгельміна, Гюго та П'єр.


Його не хвилював його підпис у реєстраційній картці готелю. Департамент витратив два місяці на те, щоб навчити його, як змінювати свій почерк, щоб він відповідав імовірним іменам, і створював напрочуд нерозбірливі підписи, які виглядали як справжні, але нічого не писали і не піддалися аналізу. Насправді він зареєструвався як Вілл Гезер, але ніхто ніколи не впізнає.


Кілька хвилин він ретельно оглядав кімнату 2010, потім обережно вийшов у коридор і зачинив двері на засувку, що самоблокується. Ключі від кімнати він залишив на письмовому столі. Потім він повісив табличку "Не турбувати" на ручку і попрямував до сходів зі своїм портфелем.


Спільник Пікколо, якби він ще був поблизу, навряд чи з'явився б при яскравому світлі. Як би там не було, Х'юго був готовий до нього. Нік піднявся на два прольоти, уважно стежачи за будь-якими ознаками присутності, що ховається, і попрямував до ліфта.


За нинішнього стану справ поліція Нью-Йорка мала складну справу. Швидше за все, нерозв'язне. Тут не було нічого, що могло б призвести до Ніка Картера. Але роботодавці ножа скоро дізнаються, що їхній видобуток був попереджений достатньо, щоб вбивати та бігти. Це може призвести до неприємного майбутнього. У певному сенсі шкода, що він убив ножа наповал.


Проте стогнати над трупами було марно. Особливо ті, котрі не були твоїми власними.


* * *


Нік подивився через дзеркальне скло телефонної будки у вестибюлі, гадаючи, скільки їх там і що сталося з другим чоловіком.


Телефон кілька разів задзвонив віддалено.


"Так?" Яструб відповів із характерною різкістю.


«Хтось щойно надіслав ніж із заточеним лезом», - сказав Нік. "Я відмовився від доставки".


"О. Неправильна адреса?"


Ні. Думаю, адреса правильна. Неправильний пакет.


"Що так? Що ти замовив?"


"Сокира."


"Кур'єр досі там?"


«Так. Він буде тут якийсь час. Можливо, він знайде компанію – когось, щоб перевірити доставку. Але хтось інший має їх впустити. Думаю, мені краще змінити готелі. Чи буде «Рузвельт» відповідним для вашого пакета? "


«Добре для мене, якщо не для них. Не поріжся".


Голос старого був трохи кислим. Нік практично міг чути, що він думав. Справі було лише кілька годин, і N-3 вже надав труп, аби заплутати ситуацію.


Нік посміхнувся у телефонну трубку. "Ще дещо. Коли ви відправляєте когось із приводу цієї доставки, пам'ятайте про вхідні двері, а також про службовий вхід. Це може мати велике значення.


«Не турбуйся про мою пам'ять». Хоук повісив трубку.


Нік глянув у вестибюль і знову набрав номер. Цього разу він зателефонував до Хедвей-хауса і запитав Ріту Джеймсон.


«Привіт, міс Джеймсон? Нік Картер. Вибач, я спізнився». Рита здавалася напруженою.


"Слава богу, це ти". Він почув подих полегшення, і її голос трохи посвітлішав. "Я думав, ти передумав".


«Жодного шансу. Я боявся, що ви могли б мати після денного хвилювання».


"О Боже. Хіба цей ранок не був жахливим? Я не можу викинути це з голови. Голос знову збільшився. «Цей бідняк! І діти, і крики, кров. Я не можу цього винести!


«Легше, тепер легше». Нік був стривожений знайомим звуком істерії, схожим на сирену. Але сказати «Я не можу цього» здалося кумедним. Може, й ні. Жах цього було важко винести. Він став жорсткішим у власному голосі.


Ти збираєшся розвалитися або збираєшся взяти себе в руки? Тому що, якщо ти розпадаєшся, ти робиш це самотужки. Якщо є щось, чого я не можу винести, то це істерична жінка».


Він чекав. Зазвичай вони застосовували цей рядок.


«Якщо є щось, чого я терпіти не можу, - холодно відповіла Рита, - це людина, яка думає, що це має значення, чорт забирай, те, що вона може винести, і завершує це тим, що вливає мені у вухо пихати кліше і ...»


"Так то краще." Він голосно засміявся. "Ці старі побиті фрази майже завжди допомагають".


Потім настала коротка мовчанка: «Ой». І трохи посміятися.


"О скільки я тебе заїду?" – жваво запитав Нік. «Давай подивимося… зараз вісім тридцять, і, боюсь, у мене ще є одна чи дві справи. Як ти думаєш, ти зможеш протриматися приблизно до дев'яти чи дев'яти п'ятнадцяти?


«Якщо ви думаєте про їжу, я ніколи в житті не був такий голодний. Але я б одразу не забрав мене в цьому місці». Вона думала вголос. «Ми могли б зустрітися у кафе «Арнольд» чи у… ні, не думаю, що я хочу чекати у ресторані».


"Бар?"


«Або в барі… Я знаю – давай зустрінемось у Фонтану Плаза о дев'ятій п'ятнадцять. Мені потрібне трохи свіжого повітря. Ви не заперечуєте?"


"Ні, звичайно ні. Побачимося о дев'ятій п'ятнадцять».


Він повісив трубку. Залишилось зробити ще один дзвінок. Його палець провів знайомі числа.


«Френкі? Нік».


Якби за ним стежили з аеропорту, було б справедливо попередити Френкі, що хтось може доглянути його будинок. Неймовірно, але можливо. Він розповів йому, що сталося.


Френкі Дженнаро хмикнув.


«Не турбуйся про мене, малюку. Якби я був сидячою качкою через будь-який хвост, я б десятки разів помер.


Я не проти невеликої дії. Є ще якісь гаджети, які треба випробувати. Знаєте, як у реальних умовах, можна сказати. Але ти, хлопче! Вам потрібні уроки. Добре, що ти працюєш лише на уряд. З тебе вийде поганий бандит! "


Він знову захихотів і повісив слухавку.


Нік визирнув у вестибюль. Чоловік середніх років із процвітаючим черевцем, що влаштувався у кріслі, сідав. Молодий чоловік з короткою стрижкою чекав на експрес-ліфт. Він ніс сумку, яка виглядала так, ніби у ній могли бути комерційні зразки. Нік знав, що він сповнений тонких інструментів його спеціалізованої справи. Агенти К-7 та А-24 працювали.


* * *


Нік витратив те, що залишилося від короткого часу до його призначення, на реєстрацію в Рузвельті. Він купив дешевий костюмчик у одному мпгазіні у Ліггетта і пішов у готель, уважно стежачи за тінями. Якби вони знайшли його одного разу, вони могли б знайти його знову. Але якби вони підібрали його, коли він виходив із Білтмора, К-7 помітила б хвіст, і вони утворили б акуратну невелику процесію з трьох людей. Проте, наскільки міг розібрати, хвоста не намалював.


В останньому випуску New York Post було опубліковано заголовок: ТАЄМНИЦЯ ВИБУХУ В АЕРОПОРТУ АЙДЛУАЙЛД. Нік купив газету, зареєструвався за столом з незрозумілими каракулями і почав за кілька хвилин читати на самоті затишної кімнати на сьомому поверсі.


Це була лише загальна історія, що вдихає в себе нерозгадані загадки і не передбачає офіційного розкриття дивної події, але вона справді містила один уривок цінної інформації:


"... був ідентифікований як Пабло Вальдес, секретар кабінету Мініріо. Політ не був офіційним за своїм характером, як повідомила сьогодні влада. Мініріо, навіть більшою мірою, ніж його сусідні латиноамериканські країни, в останні місяці є світовою проблемою через Спроби червоних китайців проникнути в країну із планами сателітів..."


Яблучко для містера Хока, знову.


Бернс із Великобританії, Ахмед Тал Барін із Індії, Ла Дільда з Перу і тепер Вальдес із Мініріо. Щось було незнайомо, коли чотири дипломати загинули однаково. Як, чорт забирай, страхові компанії могли піти на таке слабке прикриття, як вбивство, заради страховки? Чи це була просто офіційна брехня, щоб обдурити ворога, допоки ФБР вишукує додаткову інформацію? О так. Один виняток. Помилка пілота. Можливо, це було справжнім винятком.


Так гаразд, вийшов справжній міжнародний суп. А містер Хок був просто кухарем, який помішував каструлю.


Сталева рука Вальдеса… Можливість влаштування бомби була захоплюючою та жахливою. Було б цікаво подивитися, що CAB і вся решта влади зроблять з одного вибуху, якого не було в літаку. У якомусь сенсі це був прорив – він звузив поле дослідження.


Картер ставив питання, чому Ріта вирішила зустрітися у Фонтану. Всюдисущий сумнів піднявся в глибині його розуму. Це буде чудове місце для всіх, хто хоче його вбити.


"Не кидайся з пістолетом", - сказав він собі. Це може виявитися дуже приємною вночі у місті з дуже гарною дівчиною, яка довірливо звернулася до вас за допомогою.


Ага. Збіг, збіг, збіг. Їх було занадто багато - серія вибухів, благання красивої дівчини, яка влаштовує зустрічі в найнезвичайніших місцях, невідомий ніж із невідомим мотивом. І все, що він робив, займався своїми справами. І поговори з Ритою.


Він беззвучно насвистував, поправляючи вміст кишень і поправляючи Вільгельміну, Гюго та П'єра, щоб вони щільніше сиділи на своїх звичних місцях.


Зустріч біля фонтану Plaza


Фонтан Плаза виглядав оазисом у хаотичному вирі П'ятої авеню. Сріблясті бризки грали в напівтемряві, приємне видовище для перехожих. Великий старий готель за ним виглядав як пережиток рококо іншої епохи. Широкий простір Центрального парку кидав погляд на північ.


Прямо через площу клієнтів чекала черга з екіпажів. Один поворот через парк - і закохані можуть насолодитися ковтком свіжого повітря і романтики навіть у такому змученому космополітичному всесвіті, як Манхеттен.


Очі Ніка зупинилися на картині, коли він перетнув П'яту і побачив Ріту Джеймсон. Його зацікавила не тільки красива картинка, хоча Рита виглядала навіть красивішою, ніж уявний образ. Вбрання господині було замінено коротким синім платтям з майже рельєфними лініями, що обтягують. Легке вечірнє пальто було недбало накинуте їй на плечі, а світле волосся вільно спадало на оксамитовий комір. Але Картер прочитав занепокоєння у її збуджених рухах. Чому так нервуєшся? Він не спізнився. Можливо, реакція.


Молода пара повільно йшла під тонкими деревами і шепотіла одна одній. Наполовину прихований тінню у північно-східному кутку був невисокий, присадкуватий чоловік у м'ятому костюмі з бавовняної тканини та м'якому фетровому капелюсі в тон. Він вдавав, що вивчає годинник, але його очі були прикуті до Ріти.


Нік відчув холодний приплив гніву. Отже, він збирався бути мішенню


Ні, давай! Хто б не подивився на гарну дівчину, яка ходить по площі? Що ж, цей виродок не повинен так дивитися.


Він прискорив крок і пішов поряд з нею, поки вона йшла до 59-ї.


"Привіт, Рито".


Рита обернулася, її очі злякалися. Потім вона посміхнулася.


«Ви дали мені добрий початок. Думаю, я нервуюся. Як ви, містере Картер?


"Нік." Він узяв її за руку. Нехай стежить є на що подивитися. "Не хвилюйся. Це старий магнетизм. Я так впливаю на людей. Вечеря в якомусь тихому місці, де ми можемо поговорити?


«Якщо ти не заперечуєш, я не став би, поки. Може, ми могли б трохи погуляти. Або ... як щодо поїздки в кареті? Я завжди хотів спробувати».


"Якщо ти цього хочеш, добре".


Що може бути приємніше вечора у парку?


Нік пронизливо свиснув і махнув вільною рукою, поки вони йшли до рогу. Перший екіпаж із гуркотом рушив уперед.


Нік допоміг Ріті встати і пішов за нею. Водій клацнув крізь зуби і мляво підняв поводи. Рита знову поринула у темряву кабіни, її стегна були тривожно близькі до стегон Ніка.


Чоловік у суворому костюмі перестав дивитися на годинник і встав, позіхаючи і потягуючись. Прохолода розуму Ніка перетворилася на холод.


Чоловік попрямував до черги чекаючих на карету.


Хвіст. Без помилок. Риту супроводжували – або супроводжували – до Фонтану на площі. Питання було – чому?


Їхня карета звернула з яскраво освітленої вулиці у темні околиці Центрального парку. Якщо щось і мало статися, це могло статися і тут. Він був готовий.


Він повернувся до Ріти.


«Добре, давай спочатку поговоримо про бізнес. Тоді ми зможемо почати розважатися. Про що ти хотів мене бачити?


Рита важко зітхнула. Деякий час вона мовчала. Нік крадькома визирнув у маленьке заднє скло. У кадрі з'явився інший екіпаж, який стежить, без сумніву.


Рита почала повільно.


«Це було якось пов'язане із вибухами. Вибухали літаки».


Нік здивовано глянув на неї.


"Всі літаки вибухають?"


«Я не зв'язувався із цим до сьогодні. І, можливо, це не має нічого спільного з тим, що сталося сьогодні. Але я знаю, що щось не так, як Стів пішов. Ось чому я хотів тебе бачити. Він не розбив того літака. Я знаю, що це не його провина. А тепер хтось намагається мене дістати”.


"Що ти маєш на увазі," дістати тебе "?" Нік насупився і взяв її за руку. "Послухай, люба, тобі краще розповісти мені історію із самого початку"


"Я спробую. Але дай мені спершу сигарету, будь ласка».


Клацнувши запальничкою, в її блакитних очах було видно шалене занепокоєння.


«Він був пілотом, і ми були заручені. Ми збиралися одружитися після цієї подорожі. Я маю на увазі мою подорож. Ми планували це кілька місяців тому. Але його літак вибухнув. Було слухання, і вони сказали, що це його провина, він пізно лягав, втомився та безтурботний, і він розбився. Але він цього не зробив. О, Боже, коли я сьогодні вранці побачив це безладдя, цей жахливий звук і всіх цих невинних людей, я знаю, на що це було схоже для нього, і я терпіти не можу…! "


"Припини це!" Нік взяв її руку і жорстоко стиснув. Ви не знаєте, як це було для нього. Бог знає, що я не можу зрозуміти, що сталося, з того, що ви розповіли мені, але якщо літак вибухнув, він нічого не відчув. Хто тепер намагається дістатися до тебе, а чому? "


«Я не знаю, хто, я не знаю, чому. Може, тому, що я дратував себе. Просто тому, що знав, що це не вина».


"Що змушує вас думати, що хтось намагається добратися до вас?" Голос Ніка був такий же холодний і вимогливий, як голос прокурора.


«Тому що я отримав фальшивий лист і тому що сьогодні вдень хтось намагався проникнути до моєї кімнати, ось чому!» Її голос підвищився майже до істеричного тону.


"Хтось потрапив у мою", - м'яко сказав Нік. "Добре. Ми повернемось до цього. Що щодо Вальдеса?


Вуличні ліхтарі з П'ятою авеню зникли, коли карета, запряжена кіньми, зашуміла далі на захід у центр парку.


"Що щодо нього?" Очі Рити були вологими. "При чому тут він?"


«Думав, ти сказав, що знайшов зв'язок між вибухами», - обережно сказав Нік. Мені просто цікаво, що ви знаєте про нього. Ви, здається, знаєте його досить добре.


"О так. Він часто літав із нами. Його уряд був дуже зайнятий».


"Хіба це не було брутально для одноручної людини?"


Вона підняла підборіддя. «Ви бачили його. Він чудово тримався. Він втратив руку під час революції. Вальдес розповів мені все про це. Він був у своєму роді чудовою людиною. Гадаю, те, що сталося сьогодні, було своєрідною жахливою політичною змовою».


«Кумедно, як завжди виникає ідея бомб, – розмірковував Нік. У сорока ярдах за ними за маленьким віконцем вимальовувався другий екіпаж, схожий на катафалк. «Ще одне питання, а потім повернемось до вашої історії. Чому ви захотіли зустрітися на вулиці та покататися в парку? Замість того, щоб дозволити мені відвести вас до якогось затишного ресторану, де ми могли б спокійно поговорити?»


Очі Рити зустрілися з ним. "Тому що я не хотів потрапити в кут. Я не хочу, щоб мене оточували люди, коли я не можу довіряти жодному з них.


«Я ціную твої почуття, – пробурмотів Нік, – але я думаю, що ти діяв за неправильним принципом. Водій… запусти двигуни, чи не так? Я думаю, ми могли б піти трохи швидше».


Рита напружилася. "Щось не так?"


«Можливо, не дуже. Просто тримайтеся подалі і будьте готові пірнути. У вас не було б жодної особистої зацікавленості в тому, щоб за мною стежили, чи не так?»


"За те, що ви стежили! Заради бога, ні!" Блакитні очі розширилися, показуючи водночас страх і подив.


І хтось намагався дістатися до вас. Ви коли-небудь помічали, що хтось виявляє інтерес до Вальдеса? Або - спробуйте це так - чи є у когось підстави думати, що ви були особливо дружні з Вальдесом?


"Ні", - відповіла вона. «Немає обом». Вона раптом здригнулася.


«Добре, повернемося до Стіва. Хто Стів?


"Його звали Стівен Андерсон". Її голос був низьким монотонним. «Раніше він літав на World Airways. Чотири місяці тому він розбився. Принаймні вони так сказали. Спочатку в газетах говорилося, що літак вибухнув у повітрі. Потім було слухання і вони сказали, що він розбився. Тому що він пізно лягав і пив. Ну він не був. Я повинен знати. Але вони мені не повірили. А потім кілька тижнів тому я почув, що вони знайшли багажну бирку з його ім'ям на ній, і я знав це не могло бути правдою”.


Перед ними виникла довга лінія вогнів та раптового сяйва. Попереду лежала 79 вулиця. Карета пригальмувала. Нік знову оглянув тил. Вагон номер два наближався. Він насупився. Водій, що сидить на передньому сидінні, не був ні старим, ні характерним для свого виду. Не було ні циліндра, ні човгаючої пози. Його охопила тривога, але він легко відкинувся назад, і його права рука знайшла Вільгельміну.


"Чому це не могло бути правдою?" він запитав. "У багажній бірці немає нічого дивного".


«Цього разу було».


Рух згущувався, кінь нетерпляче заржав. Карета позаду підійшла досить близько, щоб торкнутися.


«Вони мають бути так близько? Рух не такий вже й поганий!»


«Вірно, це не так, – тихо сказав Нік. «Відкиньтеся назад і опустіть голову».


"Яка?" Кінь позаду них вигнув голову і заржав. У Рити перехопило подих. "Ви маєте на увазі, що це те, що нас переслідує?" Вона нервово засміялася. «Але ж це смішно! Вони, звісно, нічого нам не зроблять. НЕ тут".


Краще перестрахуватися, ніж жалкувати. Опусти голову!


Вона опустилася нижче на сидінні. Нік зімкнув пальці навколо оголеної дупи Вільгельміни.


"Хто вони?" прошепотіла вона.


"Хіба ви не знаєте?"


Вона похитала головою. І тут зненацька підозри Ніка підтвердилися. Весь його досвід шпигунства не підготував його до чогось настільки немислимо кричущого і неймовірно неймовірного, як поведінка людей у другому вагоні.


Раптом з раптовістю пострілу з пістолета тріснуло батого. Гортанний голос скомандував "Хіяр!" як кавалерист з вестерну, і екіпаж, що стоїть за ними, відхилився від лінії і рвонув убік, коли кінь спритно відреагував на удар батогом. Їхній власний кінь шарахнувся. Нік кинувся через тіло Рити і блискавично жбурнув Вільгельміну. На секунду або два екіпажі були зовсім поряд.


Він побачив усе це у потворному спалаху. З іншого вагона на нього дивилося обличчя людини у суворому костюмі. Його права рука була відведена назад. Металевий предмет у формі яйця, що стискується в руці для метання, був гранатою. Обличчя було твердим, цілеспрямованим, майже позбавленим емоцій. Його очі на мить зустрілися із очима Ніка, коли рука виступила вперед.


Нік вистрілив з ходу. Вільгельміна зло сплюнула. Була страшна пляма багряного кольору, і обличчя спотворилося до останнього виразу. Рука, що тримає яйце, здавалося, зависла в повітрі. Потім карета пролетіла повз і помчала до поворотної смуги, яка повертала назад до того шляху, яким вони їхали.


Нік обійняв Риту, уткнувшись її зляканим обличчям у западину свого плеча.


Вибух пролунав із оглушливим ревом. По парку обрушився залп, розлетілися уламки, розлетілися частини екіпажу, повітря отруїло їдкий дим кордита. Погляд у бічне вікно розповів усю історію. Нік схопився зі свого місця, залишивши Риту позаду себе враженою і тремтячою. Їхній старий візник сидів, як скам'яніла людина, прикувши руки до поводи.


Друга карета лежала на скрученому боці на пагорбі, вкритому листям, два колеса шалено оберталися. Розбитий каркас карети був дірявим, як швейцарський сир. Кінь вирвався з розколотої мови воза і схвильовано піднімався до підніжжя високого тремтячого в'яза. Шукати людину в кареті було марно. Граната, що вибухнула в цих вузьких межах, могла бути досить смертельною для будь-кого, навіть якщо куля не знайшла його першою. Але ще був водій. Куди, чорт забирай, він пішов?


Нік побачив його надто пізно.


У темряві під деревами він піднявся на ноги і кинувся на другий бік карети, яку залишив Нік. Рита скрикнула один раз, високим пронизливим крещендо жаху, яке припинилося з жахливою раптовістю.


. Приглушений старий крик водія Ніка був заглушений ланцюжком з чотирьох або п'яти страшенно швидких пістолетних пострілів.


Його серце стискалося від агонії поразки, Нік рвонув назад у карету.


Перед ним вимальовувалась висока злісна постать, постать водія, якого не було. Він ухилився від своєї вбивчої роботи, шукаючи більшого. Він побачив Ніка, і його пістолет піднявся. Армійський .45 - важка, потужна, вбивча зброя, призначена для вбивства.


Парк був наповнений криками та пронизливими криками.


Нік вистрілив у руку, яка тримала 45, а також по колінах і стегнах, які підтримували цю машину для вбивства тіла. Він продовжував стріляти, поки людина перед ним не лежала зрешечений і стікає кров'ю. Але невелика прохолодна частина його мозку сказала йому дозволити суті прожити ще трохи. Постріл, який мав убити, залишився всередині пістолета. Після чергової черги настала тиша. Але звук почав просочуватися в його розум: зляканий плач старого кучера, надто наляканого, щоб бігти, що збиває з пантелику ремствування найближчих автомобілістів, далекий вереск сирени.


Нік кинув швидкий погляд на чорний салон карети.


Рита Джеймсон більше не боялася і перестала бути гарною.


Куля 45-го калібру перебила їй обличчя та груди. Вона лежала, притиснута до оббивки, не людина, а обурена маса м'ясистої плоті.


Нік закрив свій розум від жаху і швидко відвернувся, щоб нахилитися поруч із людиною, яка так майже піддалася чарам Вільгельміни. Швидкий пошук – нічого. Ворог масово посилав невстановлених убивць.


У його свідомість вторгся новий звук. Копити, на дорозі поблизу звучать чітко та наполегливо. Поліція парку.


Картер кинувся в тінь і залишив усе позаду, стрімко пробігаючи крізь дерева, прорізуючи рівні галявини у бік Західного Центрального парку. Його світ був світом потворності та смерті, зіткнення з неприємностями та втечі від них. Тому що, якщо ви дожили до битви іншого дня, вам потрібно було триматися подалі від офіційних осіб. Ви повинні були бігти - навіть якщо це означало залишити за брудні трупи. Навіть трупи друзів.


Сирена посилилася та зупинилася.


Нік сповільнив крок, поправив краватку та запустив пальці у волосся. Попереду виднівся вихід через обсаджений деревами провулок.


У копів буде приголомшений старий водій, пара непривабливих трупів, таємниче розбита карета та вмираючий. І ворог знову дізнається, що він утік.


Але Рита цього не зробила.


Той, хто стояв за цим, мав заплатити за це.


І заплатити дорого.


* * *


Було десять тридцять, коли містер Хок зняв слухавку свого телефону. Хоук рідко залишав офіс до півночі. То був його будинок.


"Так?"


«Цього разу я прошу чудового переднього краю. Щось, що усуне велику бюрократизм».


Брови Хоука насупилися. Це було не схоже на N-3 – дзвонити так часто за один день – щось було не так.


"Що в тебе на умі?"


«Сокира двогостра. Найбільший. Джеймсон був вигнаний із цього світу сьогодні ввечері, і я не думаю, що це сталося лише через мене. Мені знову довелося використати Вільгельміну. Вона гаркнула, але не перестала кусати. "


"Зрозуміло. А той, кого вкусили?"


Нік сказав йому швидко, ретельно підбираючи закодовані слова, даючи якомога більше деталей, але наголошуючи на необхідності термінових дій.


"Поверніться через дві години", - сказав Хоук і відключив з'єднання.


Нік вийшов з телефонної будки на 57-й вулиці і проїхав кілька кварталів зигзагом, перш ніж зловити таксі на Третьій авеню до Гранд Сентрал та бару.


"Подвійний скотч".


Він пив і думав.


Якщо у нього й були якісь давні сумніви щодо Рити та її наполовину розказаної історії, вони були шокуючи розвіяні, коли водій розбитого автобуса свідомо першим знайшов її та накачав гарячим свинцем. Значить, хтось переслідував їх обох.


Вибух літака, пілот, налякана стюардеса, ніж, доглядач у Фонтану на площі, кучер-вбивця. Який у цьому сенс?


Він замовив знову.


Більше години на вбивство.


Він добряче напився і пішов на пошуки телефонної будки. Цього разу він зателефонував до Хедвей-хаусу.


Та сама жінка відповіла втомлено.


"Міс Джеймсон, будь ласка".


"Міс Джеймсон вийшла і не повернулася". Голос звучав остаточно.


Нік раптово зрозумів, що "Хедвей-хаус" - це готель для жінок-професіоналів. Звичайно, ці гарпії знали, хто приходив і йшов, з ким і коли.


«Це лейтенант Ханрахан. Сьогодні нам дзвонила міс Джеймсон у зв'язку із грабіжником».


"Не з мого комутатора, ти цього не зробив", - підозріло сказав відповідач.


"Ти на весь день?"


«Ні, але я знаю, що відбувається у цьому будинку. Мій обов'язок ... »


«Ваш обов'язок - співпрацювати з поліцією», - сказав Нік якнайхолодніше. "Хочете, щоб пара поліцейських у формі допитала вас у холі?"


Носовий голос був схвильований.


"О ні! Це було б так погано для цього місця…»


«Так само, як і волоцюга. Тепер. Міс Джеймсон дуже ясно дала зрозуміти, що не хоче втягувати готель у якісь неприємності. Вона також сказала, що зателефонує до дільниці сьогодні ввечері


і повідомить нам, чи були зроблені подальші спроби приставати до неї».


«О, ну, якщо вона не зателефонувала, це означає, що з нею все гаразд…»


«Не обов'язково, мем, – багатозначно сказав Картер.


«О. О, але не було спроби чіплятися до неї ... »


"Тоді ти про це знаєш", - втрутився Нік.


Так, але це було нічого! Бідолашна дівчинка була в істериці через ту жахливу справу в аеропорту. Ця людина була лише слідчим, він хотів поставити їй ще кілька запитань ... »


«Він зателефонував першим? Або по телефону зі столу?


"Ну немає." Голос звучав спантеличено. «Він не знав, принаймні, не через стіл. Я не так багато знаю про вхідні дзвінки, розумієте ... »


"Тоді звідки ти знаєш, ким він був?"


"Ну, він так сказав, коли ми побачили, що він спускається вниз після того, як вона закричала".


Це така ж охорона у вашому готелі? Він був щиро злий. «Добре, тепер не має значення. То ти його бачила. Як він виглядав?"


«Ну, - і тепер вона зайняла оборонну позицію, - цілком респектабельна, хоч і не дуже охайна. Він був ніби невисокий і товстий і - і на ньому був костюм з бавовняної тканини. Досить пізно для цієї пори року, але це те, що він носив."


"Ви робили будь-які подальші спроби допитати його?"


"Ні, звичайно ні."


«Чому, звісно, ні? Ви дивилися його повноваження?


"Чому ні. Він пішов, і все. Він просто усміхнувся та пішов. Він, здавалося, зрозумів, що вона в істериці.


"Він повернувся?"


"Ні він…"


"Ви говорили з міс Джеймсон?"


«Ні, вона замкнулася у своїй кімнаті. Вона навіть не бачила його, ні з ким не розмовляла.


"Добре. Дякую. Ваше ім'я?"


“Джонс. Аделаїда Джонс. І що ти сказав? ..»


"Ще дещо. Вона пішла сьогодні одна?


Так, вона зробила. Але - тепер, коли я думаю про це - вона начебто приєдналася до групи людей і вийшла з ними, але насправді її з ними не було».


«Зрозуміло. От і все".


"А як ти сказав своє ім'я?.."


Нік повісив трубку.


Зрештою, коли настав час, він зателефонував Хоуку.


"Так?"


"Стрічковий різак працював?"


"Досить добре. Прикус був поганий, але час був».


"Бачите це самі?"


"Я зробив." Голос Хоука був ухильним. «Консультації будуть корисними. Є пропозиції?"


«Так. Але спершу одне. Є якісь відомості про цю доставку?»


"Поки нічого."


«Шкода. Але я маю доставку». У портфелі Ніка все ще був ніж Пікколо. Можливо, йому слід залишити його на місці, але не було можливості дізнатися, хто буде першим на сцені в кімнаті 2010. «Боюсь, це небагато, але це найкраще, що я міг зробити, перш ніж покинути кімнату. На жаль, нічого спільного із сьогоднішньою ніччю”.


"Я влаштую зустріч. Готель, який ви згадали?"


"Все в порядку. Він буде на стійці з написом "Мастерсон". Але щодо завтрашньої посилки не ходіть у готель.


"Хммм." Нік майже бачив, як містер Хок смикає себе за ліве вухо. - Для різноманітності можна також поєднати приємне із корисним. Завтра Ford виступить на стадіоні. Вам підходить секція 33?


"Добре. Ми дамо йому сокиру».


«Для мешканця Нью-Йорка це недобре говорити», - сказав Хоук. "На добраніч."


"Я завжди так люблю", - сказав Нік і повісив трубку.


Щось гнилий на стадіоні Янки


Тоні Кубек експериментально розмахував битою в колі, коли Нік Картер знайшов містера Хока. Хоук згорбився над карткою, роблячи записи кульковою ручкою. Його спортивна сорочка з відкритим коміром і пуловерна кепка виглядали так, ніби він у них жив, ніби він носив їх, щоб косити траву в неділю і вигадувати у своїй майстерні речі, щоб тішити онуків. Наскільки було відомо Ніку, він ніколи не був одружений. Він жив лише своєю небезпечною та важкою роботою. Але сьогодні його худорляве, шкірясте обличчя пограниччя уособлювало бейсбольний фендом на все життя у всій його відданості.


Нік влаштувався зручніше, схрестив коліна і дивився, як Кубок після першої подачі відправив одиночну лінію до центру. Він підніс руки до рота і проревів: «Молодець, Тоні!»


Хоук схвально кудахтав. «Операція зараз велика, Нік. Не можна гаяти час. Мені треба негайно доставити тобі пакет. І не зовсім той, що я планував. Ти дав нам щось нове, над чим можна попрацювати».


Нік кивнув. "Що в тебе є?"


"Один. Зворотних дзвінків у Білтмор не було. А-24 увійшов та обшукав вашого відвідувача. Нічого. У K-7 залишилися відбитки ножа. У вашого друга, мийника вікон, невисока репутація та репутація найманого працівника. вбивця. Але нічого серйозного йому ніколи не приписували. Проте ми маємо одну річ. З ним зв'язався в його барі-тусовці чоловік у костюмі з бавовняної тканини. І ми отримали опис. Воно відповідає вашому.


"Два. A-24 провів ранок в аеропорту. Людину з таким описом бачили на оглядовому майданчику за деякий час до вибуху і після нього. Але раніше він наводив довідки про рейс 16. Вони згадали його через це.


"Три. Так званий кучер прожив досить довго, щоб проклясти і тебе, і Сірсакера, і сказати, що його наказ полягав у тому, щоб забрати дівчину за всяку ціну. Він отримав ці накази від Сірсакера, який одержав його з-за кордону. Від якогось біса іноземця, - сказав він. А потім, на жаль, він помер».


"Добре,


Це було марно. - Нік кисло знизав плечима.


«Трохи, але це змусило нас замислитись, як він отримав свої замовлення. Не так просто, якщо вони прибувають з-за кордону. І там у нас була невелика перерва».


Трибуни ожили оплесками, коли Треш направив високий м'яч у лівий центральний кут поля, який відскочив на трибуни для дубля за основним правилом.


"Яка перерва?"


«На тому, що залишилося від вашого друга Сірсакера, ми знайшли пачку цигарок. А всередині целофану знайшли телеграму. Вона була відправлена з Лондона позавчора, і в ній говорилося: «Спостерігайте за завтрашнім рейсом 16 з Ямайки, якщо необхідно, покличте комітет. це вже організовано, але найкращі наміри іноді зазнають невдачі. Важливо зберегти конфіденційність місії. Довіряйте, що ви зустрінетеся із ситуацією відповідно. Це було підписано «Червоним»».


"Це щось означає для нас?"


"Ще немає. Тобі потрібно знати більше, але зараз я вже досить сказав». Він поліз у кишеню. «Коли з'явиться хот-дог, то візьми два. Моє частування».


Його рука стиснула доларову купюру у долоні Ніка. Нік відчув, як щось тверде та металеве склалося в пачку. Ключ.


"Центральний вокзал", - пробурмотів Хоук. «Все, що тобі потрібно зараз. Ви можете дізнатися у мене пізніше про будь-які нові події. Але я можу сказати вам таке. Ви знову подорожуватимете, і скоро. Насамперед після гри з м'ячем постригтесь».


Нік обурено глянув на нього. "Я вже зробив."


Хоук дозволив собі огляд. «Недостатньо. Ви будете молодою людиною з коледжу».


Нік застогнав. "Що далі?"


«Потім ти говоритимеш. Що ще в тебе є для мене?


Картер розповів йому про свою розмову з Hadway House, поки його очі шукали хот-дог. Цього ранку він був у перукаря, а потім зателефонував Максу Діллману в Лондон. Макс підтвердив усе, що сказала Ріта, додавши, що вона страшенно гарна дівчина і що це страшенно жахливо щодо Стіва. Він познайомився з ними обома через туристичний бізнес, і вона прийшла до нього з розбитим серцем після вибуху, який забрав життя Стіва. Звісно, це був вибух. На слуханні намагалися звинуватити його у пияцтві, але це не допомогло. Не з людьми, котрі його знали. Звичайно, вона чіплялася до влади, а потім їй довелося відкласти листа. А потім з'ясувалося, що листа ніхто з авторитетів не надіслав.


"Що вона має на увазі з приводу багажної бирки?" Картер спитав його.


"Хіба вона не сказала тобі сама?"


"Я не хотів більше тиснути на неї, поки що". Чомусь він не міг змусити себе сказати Максу, що вона мертва. "Подумав, якби я спочатку перевірив у тебе, я міг би просто полегшити їй завдання".


«Ви могли мати рацію. Що ж, суть у багажній бирці полягала в тому, що він ніколи – і я маю на увазі ніколи – не носив із собою сумку. З ним було щось подібне до того, у пілотів є ці жучки. У нього була чиста сорочка в кожен порт - використовував шафку, і він не став би носити сумку. Тож це викликало потворну думку. Дивна сумка, дивний вибух. Це не була аварія, хлопчик, не помилка пілота. Я знаю цих дітей».


Ти маєш на увазі, що знав їх.


«Добре, Максе. Я не думаю, що лист колись був відстежений?


«Немає жодного шансу. Це зробило одну гарну річ. Це змусило їх серйозно ставитись до неї. Але вони все одно не повірили цій історії».


Вони ще трохи поговорили по краях теми.


«Радий тебе чути, Нік», - закінчив Макс. "Допоможіть їй, га?"


"Я спробую", - дерев'яним тоном сказав Нік. "Дякую, Макс".


Продавець хот-догів блукав подіумом, хрипко рекламуючи свій товар. Нік поманив і замовив дві. Хоук хмикнув і обережно взяв відверте слово.


Міккі Мантл підійшов до тарілки з двома, а Треш припаркувався на другій базі. Стадіон вибухнув оплесками.


«Я теж перевірив Лондон, – сказав Хоук. «Це прикриття. Вони не думають, що то була помилка пілота».


"Боже мій, вони могли б їй це сказати". Нік люто закусив хот-дог.


«Вони не думали, що це розумно. Хтось доклав стільки зусиль, щоб підкинути неправдиві докази, що вони подумали, що їм краще вкусити».


Нік мовчки допив хот-дог.


"Отримайте дівчину за будь-яку ціну", - пробурмотів Нік. «Пара вбивць для неї та пара для мене. Я так розумію, вони хотіли її, бо вона надто цікава з приводу вибухів. А я? Тому що вони якимось чином знали, що вона прийшла до мене по допомогу. ти вважаєш? "


"Я вважаю." Хоук витер пальці гірчиці.


"Щось ще про Steel Hand?"


"Деякі. Досьє у вашому пакеті".


Деякий час вони спостерігали. Фол м'яч.


Нік ворухнувся. «Але схоже, що ми маємо Вбивцю № I, чи не так? Сірсакер, людина, яка отримала свої замовлення з-за кордону?»


«Це один маленький ласощі, які я зберіг для вас», - сказав Хоук. "Схоже, телеграма адресована не йому".


"Але ти сказав..."


Телеграма була надіслана на адресу A. Brown на 432A East 86th. Докладніше про це пізніше. Під роздрукованим повідомленням написано олівцем записка. У ній говорилося: Re вище. Зустрінемось о 9:30 ранку Idlewild Cobb's Coffee. Магазин. Сповістити всіх. Знищити одразу. Це було підписано AB "


Низький ремствування натовпу перейшов у рев. Міккі Мантл хитнувся


і м'яч приземлився у чотирьох рядах тому у правому центрі поля трибуни.


"Боже мій, чому дурень його не знищив?"


«Напевно, поспіхом сховав і забув про це. Зрештою, людині властиво помилятися», - самовдоволено сказав Хоук.


«Так, але навіщо А.Б. надіслав оригінал...»


- з нетерпінням перебив Гоук.


«AB справді відправив її, а Сірсакер залишив її собі. Іноді нам доводиться витягувати виграшну картку».


«Другий убивця був неправий, га? Сірсакер не отримував наказів безпосередньо з-за кордону. І ми маємо ще одного ворога, з яким треба боротися. Боже, вони тиняються справжніми зграями». Він закурив сигарету і клацнув сірником, інстинктивно ще раз оглянувши найближчі місця та проходи. Саме в цей момент висока молода жінка в елегантній сіро-червоній бавовняній сукні та чорному капелюсі з картинками граційно спустилася кам'яними сходами і зайняла крайнє місце в ряду прямо за Хоуком і Картером.


Жінка була так само недоречна на футбольному полі, як і Хоук.


Нік побачив високі вилиці, ретельно почервонілий повний рот і глибокі, майже мигдалеподібні очі, що холоднокровно стежили за тим, що відбувається на полі. Тонкі, прикрашені дорогоцінним камінням руки стискали дорогою на вигляд чорний шкіряний гаманець. Шкіра оголених рук була смаглява і чуттєва; тіло було податливе, рухи розслаблені. Вона була схожа на тигрицю на сонці.


Висока похила лінія грудей, акуратна талія з поясом і злегка вигнуті стегна відрізнялися вишуканим ліпленням. Вона була не з тих, кого зазвичай можна побачити на стадіоні Янки вересневим днем.


Хок сказав: «Цікаво. Я бачу, ти теж знаходиш її такою. Не зламай собі шию».


«Справді цікаво. Але, можливо, небезпечно».


"Я так не думаю. Занадто явно впадає у вічі».


Це може бути те, що ми повинні думати.


Краєм ока Нік міг бачити, як екзотична новенька трохи посміхається якоїсь особистої думки і недбало відкриває свою розкішну сумочку. Він чекав, спираючись на бажання кинутися на неї і схопити її тонке зап'ястя. Але з'явився лише довгий мундштук, а потім цигарка, до якої вона приклала срібну запальничку.


Блакитні очі Хоука холодно блиснули. Він підвівся, щоб піти. «Краще їдь у Гранд Сентрал. Якщо жінка полює на тебе, ми дізнаємося досить скоро. І не забудь про стрижку. До побачення".


Нік зрозумів остаточність, коли почув це. Він підвівся, чемно вибачаючись.


Його довгі ноги швидким кроком підняли його сходами. Жінка кинула на нього погляд, коли він проходив, але мигдалеподібні очі не виявили інтересу і миттєво повернулися до гри з м'ячем. Картер відчув дивне задоволення. Її відстороненість відповідала її зовнішності. Можливо, вона була тим, ким здавалася, чарівною досвідченою дівчиною у бальному парку з власних причин. Можливо, її зацікавив один із гравців. Цього року вони здавались такими ж популярними, як кінозірки.


Нік знайшов таксі на Джером-авеню і поспішно сів у нього, радий знову опинитися в дорозі.


Ключ Хоука від шафки 701 на Центральному вокзалі пропалював дірку в його кишені. Йому вже не терпілося побачити вміст посилки, яка дала б йому більше інформації про дивну справу сеньйора Вальдеса та розбомблені літаки.


Ящик 701 знаходився в довгому ряді сотень, так само, десь на нижніх поверхах Центрального вокзалу. Квартал мав велике значення, коли треба було щось зберігати. Для звичайних людей, секретних агентів, убивць – усіх, кому є що припаркувати, сховати чи доставити.


У 701 році був простий мішок з мішковини. Квадрат розміром 8 1/2 на 11 дюймів, перев'язаний сизалевой мотузкою. Написана від руки адреса надсилала його: Містер Пітер Кейн, готель «Елмонт», Нью-Йорк, штат Нью-Йорк. Картер дізнався про тверду, тонку руку Хока, схожу на бухгалтера.


Він зачинив шафку і пішов до найближчої вбиральні. На самоті маленької комірчини, купленої за десять центів, він відкрив згорток. Він вийняв стос машинописних сторінок, переплетених на картон. Він проігнорував це, звернувши увагу на особисті речі у посилці. Був паспорт із рідкісними штампами; гаманець зі страусиної шкіри та синя записник з полірованими пальцями; золота запальничка, досить подряпана та вигравірувана з ініціалами PC.; набір відповідних ручок та олівців та пара окулярів у роговій оправі; чіткий рекомендаційний лист до куратора Британського музею від професора Метью Зеддербурга з Колумбійського університету; і складений зношений конверт, адресований Пітеру Кейну, 412 West 110th Street, нібито від якоїсь Майри Кенінг з Рочестера, штат Нью-Йорк. Лист усередині говорив: «Дорогий Пітер, о Пітер, я не знаю, з чого почати. Можливо, з моїми снами та чудовими спогадами про ту ніч, ту неймовірну ніч, коли світ перекинувся і...”


Нік посміхнувся і склав його назад у конверт. Довірте Яструбу додавання романтики, щоб завершити уособлення! Це був лист, який одинокий чоловік носив із собою протягом місяця або близько того, як викинути, - переконливий спосіб одягатися для тієї ролі, яку він мав зіграти.


Він відкрив паспорт і побачив себе у короткій стрижці, окулярах з роговими краями та


виділеним виразом. Ах так – стрижка.


Швидкий перегляд решти матеріалу підказав, що немає жодних негайних дій, крім другої поїздки до перукаря, останнього візиту до Рузвельта та пари тихого годинника в Елмонті з його домашнім завданням.


Через годину він оселився в готелі «Ельмонт», консервативному десятиповерховому будинку у верхньому Вест-Сайді. Імпульсивно, він використав один із своїх нерозбірливих підписів, а не той, який дали йому в новому паспорті.


Його кімната виявилася скромною, чистою кімнаткою на сьомому поверсі. У крихітній ванні не було вікон. Нік замкнув двері, повісив куртку на ручку і поклав пакунок на ліжко. Потім він послабив краватку та приготувався до роботи. Швидка перевірка кімнати показала, що боятися нема чого. Вікна виходили на Центральний парк, відкриваючи вигляд, який чомусь втратив привабливість. Обличчя будівлі було порожнім і невиразним, за винятком вікон; тільки муха зможе переміщатися таким стрімким фасадом. Пожежні сходи перебували з іншого боку будівлі, подалі від його кімнати.


Нік відкрив свою сумку Ліггетта, в якій не було всього, крім портфеля та його довгоочікуваного вмісту, та вийняв фляжку.


Зі склянкою в руці він влаштувався оглядати подарунок Хоука. Вільгельміна, Гюго та П'єр зайняли місце на ліжку.


У гаманці лежало кілька карток, ліцензій та меморандумів, які треба було запам'ятати. У резюме йому повідомлялося, що Пітер Кейн був інструктором у коледжі Ліги плюща, юнак з явно великим майбутнім в археології. Він подумав, що добре, що він брав участь у тій експедиції в Бахрейн, інакше йому довелося б більше вчитися, ніж міг би витримати. Але Хоук розраховував, що минулий досвід Ніка допоможе йому тепер. Інша інформація про Пітера Кейна стосується його походження, його особистості та історії його сім'ї. Лист дівчини, що натякає на джентльменську стриманість і, можливо, сором'язливість у його характері, чудово підійшов.


У гаманці залишалося сто п'ятдесят доларів готівкою. В окремому конверті було виявлено дорожні чеки на тисячу доларів для Пітера Кейна та акуратний стос п'ятірок, десятків та двадцяти доларів для Ніка Картера. Загальний бюджет становив понад п'ять тисяч доларів. Нік перегортав банкноти. Він автоматично розділив пачку і почав складати банкноти у складки та складки, щоб прибрати частину новизни. У нього не було наміру розповсюджувати їх під виглядом Пітера Кейна, низькооплачуваного інструктора, але, якщо йому дійсно потрібно було вкласти кошти в резервний фонд, він не збирався висипати пачки абсолютно нових грошей.


Синя адресна книга була заповнена іменами, номерами телефонів та вуличними адресами людей у таких місцях, як Нью-Хейвен, Прінстон, Беннінгтон і т. д. Більшість з них були чоловіками та явно працювали в академічній сфері. Посипання жіночих імен полегшило район Нью-Йорка. А в Єллоу-Спрінгс була адреса його сестри. Як затишно.


Швидкозшивач із щільного картону зі стопкою машинописних листів став наступним предметом, який привернув його увагу. Він читав швидко, але обережно:


Лорд Едмонд Бернс. Лідер лейбористів, Великобританія. Помер 1 червня 1963 р. на англійському узбережжі Атлантичного океану. Аварія невдовзі після зльоту літака World Airways. Сімдесят дев'ять убито. Вибух невстановленого походження. Підозри у помилці пілота виявилися необґрунтованими. Свідоцтва закулісного втручання. Дивись нижче. Бернса замінив Джонатан Уеллс, добре відомий своїми симпатіями до червоних китайців.


АХМЕД ТАЛ БАРІН. Пацифіст-нейтраліст, Індія. Помер 13 липня 1963 року. У Тихому океані вибухнув літак американської авіакомпанії Orienta Airlines, загинули шістдесят сім людей. Причина бездоказна. Фракція індійських пацифістів на чолі з Талем Баріном тепер під впливом прихильників червоних китайців.


AUGUSTO LA DILDA. Голова партії Лола, Перу. Помер 6 серпня 1963 року. Північна Африка. Турбогвинтовий двигун Afro-American Airlines вибухнув і розбився. Тридцять сім мертвих. Вибух поклали на людину, яка відправила бомбу на борт у батьківській валізі для страховки. Поміркована партія Лола розпущена, реформована; тепер вважається, що він симпатизує впливу червоних китайців до Перу.


ПАБЛО Вальдес. Секретар кабінету міністрів, Мініріо. Помер 3 вересня 1963 року. Аеропорт Айдлуайлд, Нью-Йорк, Нью-Йорк. Внаслідок вибуху на полі загинули одинадцять людей. Причину не встановлено. В останні місяці Minirio все частіше піддається інфільтрації комуністів Китаю. Уряд зараз у стані хаосу. Наступник Вальдеса наразі не названий.


Основна частина файлу містила досьє та звіти CAB, очевидців, іноземної влади та офіційних осіб авіакомпаній; звіти страхових компаній, пов'язаних із уламками, з докладним описом різних претензій родичів; та повні біографії перших трьох задіяних дипломатів. В історії Вальдеса було одне або два пробіли, але цього слід очікувати в цих обставинах. Безперечно, незабаром буде доступна додаткова інформація.


Один кричущий, неминучий факт полягав у тому, що в авіакатастрофах загинули чотири особи - чотири особи, які обіймали такі впливові посади, які могли б собі дозволити і червоні китайці були надзвичайно щасливі, побачивши місця, що звільнилися.


Кожен чоловік стояв на заваді свого роду захоплення влади червоними китайцями.


Звісно, не збіг, а генеральний план.


Британські офіційні особи в результаті особистого дзвінка Хоука визнали, що їхня переконаність у помилці пілота у разі аварії World Airways була підкріплена тим, що квартира пілота була забита пляшками, виявлена після анонімного наведення; що наречена пілота, міс Ріта Джеймсон, неодноразово стверджувала, що пілот Андерсон дотримується поміркованих звичок, провела з нею першу частину вечора і цнотливо пішла на ніч; що вони не зважили на її історію, вважаючи, що це природна відданість закоханої жінки; що міс Джеймсон наполягала на спробах повторно відкрити розслідування; що вона отримала ввічливий офіційний лист, в якому її просили обережно утриматися від подальшого розслідування, оскільки її дії були утрудненою та перешкодою для слідчих органів, які справді не закрили справу; і що, почекавши деякий час, щоб її допитали або поінформували, міс Джеймсон обговорила цей лист із владою, і всі зацікавлені сторони тоді зрозуміли, що повідомлення було підробкою, очевидно, призначеною для запобігання подальшому втручанню. Проте в результаті розслідування було виявлено нові докази, і влада погодилася, що було б неввічливо заохочувати інтерес міс Джеймсон. Оскільки нові факти настільки жахливі за своїм значенням, а фальшивість листа наводить на думку про щось таке зловісне, було пораховано, що слід докласти всіх зусиль для проведення розслідування в умовах повної таємності і що міс Джеймсон слід порадити залишити справу в руках експертів. У неї також мало скластися враження, що, незважаючи на листа, у них ще не було причин приписувати аварію будь-якій причині, крім тієї, яка вже була запропонована.


Іншими словами, Ріті дали відсіч і змусили звернутися по допомогу до іншого місця.


Людина, яка звинувачується в установці бомби на борту літака Afro-American Airlines через валізу свого батька, наполягала на тому, що її батько сам пропонував оформити важку страховку, і що він, син, не мав доступу до валізи свого батька протягом кількох днів до краху навіть не знав про розклад польотів. Подібні історії були й у всіх опитаних щодо страхових випадків. Фактично, влада майже відмовилася від можливості вбивства заради страховки, але дозволила громадськості й надалі вірити в це, оскільки жодні інші офіційні теорії не могли бути доступними.


У файли AX увійшли історії кожної катастрофи у вигляді, як вони сталися. Для допитливого розуму Хоука вони запропонували зразок. Консультації з іншими федеральними спецслужбами визначили, що AX, підрозділ з усунення несправностей служб, що співпрацюють, очолить розслідування, засноване на можливості міжнародного саботажу.


Що стосується місцевих подій, короткий звіт не виявив переконливого зв'язку між вибухами і нападами на Картера і Ріту Джеймсон, але повністю підтримав власну думку Ніка про те, що кожен інцидент є частиною однієї картини. У телеграмі безумовно було встановлено зв'язок між Ритою, Ніком та рейсом 16, якщо не остаточно, між цим рейсом та трьома попередніми катастрофами. Що стосується А. Брауна з 432А Східна 86-та вулиця, то він, мабуть, нечасто користувався малообставленою квартиркою на цю адресу, щодня перевіряючи пошту та повідомлення, але рідко спав там. Агенти засікли це місце, але сумнівалися, що їхній видобуток з'явиться. Однак опис було отримано від домогосподарки, а відбитки пальців було знято з різних поверхонь у квартирі 4G.


Розслідування ситуації все ще продовжується. Очікується подальша інформація – Нік дочитав до кінця.


Поки що у них було чотири сумнівні авіакатастрофи і чотири загиблі дипломати. Але сеньйор Вальдес та його сталева рука просто не вписувалися в псевдовипадковий зразок схем страхування та помилок пілотів, жадібних родичів, смертоносних валіз та незрозумілих багажних бірок. Сеньйор Вальдес підірвав себе не за власним бажанням і майже напевно своєю сталевою рукою. Як це було досягнуто і ким? Як така дивна обставина вписалася у зразок, поданий першими трьома катастрофами?


Тепер Нік знову переглянув гаманець, адресну книгу та особисті документи Пітера Кейна. Вік. Висота. Вага. Місце народження. Батьки. Брати і сестри. Освіта. Шкільний рекорд. Друзі. Спортивні. Інші інтереси. Мандрівки. Кредитні картки. Банківська пластина. ІПН. Медична страховка. Членство у клубах. І так далі, і так далі, знову і знову, поки інформація не буде надрукована в його мозку.


З коридору пролунав слабкий шелест. Він різко випростався на стільці, всі почуття були напоготові. Під дверима стирчав куточок чогось білого. Картер беззвучно підвівся, простягнув руку


за Вільгельміною і ковзнув до стіни біля одвірка. Коли він притиснувся до стіни, до кімнати в'їхала біла смуга.


Коридором розійшлися слабкі кроки. Він зачекав хвилину чи дві після того, як звук стих, а потім простягнув листа до нього, не наближаючи його тіло до дверей.


На конверті написано його нове ім'я.


У ньому був авіаквиток на рейс 601 з Нью-Йорка в Лондон, що вилітав з аеропорту Айдлуайлд дуже рано наступного ранку. Квиток було оформлено з ім'ям Пітера Кейна. Не було необхідності замислюватися про відправника конверта: ane в "Cane" було написано тим, хто надіслав квиток, так, що воно виглядало як axe.


Очевидно, Хоук був готовий рушити з місця.


Нік понюхав конверт. Його ніздрі роздмухувалися м'яким, тонким ароматом рідкісних парфумів, чогось екзотичного, що він не міг точно визначити. Але це безумовно не лосьйон після гоління.


Конверт Хока доправила жінка.


Будівля, що горить


Все було гаразд.


Досьє прочитав інформацію запам'ятав. Пітер Кейн вилітав з Нью-Йорка рейсом 601 з Айдлуайлд вранці, безперечно, отримуючи подальші інструкції про свою місію до того, як літак покине поле. Нік знав Хоука та його методи.


Та жінка! Хто? Чи не Мег Хетеуей з офісу Операції. Щоправда, від неї завжди пахло чудово, але Коті був більший у її роді.


Нік відклав питання для використання у майбутньому. Зараз безпека була головною міркуванням. Здавалося малоймовірним, що будь-яка стороння людина могла знати, де вона знаходиться, але невідомий ворог виявився винахідливим.


Двері були замкнені, а пальто Ніка висіло на ручці, закриваючи замкову щілину для сторонніх очей. Він підвісив важкий стілець під ту ж ручку, щоб зробити проникнення скрутним, а проникнення крадькома - практично неможливим. Вікна були такі ж надійні, як висота, і Нік міг їх зробити. Він оточив своє ліжко газетами, не даючи зловмиснику можливості підійти до нього мовчки.


Ви повинні були бути в тонусі, якщо хотіли залишитися живими, і вам доводилося спати, поки ви могли, тому що не знали, що принесе завдання.


Нік прийняв душ і приготувався до сну. Він подумки переглянув факти у громіздкому досьє, заповіданому йому Хоуком. Вранці він знищить усе, що не має прямого відношення до Пітера Кейна. Копії всіх даних вже будуть у файлах відповідних відділів.


Нік подався спати. Його тихе, рівне дихання було єдиним звуком у кімнаті.


Коридор готелю за дверима був тихий і безлюдний.


Але не надовго.


Дим.


Першою ознакою цього був різкий удар Ніка у ніздрі. Він швидко прокинувся, очі напружились у темряві. Минула миттю, поки він зібрав свої п'ять почуттів, перш ніж віддати належне примарному шостому, який, здавалося, завжди попереджав його у разі небезпеки. Але помилок не було. Його ніздрі рефлекторно стискалися, відсторонюючись від їдкого запаху диму. І все ж таки в готелі було спокійно, як сон.


Нік потягнувся за автоматичним олівцем, що лежить на тумбочці. Це був ліхтарик з променем, який пролітав цілих тридцять футів на потужних батареях. Нік увімкнув її, націливши на двері.


Промінь світла вловив змію, що клубилася, чорного диму, що тяглася по підлозі з вузького простору під дверима. Але не було ні ознак полум'я, ні відблисків оранжевого світла. Він протримав промінь ще на секунду, перш ніж сісти. Потім він стрибнув у довжину через газети і приземлився, як кішка, на подушечки ніг. Дим почав тривожно збиратися у кімнаті.


Нік знав цю гру. Надто добре це знав, аби втратити. Коли не могли увійти в барліг ведмедя, ви намагалися викурити ведмедя. На цей раз фішкою гри стала імітація пожежі у готелі. Хіба злякані гості, прокинувшись від глибокого сну, корилися своїм першим інстинктам і не кинулися до дверей, відчиняючи їх, щоб подивитися, що відбувається, і подихати освяченим свіжим повітрям?


Тож залишалося лише одне.


Швидко одягнутися з підпертим олівцем ліхтариком, який спрямовував його, становив кілька секунд. Він тримався спиною до диму, що клубився, стільки, скільки міг, і затамував подих, збираючи папки та папери, щоб засунути їх у свій портфель.


Він міг би крикнути: «Допоможіть! Вогонь! кинув стілець у вікно або зателефонував униз і попросив про допомогу. Але його інстинкт підказав йому, що його провід, мабуть, був перерізаний. І в нього було стільки причин зберігати секретність, як і в будь-кого, хто був у залі. До певного моменту Ніку доводилося грати по-своєму та виходити через двері. Він пройшов назад у ванну і намочив носову хустку.


З безшумною швидкістю він відсунув стілець від дверей і накинув пальто. Портфель, який він поставив поруч із дверима, де міг легко дістатися до нього, коли був готовий вирватися. Потім він одягнув хустку на ніздрі і зав'язав за головою. Він відкрив замок із чутним клацанням,


притиснув вухо до дверей і чекав на якийсь сигнальний звук.


Він почув скрип дверей. Шкіряні туфлі здалеку тихий жалібний звук, коли хтось рухався. Нік відступив і відчинив двері стоячи подалі від неї, притулившись до стіни.


Світло з коридору лилося всередину, оголюючи довгий гумовий шланг, що в'ється по підлозі холу. Більше дивитись було ніколи.


Три швидкі приглушені звуки та язики полум'я вистрілили в кімнату. Картер видавив правдоподібний крик здавленого подиву і жбурнув стілець назад. Почувши звук падіння, в дверному отворі з'явилися двоє чоловіків, темні і невідмінні, з пістолетами, що стирчать, і довгими стовбурами, зробленими незграбно зі з'єднаних пристосувань, що служили глушниками.


Двоє чоловіків вистрілили знову, залп дзвінких пострілів підняв стілець і жбурнув його по кімнаті. Настав короткий, невпевнений затишок.


Нік відірвався від стіни блискавичним рухом і дикою дугою штовхнув туфлю з твердим носком вгору. Можливо, це був ідеальний удар із місця у футбольному матчі. Як би там не було, смертоносна зброя, застосована з найтоншим французьким акцентом Le Savate, вразила найближчу людину точно по підборідді. Темний капелюх виплив з верхівки його черепа, коли голова відлетіла назад. Нік швидко обійшов його, пригнувшись. Другий чоловік здивовано каркнув та націлив пістолет на Ніка. Він запізнився. Удар карате, коли лікоть був спрямований вгору, а долоня застигла в клинку руйнування, що летить, люто рубав і приземлявся з ударами кувалди. Чоловік закричав від болю і впав на поріг, з його носа ринули потоки крові.


Час був закінчений. Готель почав прокидатися. У коридорі грюкнули двері. Голоси здійнялися у запитливому крику.


Картер не мав наміру розмовляти з поліцейськими. Він схопив свій портфель, швидко переступив через людські останки в дверях і побіг коридором до сходів з криком: «Пожежа!».


Дим послужив корисним відволіканням. За ним тремтячий голос гостя заглушив його крик «Вогонь!»


Ще більшим відволіканням, ніж клуби диму, що клубилися, були б відчинені двері кімнати майже навпроти нього з невеликим металевим резервуаром, з якого струмував чорний дим через зміїний довгий гумовий шланг. Коли ці канюки прокинуться, це вимагатиме деяких пояснень.


Нік із задоволенням подумав про це, коли перевірив свій спуск на другому поверсі та попрямував до пожежних сходів. Якщо хтось чекав на нього, вони не збиралися вбивати його біля вхідних дверей.


Він досяг землі і звернув на перехрестя вулиці.


Червоний Ягуар повільно повертав за кут у бік Західного Центрального парку. Нік дивився. На водії був чорний капелюх із картинкою, яку він бачив на стадіоні Янки.


Нік відступив у тінь. Зверху долинали крики, але він знав по їхніх приглушених звуках, що вони були спрямовані на щось усередині.


Хвилини минули.


Ягуар плавно загорнув за дальній кут і попрямував до нього. Він вийшов із тіні, його вільна рука була готова використати Вільгельміну.


«Цього достатньо, - сказав він і поклав руку на машину, що повільно рухається. Вона зупинилась.


Жінка дивилася на нього спокійно, тільки її підняті брови вказували на якийсь подив.


«Сідай, - сказала вона. "Я чекала тебе."


«Я думав, що ти чекаєш – легко сказав Нік. "Я чекав тебе. Рушайся. Давай, рушай. Так краще".


Вона рухалася неохоче. Нік сів за кермо.


"Мені завжди легше, коли я за кермом", - сказав Нік, увімкнувши стоп-сигнал. «Мені набагато приємніше спілкуватися. Вам сподобалася гра?


«П'ять із дрібницями, янкі», - сухо сказала вона. «Нудьга. А тепер скажи мені, куди ти збираєшся»


Нік повернувся північ, потім звернув увагу до неї. Його прозорі, майже азіатські очі та широкий червоний рот були такими, якими він їх пам'ятав. Але загадковий вираз зник, і вона подивилася - що? - Зовсім не боюся. Прикро якось.


«Не має значення, куди ми йдемо, поки ми можемо поговорити. Почнемо з цього: чому ви на мене чекали?»


Вона кинула на нього сердитий погляд. «Бо я бачив, як увійшли ці два бандити, і подумала…»


Його голос обрушився на неї. "Ви їх бачили чи ви їх вели?"


"Як я могла їх вести?" Чудові очі спалахнули гнівом. "Я була там весь вечір!"


"О, ти була там", - пробурмотів він. "Чому це має бути?"


Як ти думаєш, чому? Мені було наказано стежити за тобою.


Він ухнув. "Ха! І з якою метою, можу я спитати? Щоб переконатися, що у мене проблем по шию?"


Дзеркало заднього виду нічого не показало. Про всяк випадок він різко повернув ліворуч і попрямував до Вест-Енд-авеню.


"Хто віддав накази?" - тихо спитав він, краєм ока вивчаючи її профіль. Варто вивчити. Йому це дуже сподобалося. Але шпигунки йому не новина.


"Містер Кейн". Голос був низький і небезпечний. Значить, вона колись знала його ім'я. Я багато знаю про тебе.


Сьогодні вдень ви сиділи з чоловіком у секції 33. Людина, яку я дуже добре знаю. Насправді він не схвалює жінок-агентів, але мій послужний список надто хороший, щоб він навіть його ігнорував. Ви стежите за мною, містере Кейн? "


Він повернув на південь. «Не зовсім, і я сподіваюся, що ніхто інший не знає. Чи знаєте ви, - додав він у розмові, - що ніхто не міг знайти мене сьогодні ввечері, крім як піти за вами?»


"Це не правда. Цього не може бути. Я знаю, як бути обережним.


Він посміявся. "У червоному ягуарі?" Вона видала тихий приглушений звук. «Між іншим, - сказав він, глянувши на панель приладів, - ми сьогодні далеко їхатимемо, і нам може знадобитися бензин. Оскільки це ваша вечірка, маєте п'ять доларів?»


З сумочки вона вийняла п'ятидоларову купюру і засунула йому. Він узяв його та пригальмував, коли перевернув. Освітлення панелі приладів показало знайому картину Меморіалу Лінкольна. Затінення кущів ліворуч від стовпів означало обірвані літери COMSEC. Комбінована безпека.


Він повернув її.


"Тепер про цю людину. Хто він був?"


"Це той, кого я намагалася показати тобі", - різко покинула вона.


"Як на рахунок мене?"


N-3 від AX. Сьогодні ввечері я принесла конверт. З квитком на літак. А тепер припустимо, що ви дозволите мені керувати машиною».


Просто скажи мені, куди ми йдемо, і я поїду. Ми вже досить театральні, тобі не здається?


Було очевидно, що вона доклала зусиль, щоб повідомити йому адресу. Але вона це дала.


«Тч. Мав сказати мені це раніше. Подивися, скільки часу ми згаяли».


Він повернув на околицю міста.


Вона говорила гірко. Для того, хто має бути джентльменом, ти розумник, чи не так? "


"Не завжди досить розумний", - серйозно відповів він. "І ти теж. Хіба тобі не спадало на думку, що їм просто потрібен хтось подібний до тебе, щоб привести їх до мене? І ти не думав, що вони могли залишити когось чекати ззовні, спостерігаючи за тобою?


Вона мовчала.


"Ви не зробили Ну, ви повинні були".


"Ягуар" пробрався крізь автомобільний затор на 79-й західній вулиці і легко повернув на Ріверсайд-драйв. Попереду Нік міг бачити яскраво освітлений контур моста Джорджа Вашингтона.


«Ти маєш рацію», - сказала вона нарешті. "Можливо, я розумниця".


Він усміхнувся і ненадовго поклав їй руку на плечі.


«Я і сам останнім часом не дуже добре почуваюся. Як я можу тобі подзвонити?


Вона скривилася.


"Ні ні. Я маю на увазі твоє ім'я».


Чудові губи зігнулися в посмішці. "На даний момент Джулія Барон".


"Добре. Дуже мило. Джулі. Сподіваюся, ти зватимеш мене Піт. Якщо, звичайно, наш спільний друг не такий взаємний, як ти стверджуєш».


Нік плавно зупинив машину перед лінією коричневого каменю, що лежить на підйомі між 79-м та 80-м.


Нік пішов за Джулією Барон короткими кам'яними сходами у вестибюль у стилі бароко. Їм було далеко йти. Дівчина тихенько поманила ліворуч до широких дверей із червоного дерева, обшитих панелями. Металевий дверний молоток, виконаний у вигляді голови лева, зробив три рознесені удари, за якими послідували два короткі, коли Джулія подала заздалегідь підготовлений сигнал. Нік стояв позаду неї, тримаючи свій портфель. Х'юго смикнувся в рукаві, коли двері відчинилися. На них кинувся морок.


Джулія Барон поспішила з Ніком по п'ятах, а його права рука була готова до захисту.


Морок зник у раптовому спалаху електричного світла.


Нік моргнув.


Містер Хоук відійшов від вимикача з натягнутою усмішкою на обличчі і замкнув за собою двері. Він кивнув Джулії і кинув на Ніка напів-пробачливий погляд.


Вибачте, я не можу запропонувати вам стільці, але це не займе багато часу. сісти на підлогу”.


Нік не побажав. Він знайшов камінну полицю і сперся на неї. Джулія витончено опустилася, схрестивши ноги.


Усі троє – Нік, Хоук та дівчина – ніяково зібралися в порожній кімнаті. Тут не було меблів. Нік побачив фойє, що веде до темряви. Спальня, кухня або ванна кімната. Нині це було неважливо.


"Дуже хороше прикриття". Хоук важко зітхнув, ніби йому не подобалося все це. «Квартира здається, і я проводжу співбесіду з потенційними орендарями. Трохи пізно ввечері, звичайно, але це єдиний час, який у мене був. Як бачите, легко переконатись, що ми не налаштовані на звук. Жодний жучок у цьому місці, крім тарганів. А тепер до діла. "


"Як ви думаєте, ви могли б змусити себе запропонувати пояснення?" - багатозначно спитав Нік, дивлячись на красуню на картинці в капелюсі.


"Пізніше", - жваво сказав Хоук. З цими словами він енергійно пішов у темну кімнату і знову з'явився з двома сірими речами. Він поставив їх на підлогу, двомісний намет American Tourister і валізу для ночівлі, і посміхнувся Ніку без особливого гумору.


"Це для вас. Постарайтеся не втратити їх. Ви знайдете весь одяг, який вам знадобиться, а також останній текст про ізраїльські археологічні відкриття останнього десятиліття та пару нотаток з вашими потаємними науковими думками.


Одна з них уже наполовину заповнена, тож писати не потрібно – просто читайте”.


Нік відкрив пакети, дивлячись на Хоук.


"Ви чули про цей вечір в Ельмонті?" він запитав.


Хоук кивнув головою. «Я отримав звіт до поліції незадовго до вашого приїзду. Сподіваюся, ви оглянули посилку перед початком шоу?» Нік кивнув, захоплюючись ретельно упакованими сумками та надзвичайною ретельністю, з якою завжди діяв Хоук.


«Запам'ятав. Але я пішов поспіхом, тому не став змінювати вміст». Він відкрив свій портфель і вийняв пакунок Хока.


"Так, зроби це зараз", - схвалив Хоук. "І оскільки ви все це запам'ятали, ми одразу позбавимося досьє.


"Це найдовша коротка стрижка, яку я коли-небудь бачив", - сказав він, спостерігаючи, як Нік забирає речі Пітера Кейна і перекладає їх у свої кишені. «Але для вас непогано виглядати трохи зарослим. Не думаю, що треба нагадувати вам, міс Барон, про ваші зобов'язання?»


«Я не думаю, що це так», - гордо відповіла Джулія, і їй вистачило благодаті виглядати трохи зніяковілою.


Хоук явно був не в настрої вимовляти слова. Він почекав, поки Нік буде готовий, потім узяв у нього папку та поклав її в камін.


"А що щодо міс Барон?" - багатозначно спитав його Нік.


"Мені дуже шкода, Кейн", - сказав Хоук так, ніби це справді так. «Міс Барон нам не наша власна гілка. Власне, азіатська OCI». Він зайнявся посилкою, переконавшись, що вона знаходиться точно під відкритим димарем. «Це, звісно, трохи нерегулярно. Я не знав про її причетність доти, доки не склав свої плани для вас у ролі Пітера Кейна. Проте. Це може виявитися на краще. Нині. Я хочу, щоб ви обоє подивилися." Він прийняв найпедантічніший вираз обличчя. «Це може стати вам у нагоді обом, коли справа доходить до належного видалення компрометуючої інформації».


Хоук періодично читав ці невеликі лекції, зазвичай вибираючи для них найнезвичайніший час. Нік підозрював, що він використав їх як засіб, щоб приховати збентеження чи коливання. Іноді йому доводилося питати неможливе в одного з двадцяти чотирьох обраних, що становлять топор; потім він тягнув час, порався з сигарою і читав лекцію про молекулярні метаморфози, отруйні лишайники або виживання в пустелі. Очевидно, ця буде коротка. Хоук не починав із того, що прикурював сигару.


Майже в унісон Нік та барон підійшли ближче до каміна. Хоук витяг склянку з чимось із внутрішньої кишені пальто і зняв пробку.


Він зробив паузу, подивився на Ніка та Джулію і відступив. Рука, що тримає склянку, залишалася витягнутою над пакунком.


"Кислота", - сказав він шкільним голосом. «Дуже летюча, з підвищеною ефективністю більш ніж на сімсот відсотків вища за норму для таких рідин. Chemical War надіслала мені партію для таких випадків, як цей. Ви будете здивовані, я можу запевнити вас».


Сріблясті краплі рідини стікали з бульбашки і м'яко бризкали на згорток із мішковини та паперу.


Ефект був чарівним.


Почулося шипіння звуку, ледве вловиме розповсюдження розчинення і ніякого диму. Протягом п'ятнадцяти секунд - Нік відрахував час по наручному годиннику - згорток, що містить всю довідкову інформацію, зморщився і перетворився на висохлі шматки. Хоук підштовхнув купу кінчиком взуття та виглядав задоволеним собою. Купа перетворилася на розсипчасту золу.


"Кількість K, вони це називають", - сказав Хоук. «Зараз неможливо зробити що-небудь із цих уривків. Хімічні речовини перетворюють всі друковані матеріали та текстури на безглузді шифри. Я сказав би, що це поліпшення. Чи не так?" Він обережно вставив пробку і поклав пляшечку назад у кишеню.


"Денді", - сказав Нік. «Якщо у мене колись буде доступ до кількості К, я впевнений, що я його використовую»


Джулія Барон усміхнулася. Високі вилиці рельєфно виділялися, підкреслені різким верхнім світлом.


«Хіба вам не краще передати Кейну те, що він хоче знати, містере Хоук? Атмосфера трохи прохолодна, і я думаю, що вона походить від цього холодного ставлення».


«Кейн – мій найкращий агент, міс Барон, – спокійно сказав Хоук, – тому що він навіть собі не довіряє. Зараз він запитує, чи не вдалося вам заткнути мої старі очі. Якщо він не впевнений, що ви справжні, ви можете просто ніколи не піти звідси. Він потягнувся за сигарою, натякаючи Ніку, що йому самому потрібна сигарета.


Джулія незручно посовалась. До біса цього старого! Це був тяжкий випадок.


Він підрізав сигару, вискреб сірники, прикурив.


«Коли ти йшов зі стадіону, Кейн, міс Барон підійшла до мене зі звичайним міжвідомчим посвідченням особи. Їй сказали, де мене знайти, і вона надала непохитні та незаперечні посвідчення особи. яке, як ви пам'ятаєте, це Управління конфіденційної інформації. Вона прилетіла до Вашингтона з корисною інформацією і її послали сюди, щоб побачитися зі мною. Звістка з Вашингтона дійшла до мене пізніше


Я, звичайно, чув про неї, але ми ніколи не зустрічалися. Вашингтон наполягає, щоб ми використовували її. - Він задумливо заткнув сигару. - Мені спало на думку, що проникнути у ваше прикриття буде важче, якщо ви подорожуєте разом. Таким чином, міс Барон буде завтра з вами рейсом 601”.


«Чому, містере Хок», - сказав Нік з болем. «Ви знаєте, що я не одружений. А що щодо моєї подруги Майри?»


Хоук дозволив собі слабку посмішку. «Майра – це спогад, прекрасна річ із минулого. Міс Барон збила вас з ніг, і ви летитьте в Англію, сповнені рішучості провести разом кілька прекрасних днів у лондонському любовному гніздечку. Ви, звичайно, сумлінно підійдете до своїх досліджень. але ваш вільний час належить вам. Немає причин, з яких така інформація повинна з'являтися в офіційних записах Пітера Кейна. Насправді ви дуже уважно стежили за тим, щоб цього не сталося. Коли ви не занурені у свої роботи ви поринете в дівчину. "


Нік оцінювально подивився на неї. Так, мабуть, так і буде. Вона справді була дуже декоративною. У цих сяючих розкосих очах був дух, а в гнучкому тілі – сила.


В очах Хоука спалахнули веселощі, коли він запитав: "Чи все поки ясно?"


«Поки що», - сказав Нік. Дівчина кивнула й уважно подивилася на кінчик запаленої цигарки.


"Дуже добре. Ці дві валізи належать тобі, Кейне. Міс Барон має свій. І, як я вказував раніше, я очікуватиму, що вона зробить свою зовнішність скромнішою. Було надано відповідний одяг. Дещо менш очевидна аура Іншими словами, міс Барон, - твердо закінчив старий, - я хочу, щоб ви трохи менше були схожі на Мату Харі.


Джулія підняла брови і ліниво потяглася.


«Леді Дракон, мене звали до Пекіна». Вона засміялася з непідробним задоволенням і зняла капелюх. Нік помітив, що її передні зуби були трохи кривими. Таємнича жінка перетворилася на гамину. Темне волосся впало їй на лоб, вивільнившись з капелюха і шпильок, і вона відкинула їх назад, змахнувши головою і стрункою рукою. Сережки відірвалися, оголивши маленькі вушка гарної форми. Нік дивився з зростаючим схваленням. Хмм. Можливо, це все-таки було б непогано.


"Так краще", - пробурчав Хоук. "Добре, міс Барон, вистачить".


"Що щодо інформації міс Барон, сер?" – підштовхнув Нік.


Хоук повільно затягнувся сигарою. "Як я вже сказав, це було сміття, а не твердий факт. Але воно пов'язане з тим, що ми почали підозрювати. Ми думаємо, що знаємо, з ким маємо справу зараз. Ви пам'ятаєте старі файли на містера Юду?"


"Юдо!" Нік був захоплений зненацька.


"Так", - похмуро сказав Хоук і спробував назву. «Містер Юда. Наш старий друг європейських воєн. Обов'язки міс Барон, з іншого боку, часто приводили її - і я можу додати, досить небезпечно - на високі місця. У кількох випадках вона вловлювала уривки розмов і навіть дій, це привело її до висновку, що людина на ім'я Юда працювала певною мірою на червоних китайців. Отже, я маю рацію, міс Барон: ви ніколи раніше не чули про Юду? "


"Вірно", - серйозно сказала вона. «Це ім'я для мене нічого не означало. Поки що я не перевірила у Вашингтоні, і вони не надіслали кур'єра з довідковою інформацією. Тоді я подумав, що краще прилетіти негайно».


«Отже, це було не просто ваше припущення, що людина, про яку вони говорили, була містером Юдою?»


"Ні це не так. Спочатку я навіть не була певна, що правильно назвала ім'я».


"Це пов'язано, Кейн. Поки ви були у від'їзді, AX і ЦРУ додавали у свої файли схеми несправностей. Схоже, Іуда все ще намагається нацькувати всі країни одна на одну, як і раніше, продаючи їх тому, хто більше заплатить. Схоже, що він знайшов ринок для своїх товарів у китайських червоних.Так само, як він це зробив з італійськими фашистами, нацистами та комуністами під час війни.У цієї людини є геній для підривної діяльності, для всього, що спрямоване на увічнення світової війни.. Ми вважаємо, що він знову показав свою руку; на цій штуці є його печатка”.


Нік спохмурнів. "Це так. Це просто бридкий стиль. Але я думав, що він мертвий?


Хоук кивнув головою. "Ми теж. Це останній напад і догляд в Альпах мало бути його знайомим. Але його тіло так і не було знайдено серед уламків Chalet Internationale. Так що, хоча ми думали, що виявили його участь у цьому бізнесі" у Пуерто-Бланко та революцію в Ідальго, ми не могли повісити на нього це. Але в останні день чи дві справи вирували. Інтерпол та об'єднані служби безпеки нарешті зуміли зібрати достатньо даних, щоб переконати Вашингтон у тому, що ми маємо за мету. Історія міс Барон відіграла вирішальну роль. І ваша випадкова участь в останньому вибуху, Кейн, довела все до крайності. На щастя, ви там. Звичайно, ми все ще не можемо бути впевнені, що це Юда після, але все вказує на це.


"Червоний!" - Раптом сказав Нік.


"Яка?" Хоук дивився на нього.


"Телеграма від "Червоного". Кольори Юди. Передбачається, що у першого Юди було руде волосся».


"Ти не бачив його?"


«Ні, я не маю жодної думки, як виглядає Іуда. Може, він лисий, я не знаю. Але для кодового імені, що означає Юда, це непогано. Особливо для тих, хто працює на червоних.


«Можливо це все, що це означає. Ні, я думаю, ти маєш рацію». Хоук задумливо насупився. «Червоний для «комуніст» – це вже занадто. «Червоний» для «Юди», хоча… Мені це подобається Так, мені це подобається. Іуда повернувся, добре, і ми маємо його дістати».


Джулія мовчки потяглася за іншою цигаркою.


«Давайте підіб'ємо підсумки», - продовжив Хоук. "Хтось, майже напевно Юда, під прикриттям випадкової події вчинив чотири авіаційні катастрофи, щоб знищити чотирьох могутніх ворогів Червоного Китаю". Він помітив їх шкірястими пальцями. "Бернс, Тал Барін, Ла Дільда і Вальдес. Чотири вірних союзника США та всіх миролюбних країн, принаймні одна з яких зараз перебуває у сум'ятті. Але теорія нещасного випадку більше не працює. ЦРУ вдалося розібратися з інформацією, недоступною для CAB та місцевих влади. Ці катастрофи не були авіакатастрофами. Усі чотири майже напевно були навмисними вибухами. Виходячи з цього, ми можемо рухатися далі. Чотири літаки якимось чином зазнали вибухів, а їх може бути більше”.


«Три літаки», - нагадав Нік. «Вальдес сам вибухнув. Чи не літак».


Очі Хоука запеклі. «Я до цього підходив. Хто підриває людину, якщо вона головна мета? Припустимо, що ви взяли це звідти».


Що ж, якщо ми почнемо з припущення, що всі так звані аварії були викликані встановленими вибуховими речовинами, і що три сталися в літаках, а одне сталося після висадки пасажира, ми могли б припустити, що пасажирів використовували для перевезення вибухових речовин на борт. Ймовірно, неусвідомлено і, звичайно, неусвідомлено у випадку з Вальдесом.Яким злом це було б!Якщо твоя жертва несе із собою власну смерть". принаймні в одному випадку вибухівка була відправлена на борт, а не перенесена, хто використовує бомби в літаках, хто кому наплювати на людські життя, коли він вбиває його власну жертву. Повинне було бути винятком, він також повинен був підірвати з собою літак, і навіщо - убити всіх разом з ним? був спрямований проти будь-якої конкретної людини».


«Я думаю, у тебе це є, Кейне. Розрив із закономірністю - це саме те, що переконало нас у тому, що шаблон існує». Хоук пішов. «Ми підозрювали вибухи лише у трьох інших аваріях. Несвоєчасна смерть Вальдеса зводить нанівець аварію і вносить до неї дизайн. Факт вашої присутності на місці події також допоміг». Він похитав головою і зробив непотрібний жест. «Мені дуже шкода цієї дівчини, правда. Хотілося б, щоб вона знала, що нам допомогла. Тому що її розповідь про свого друга-пілота і незрозумілу багажну бирку допомогла нам витягти з Лондона деяку інформацію, яку вони не усвідомили було важливо. Тоді ми були впевнені у двох навмисних масових вбивствах. І напади на вас через ваш зв'язок з дівчиною, можливо, через вашу просту присутність на місці події, надали неоціненну допомогу».


«Радий бути корисним», - іронічно пробурмотів Нік.


Хок проігнорував це. «Але схоже, що Вальдес – головний ключ. Він має бути ним. Якщо ми знаємо, як ця бомба була захована на його тілі і як це можна було зробити без його відома, тоді ми багато знали б. Це може бути, як ви кажете, його якимось чином обдурили. Тим не менш, ваш звіт про вибух, схоже, вказує на те, що вибух стався в тій залізній руці..."


Нік повільно похитав головою.


«Я міг помилятися, сер. Це сталося досить швидко. Можливо, це було з його рукою. Можливо, коли він підняв її, цей рух послужив свого роду сигналом... Або, можливо, він активував якийсь пристрій дистанційного керування».


Хоук подумав. «Цікаво, чим на той час займався «А. Браун». Сірсакер здається мені вбивцею із застосуванням зброї та гранат. Ні, я не можу це купити. Це має відповідати бомбардуванням літаків».


Джулія Барон трохи кашлянула, привертаючи увагу. "Хіба в аеропорту не можуть визначити джерело вибуху?"


Старий перестав ходити і зітхнув. «Уламки літака – це одне. Великі уламки, які потрібно перебрати, поверхні для вивчення – уламки тощо. Але коли людське тіло розривається на частини концентратом нітрогліцерину, що ж…» Він виразно знизав плечима. «Боюсь, що залишилося не так багато».


"Нітро?" – повторив Нік.


«Так. Це єдине, що впевнені експерти CAB».


Нік задумався. Нітрогліцерин можна було підірвати при найменшій баночці або струшуванні. Він не міг бути готовим у літаку; вони кілька разів потрапляли у повітряні кишені та нерівну погоду над океаном. Що ж тоді на задвірках його розуму йшлося під словом «готово»?


"Придумай щось, Кейне?" Очі Хоука пронизали його.


«Так-так. Може бути. Хіба це не означало б таймер? Тому що без нього ми всі були б мертві і пішли – навіть якщо припустити,


що він дістався аеропорту Ямайки на одному з тих божевільних таксі».


"Чого він, мабуть, не став би робити", - тихо сказав Хоук. "Так, я думаю, він у тебе є".


"Якби на ньому була вибухівка".


«Добре, – стомлено сказав Хоук. «У нас немає часу, щоб повернутися до цього треку сьогодні ввечері. Ми знаємо достатньо, щоб підготуватись до наступного кроку».


"Рейс 601", - запропонував Нік.


"От і все. Цим літаком летить містер Харкорт. Лайл Харкорт, наш посол ООН. І ми знаємо, в яких стосунках він складається з червоними китайцями, чи не так? Ну, вони також. стурбовані, він занадто багато говорить і це має надто багато сенсу. Якщо його прибрати з дороги, вони принаймні можуть сподіватися на заміну, яка менше говоритиме - і лише приємні м'які висловлювання про Червоний Китай. Так що у нас не може бути "Рейс 601 вибухає над Атлантикою".


«Чи вони рухатимуться так швидко після інциденту з Вальдесом?»


Хоук похитав головою. «Ми не можемо здогадатися і ми не можемо дозволити собі ризикнути. Ми маємо виходити з припущення, що життя Лайла Харкорта в небезпеці».


Джулія ворухнулася. «Чому Харкорт не сідає до армійського літака і не тримається подалі від натовпу?»


Хоук коротко посміхнувся. «Політ нібито є особистим. Відпустка. Ви знаєте, як ми, громадяни, кричимо про конгресменів та інше громадянське начальство, які витрачають гроші на розважальні прогулянки. Таким чином, на захист нашого способу життя і щоб не привертати до себе увагу будь-якою зміною план, містер Харкорт прагне літати як будь-який звичайний громадянин».


«І вчений містер Кейн та прекрасна Джулія будуть рознесені на шматки, тримаючись за руки у повітрі. Америка, це чудово».


"Так, це так", - суворо сказав Хоук. "А тепер розкажіть мені свою версію того, що сталося в Ельмонт".


Нік коротко описав події вечора, не проґавивши нічого, крім точних обставин його зустрічі з Джулією та первісної прохолоди між ними. Він зупинився на запашному конверті.


- Безперечно, спосіб міс Барон підготувати вас до своєї появи. Це інше…


"Так, містере Хок", - скромно сказала Джулія. "Завтра, Лаванда Ярдлі".


"Щось нове про моїх співрозмовників?" Нік повернувся до справи, але очі його посміхалися. Джулія може стати на заваді, але вона йому сподобається.


«Сьогодні ввечері, звісно, нічого. Поки немає. Щодо решти, то поліція готова співпрацювати, але з сьогоднішнього ранку ми не просунулися далеко вперед. Труп Білтмора не показав нічого більшого, ніж я сказав вам сьогодні вдень. просто ще один пістолет – або ніж – найнятий для брудної роботи. Пара каретних екіпажів були бандитами з Іст-Сайду, які вбивають усіх, хто має достатньо грошей, щоб їх найняти. Просто вбивство заради наживи, навіть у разі Сірсакера. Різниця з ним у тому, що він був ближчим до джерела».


«Джерелом у разі є незбагненний А. Браун».


«Так. У нас може бути щось. Ще кілька питань в аеропорту виявили цікавий факт: хтось, на їхню думку, був тією ж людиною, яка ставила питання про рейс 16, була помічена розмовляючим з високим хлопцем, з яким вони сказали: «середнє та обачне око». Це мало що говорить нам, але припускає, що Сірсакер отримав наказ в аеропорту після того, як X побачив щось на полі. Можливо, вас та Риту Джеймсон».


"Ой." Нік замовк. Тепер проклинати себе було марно. Але йому на думку спала фотографія Рити. Прекрасне бачення, яке мерехтіло, як у кошмарі, у різкому зображенні понівеченої, залитої кров'ю фігури на сидінні карети. Тоді до біса Юду!


Хоук усе ще казав. "Браун, ким би він не був, буде нашою турботою щодо цього. Ви знаєте ворога, Кейн. Навіщо витрачати цінних шпигунських агентів на прості диквідації, коли є багато місцевих талантів для найму? Дуже заплутана і дуже розумна операційна техніка. Занадто погано, що ми не знаємо, як її можна використати”.


Нік зібрав свої блукаючі думки воєдино. «Тобі не здається, що хтось був трохи недбалий зі своїми засідками та вбивствами?»


"Ні, я так не думаю, Кейн". Голос Хоука був похмурим. «Хто міг припустити, що весь AX опиниться на його шиї, якщо він уб'є одну стюардесу авіакомпанії та одного приватного детектива плейбою?»


Він поліз у кишеню і витяг зв'язку ключів. Вручаючи їх Ніку, він сказав: Вхідні двері. Боюся, вам обом доведеться залишитися тут сьогодні ввечері. Це найбезпечніше місце у місті для вас. У спальні є дві армійські розкладачки. Це найкраще, що ми могли зробити. . Налаштуйте їх, як хочете. "


Хоук повільно підійшов до дверей, потім раптово обернувся до них обличчям.


«О, міс Барон. Вам доведеться залишити «Ягуар». Ми подбаємо про нього. Ви знайдете термос з кавою на кухні та кілька цигарок. Вам обом слід спробувати витягти максимум із неприємної ситуації. . Міс Барон, ви тут, тому що Вашингтон хоче, щоб ви брали участь в операції. Кейн повинен визначити вашу цінність та взяти участь у цьому. Я особисто дуже пишаюся тим, що ви з нами – я знаю ваші заслуги перед цією країною. Тож, будь ласка, співпрацюйте один з одним. Тримайте Лайла Харкорта в цілості та безпеці». Він відчинив двері. «Містер Юда – не жарт. Удачі вам".


Картер і Джулія Барон глянули один на одного зваженими поглядами.


«Співробітничайте один з одним! Старий канюк. Я подбаю про ці розкладачки. Може бути спальня. Я спатиму тут».


Нік залишив Джулію стояти посеред порожньої вітальні, виглядаючи як недавно прибув орендар, здивований, чому фургон, що рухається, спізнився.


Його дослідження показало йому, що Хоук зробив усе, що міг запропонувати їм комфорт, не руйнуючи ілюзію незайнятої квартири. Всюди були опущені важкі штори. Матове вікно ванною було замкнене і загратоване. Ліжка були застелені і виглядали досить добре, щоб у них можна було спати. У термосі було комфортно тепло, а цигарки – у плеєрах.


Він відніс одне з ліжечок у вітальню і поставив її. Джулія пройшла повз нього в спальню і скрикнула, відкриваючи чемодан. Вона вийшла з чимось незрозумілим і кинула на нього швидкий погляд, перш ніж зачинитись у ванній. Він роздягнувся до шортів і накинув одяг поверх подвійного костюма.


З'явилася Джулія, яка виглядала на добрі п'ять років молодша за жінку, яка так впевнено крокувала на стадіоні Янки і чекала на нього пізніше в лихому «Ягуарі». Темне волосся було розпущене по її плечах, а обличчя було вимите і гладке, як у дитини. І все ж таки її котячі очі були далеко не дитячими. Нік побачив красиву молоду жінку з смаглявою шкірою, високим гордовитим грудьми і високим, вишукано складеним тілом, вільно обтягнутим чимось, що тільки жінка, та ще й дуже красива жінка, вважала б придатним для сну.


Вона побачила високого чоловіка із суворим обличчям, майже класичним профілем та чудово мускулистим тілом. Аполлон із порізаним ножем плечем, широко розставленими сталевими сірими очима та короткою стрижкою, яка якимось чином виглядала неслухняною.


Джулі, ти гарна. Як щодо кави?


«Я дуже цього хотів би».


«От, ти маневруй цими мерзенними філіжанками, поки я зчищаю бруд».


Він зник у ванній і деякий час бадьоро хлюпався. Коли він вийшов, каву розлили у дві пластикові чашки, а Джулі сиділа на ліжку. Він сів поряд з нею, і вони потягували напій.


"Так ти в OCI?" він почав формально.


"Угу". Її очі ковзнули його тілом, потім швидко відвернулися.


Картер помітив цей погляд і насолоджувався ним.


«Припустимо, ви розповідаєте мені про ваше власне безпосереднє минуле. Що ви бачили і чули у Пекіні; такі речі".


Вона розповіла йому швидко, у різкій, гострій манері людини, яка звикла робити важливі звіти та вислуховувати їх. Думки Ніка вбирали в себе кожне слово, хоча його погляд ковзав від її губ до її губ, а потім до твердих, хвилюючих грудей, які здіймалися і опускалися разом з її розміреним диханням, начебто посилали запрошення.


Коли вона закінчила свою розповідь, вона запитала його: Хто така Ріта Джеймсон? Яструб не розповідав мені про неї».


Він сказав їй. Її очі розширилися від жаху, коли він описав сцену у Центральному парку. Вона простягла руку і ніжно доторкнулася до нього, коли його чоло затуманилося від спогадів про те, що він вважав за свою провину. У нього почастішало подих.


"Вона була дуже гарною?" - спитала вона.


"Вона була", - серйозно відповів він. «Надто красиво, щоб так померти». Він зазирнув у мигдалеподібні басейни її очей. «Але не така мила, як ти. Деякі джентльмени віддають перевагу брюнеток». Йому здалося, що її подих теж почастішав. Він підняв своє тіло і підвівся з ліжка, схопивши її руки своїми.


«Можливо нам краще трохи поспати. Ми маємо встати дуже рано».


Він обережно підняв її на ноги.


"Можливо, нам слід", - пробурмотіла вона. Вона звільнила свої руки від його рук і дуже легко обійняла його шию своїми напрочуд смаглявими руками. "Доброї ночі." Її губи торкнулися його. Зброя залишилася на місці. Його власні руки піднялися, ніби на прихованих нитках, і обійняли її, минаючи викликаючи тверду м'якість її чудових грудей.


«На добраніч», - сказав він і ніжно поцілував її в губи та очі. Її руки стиснулися довкола нього.


«На добраніч», - прошепотіла вона. Її губи ковзали на його обличчі. Чудові груди притулилися до його грудей. Вона відчувала довгоочікуване тепло його гнучкого мужнього тіла.


"На добраніч", - видихнув він. Його руки ковзнули її спиною і обвели контури її стегон. Одна рука обійняла її, а інша притулилася до його губ. Їхні губи спалахнули від їхніх тіл і злилися в полум'ї. Деякий час вони стояли так, два досконалі людські тіла майже злилися в одне.


Нік закинув голову, все ще притискаючи її до себе.


"Час спати, Джулі", - м'яко сказав він. "Ви хочете спати на самоті?"


Її руки ковзали по шкірі його рук та тулуба.


«Пітер Кейн. Ким би ти не був… вимкни світло. Я хочу тебе".


Юлія Барон


Довге, тремтяче зітхання зірвалося з її відкритих губ. На підлозі валявся забутий одяг. Давні спогади Картера про графину де Френе полетіли на крилах нової, більш глибокої пристрасті. Тверді стегна так близько до нього, ритмічно хвилеподібно рухаючись, даючи та піднімаючи


піднімаючись і опускаючись, тече і відступає.


Вузьке армійське ліжко було оазою задоволення, затемнена кімната - сумішшю несподіваних та чудових задоволень. Двоє, які жили цим моментом, без жодних обмежень і сорому займалися чудовим коханням. Нік Картер, він же Пітер Кейн, відчував, як кожен напружений нерв у його тілі підкоряється текучій красі Джулі та нескінченному, швидкоплинному фрагменту часу.


Вона говорила з ним кілька разів, задихаючись, слова були безладними, але повними значення, яке так промовисто виражало її тіло. Він щось прошепотів, нічого, і впіймав її гнучку твердість під собою, його сильні м'язи зробили його тіло інструментом насолоди. Вона застогнала, але без болю. Вона обвела його мочку вуха гострими зубами та кусалами і пробурмотіла, задихаючись. Темрява розчинилася в крихітних окремих стовпчиках тепла, стовпах, які з'єдналися у темряві та спалахнули. Їхні почуття закружляли в єднанні щастя. Для коротких, захоплених моментів складові креслення, як підірвати залізничний поїзд або деталь з пістолета 45-го калібру, означали менше, ніж нічого. Вони належали до іншого прошарку життя, а не того життя, яке зараз пульсувало між ними. Чоловік та жінка злилися воєдино. Їхні уми і серця палали бурхливими емоціями. Обидва відчули, як одне ціле, приголомшливий приплив чудового визволення.


"Пітер, Пітер, Пітер". І зітхнув.


"Джулія ... моя єдина улюблена шпигунка".


Вони разом розсміялися в темряві розслабленим та щасливим сміхом.


* * *


"Пітер Кейн, як тебе звуть?"


"Джуліє Бароне, це твоє ім'я?"


Вона сміялася. «Добре, я не цікавитиму. Давайте закуримо».


Кава була теплою, але бажаною. Вони сиділи пліч-о-пліч у темряві, їхні сигарети були двома точками світла в кімнаті, яка більше не здавалася порожньою і сірою.


За мить він сказав: Ви хочете спати?


"Ні каплі. Ні в якому разі".


"Добре. Тому що ми маємо невелику домашню роботу, яку я якось забув у пресі про більш термінові справи».


Джулія ліниво глянула на нього. "Такі як?"


«Бомби. Їхня причина і слідство. Можливо, не найкращий час для розмови про них, але у нас може не бути іншого шансу. Ви багато знаєте про знесення будинків?


Найтемніша темрява темряви рухалася, коли її темна голова тряслася. Вона швидше відчула, ніж побачила, компактну фігуру на шнурі, так близько до неї. «Три тижні, кілька років тому у Форт-Райлі. Короткий інтенсивний курс, яким я ніколи не користувався. І, гадаю, з того часу до нього було внесено зміни».


Кінчик сигарети здригнувся.


«Здебільшого варіації на старі теми. На рейсі 601 потрібно знати, що потрібно шукати. Не забудьте сталеві руки та сумки, які трясуться вночі».


"Або день", - нагадала вона. «Всі вони сталися вдень. А завтра інший».


«Не востаннє, якщо ми будемо обережні. Під час Другої світової війни УСС розробило цілий візок пристроїв для знесення будинків. Вони, як і раніше, дуже ефективні, створені спеціально для шпигунства та його дитинства, саботажу. Чули колись про хитрощі на кшталт тітки Джемайми, Стінгер, Кейсі Джонс чи Хеді? "


«Млинець, коктейль, провідник, кінозірка. Або що?"


"Ви не чули про них", - сказав він без жодного висловлювання. «Кожен із них – це добірний маленький предмет у різнобічній книзі тактик шпигуна. Ви, звичайно, різнобічно розвинені, але…»


Нік описав макіавелістські пристрої, з якими він зіткнувся за своє напружене життя:


Тітка Джемайма, яка безневинно виглядає диявола з руйнівною силою тротилу, являла собою звичайне борошно, яке можна було замішувати, підняти і фактично спекти в хліб. Навіть якщо зволожити, вона все одно була ефективна. «Стінгер» був кишеньковий пістолет з трубкою три на півдюйма; короткий автоматичний олівець на вигляд. У трубці знаходився патрон калібру 22 калібру, що приводиться в дію крихітним важелем збоку. Одне натискання на важіль нігтем – і можна вбити людину. Кейсі Джонс був магнітом, прикріпленим до коробкового пристрою, що містить фотоелемент. Все, що потрібно, щоб спровокувати вибух підступного Кейсі, - це швидке відключення світла, таке як затемнення, що виникає, коли поїзд входить у тунель. Електричне око відреагує на раптову темряву та увімкне вибухівку. Хеді була принадою, а не зброєю, пристроєм типу верещучої петарди, яке видавало досить привабливого шуму, щоб дозволити агенту створити маневр, що відволікає, в будь-якому місці, де він вибере, в той час як реальна сцена розігрується в іншому місці.


У каталозі OSS було багато інших тонкощів. Нік уважно їх описав, і Джулія слухала. Ставало все очевиднішим, що рейс 601 вимагатиме ретельного спостереження.


«От і все, – закінчив Нік. «Можуть бути уточнення, але це є основні елементи. Хочете перевести в готівку свій квиток?»


"Я б не стала, якби могла", - тихо сказала вона. «Я бачив Харкорта в ООН. Я не хотів би, щоб ми його втратили».


«От чому нам доведеться щохвилини бути в напрузі», - сказав Нік. - До речі, у вас є якась зброя?


«Сперечаємося, так. Але після всього цього я почуваюся немовлям у лісі… У мене є невелика граната у дорожньому годиннику, яку можна використовувати у незнайомих місцях. Маленький пістолет 25 калібру, схожий на запалену сигару. І цвях - напилок, виготовлений з толедської сталі, ріже як бритва.


Я використав його лише один раз – поки що”.


Нік відчув її тремтіння в темряві. Потім вона сказала: "А в тебе?"


Він посміявся. «Вільгельміна, Гюго та П'єр. І невелика граната, яку я ще не назвав і, мабуть, ніколи не назву. Якщо я не скористаюся ним, він не заслуговує на хрещення. А якщо я це зроблю - що ж, тоді він мертвий. "


"Вільгельміна хто?"


«Пістолет Люгер. Ми ходячий арсенал, так».


Вона зітхнула і лягла на ліжко. Її очі шукали його у темряві, яка більше не була абсолютною.


"У вас є L-таблетки?" - тихо спитала вона.


Він був здивований. "Ні. А в тебе?"


«Так. Я бачив, що сталося з деякими з нас. Я не хочу так скінчити. Якщо вони колись зловлять мене, я хочу померти по-своєму. Я не бажаю промивати мізки і не говоритиму. Але я не хочу закінчити безглуздим лепетом…”.


Нік помовчав якийсь час. Потім він сказав: «Я хотів би сказати: «Тримайся мене, малюк, і все буде добре». Але я не можу гарантувати нічого, окрім неприємностей».


«Я знаю це», - вона взяла його за руку. "Я знаю, що роблю, хоча іноді я це ненавиджу".


Цигарки погасли, кава закінчилася.


Нік погладив її пальці, ніби вважав їх.


"Вже пізно. Нам краще трохи поспати. Нині. Вранці ти підеш спочатку, я допоможу тобі зловити таксі на Бродвеї, а потім я вийду звідси хвилин за десять. Я зустрінусь. Ви біля стойки зважування в авіакомпанії, виглядаєте як голодний коханець. Що, я можу додати, не важко. Ви виглядаєте захеканими і вичікуючими, начебто з нетерпінням чекаєте нашого призначення, але задаєтеся питанням, що б подумала мати, якби вона могла тільки знаю”. Вона тихо засміялася. мені, як ми маємо зустрітися! Яке в тебе прикриття?»


«Я вчитель малювання в Слокомб-коледжі, штат Пенсільванія, – замріяно сказала вона. «Доля – і твій найкращий друг – звела нас разом. Це було як блискавка в літньому небі... Ну, що ж. Завтра налаштовуйся на наступну захоплюючу частину. До речі, я непогано малюю».


Нік усміхнувся і поцілував її, легенько поклавши руки на її шовковисті плечі.


"Тоді добраніч. Ти можеш залишитися тут – я буду у спальні».


Він мовчки підвівся.


"Пітер", - м'яко покликала вона.


"Так?"


"Я все ще не хочу спати одна".


"Я теж", - хрипко сказав він.


Вони цього не зробили.


* * *


Світанок затягував небо сходами з ворсистих хмар над безкрайнім простором Айдлвайлда, коли таксі Ніка Картера зупинилося перед будівлею Ейр Америка.


Джулі Барон поспішно поцілувала його губи на прощання і засунула свої довгі ноги в задню частину свого таксі, що прямує до аеропорту. Нік проінструктував водія та спостерігав, як «Жовте таксі» поїхало. Він повернувся до квартири і перевірив кожен її дюйм, перш ніж замкнутися. Невелика купка золи в каміні перетворилася на легкий порошок, безформний, як пил. Нік обережно збирав недопалки і попіл у порожню пачку. Звичка була настільки сильною, що його огляд був таким самим природним, як дихання.


Багаж American Tourister був акуратно упакований з гардеробом і туалетним приладдям, яке знадобилося йому в польоті. На цей раз йому доведеться залишити портфель. Блокноти Пітера Кейна та його улюблені матеріали для читання були в сумці для ночівлі, яку він носитиме з собою в літаку. Банкноти чотири тисячі доларів були на поясі для грошей подвійного призначення, прив'язаному до його талії; його кишені були заповнені предметами, де було написано, що він Пітер Кейн.


Нік одягнув чорний роговий обідок на прямий ніс і оглянув себе у вицвіле дзеркало у ванній. Ефект йому сподобався. Нам, професорам, ніколи возитися із зовнішнім виглядом. Задоволений, він пішов, кинувши викинуту пачку цигарок і ключі від квартири до найближчого зручного бак для сміття. Він зауважив, що "ягуара" вже не було.


Він упіймав таксі, і минуле залишилося позаду. Залишилося лише довге щастя ночі з Джулі, а також почуття задоволення та розслаблення.


Слідом за ним був порожній. Рано-вранці не було послідовників, які вносили б розлад у гармонію приємної поїздки на аеродром.


Вільгельміна, Гюго і П'єр терпляче чекали на своїх місцях, змащені маслом і готові докласти максимум зусиль. Безіменний ліхтарик на ланцюжку для ключів просто чекав.


Містер Юда. Нік м'яко вилаявся про себе. Найгучніше ім'я у міжнародному шпигунстві. Ніхто не знав, як він виглядав і скільки йому років. Або його національність. Просто ім'я. Кодове ім'я, дане йому багато років тому, тому що його примарна присутність так часто виявлялася у зрадницькій діяльності. Інтерпол протягом п'ятнадцяти років витрачав свої ресурси у безнадійній гонитві. Спецвідділ Англії передав усі свої дані про нього Службі безпеки, коли хвиля національної злочинності набула розмірів політичного скандалу. Безрезультатно. Аргентина виявила його безбожний друк у жахливій змові з шантажем та вбивством. Але химера здригнулася і зникла. Він був мертвий; він не був мертвим. Його бачили; він ніколи не був однаковий.


Він був високим, невисоким, огидним, гарним, смажився в пеклі, ніжився в Каннах. Він був скрізь, ніде, нічого і все, і все, що було відомо, було ім'я Юди. Повідомлення, що просочуються через вирву років, показали, що йому подобалося ім'я «Юда» і він носив його з гордістю.


Тепер він повернувся. Безликий геній саботажу.


Нік жадав зустрітися з ним, самому побачити, як чарівник виглядає та каже. Юда мав бути чарівником. Як можна було бути настільки відомим і водночас таким незрозумілим?


"Дорогий!"


"Дорога!"


"Мила!"


"Дитина!"


Джулі чекала на нього, її багаж уже був на терезах. Вони трохи незграбно поцілувалися і почервоніли один на одного, що було втіленням любові до весілля.


"Я думала, у тебе не вийде", - нервово сказала вона.


"Грунду", - сказав він легко. "Ви знали, що я буду тут. Ви зважили?"


"Так, ось воно".


Вона виглядала скромно і порядно, як дівчина зі Слокомба, штат Пенсільванія. Ніку здалося, що він знайшов краплю Шанель; це було нормально, для особливого випадку.


Їхні сумки вислизнули на багажній стрічці. Паспорти перевіряли, квитки перевіряли. Співробітник авіакомпанії за стійкою глянув на Ніка.


«О, містере Кейн. Повідомлення для вас. Мені здається, вашого батька. Він не міг дочекатися».


"О," з тривогою сказав Нік. "Ти бачила тата?" - спитав він Джулію.


"О ні, він прийшов дуже рано", - перебив чиновник. «Щойно зайшов, — сказав він, з прощальною запискою. Хотів побажати вам удачі у роботі». Він глянув на Джулію.


Їй вдалося ще раз почервоніти.


"От ви, сер, мадам. Насолоджуйтесь польотом"


Вони відійшли, і Нік відчинив конверт. У ньому була копія списку пасажирів рейсу 601 та коротка примітка:


"Дорогий Піт,


Просто бажаю вам удачі та нагадую, що потрібно перевіряти всю пошту в Консульстві. Використовуйте обладнання, якщо хочете підключити кабель. Я буду у Вашингтоні протягом наступних днів, знову на старому стенді.


До речі, схоже, ваша латинська подруга потрапила до лікарні після нещасного випадку лише рік тому, а не кілька років тому, як здавалося, думала дама. Мабуть, вона помилялася. Не дивно, що вона не зовсім одужала.


Вдалої поїздки, будьте уважні та розкажіть нам, як ідуть справи. Ми триматимемо вас в курсі, якщо будуть новини з дому.


Нік спохмурнів. Чому історія Рити має суперечити записам про Вальдес?


На північній злітно-посадковій смузі ширяв блискучий 710 Jetstar. Нік дивився, як трап ставлять на місце. Він глянув на годинник. Залишилось двадцять хвилин. На мить він подумав про Вальдеса і Ріта Джеймсона - про них двох як про людські істоти. Вчора вони були живі. Один явно винахідливий та енергійний. Інша красива, дуже красива, тепер дуже некрасива.


Він відігнав думки геть. Таке мислення було марним. Він витяг свій авіаквиток і підняв сумку.


«Давай, Джулі. Ось я візьму це».


Вони підійшли до гратчастої брами, що обрамляє злітно-посадкову смугу, вона висока, витончена, з котячими очима і нахабним святковим капелюхом; він, високий, серйозний, молодий, товариською ніс її просте осіннє пальто на руці. Черга пасажирів уже почала вишиковуватися, бажаючи продовжити політ.


Десь праворуч прогримів реактивний двигун. Військовослужбовці у формі неквапливими кроками почали підніматися трапом. Нік підштовхнув перемичку в роговій оправі вище на ніс - характерний жест для людини в окулярах.


За воротами пролунали голоси. Нік і Джулія вишикувалися в чергу за жінкою в блакитній сукні та куртці, що несе клатч, і високим літнім джентльменом з пісочно-коричневими вусами та проникливим голосом Середнього Заходу. Двоє чоловіків у темних костюмах швидко попрямували до трапу. Молодший із двох передав іншому чоловікові валізу, віддав щось на кшталт привітання і пішов. Літній чоловік піднявся сходами. То був би Харкорт.


Джулія рушила вперед. Спалах її струнких ніг пробудив спогади. Нік потягнувся за карткою місця.


На борту його вітала зухвала стюардеса, майже така ж гарна, як Ріта Джеймсон. Позаду нього пухкий керівник намагався не лаятися, поки копався у пошуках посадкового квитка.


Східне узбережжя зникло за горизонтом, і рейс 601 попрямував у море, носом у бік Лондона. Небо було ясним, зустрічного вітру не було. Джулія спокусливо позіхнула і дозволила своїй прекрасній голівці, тепер без капелюха, впасти на плексигласовий ілюмінатор. Книга Пітера Кейна про ізраїльські відкриття лежала у нероздрукованому вигляді на тонких колінах Ніка Картера. Його рука легко тримала Джулі. Іноді вони посміхалися і ніжно шепотіли один з одним. Фактично, Джулія розповідала йому про своє прикриття та про обставини їхньої першої зустрічі. Деякі деталі та діалоги вони проробляли разом, тихо сміючись над своєю спільною уявою та спогадами, які у них мали бути.


Лайл Харкорт сидів біля проходу. Місце біля вікна поряд з ним було порожнім, якщо не рахувати його валізи та документів. На даний момент він переглядав ранкову газету


Нік сидів по діагоналі від його вишуканої голови та плечей.


Харкорт був представницьким чоловіком середнього віку, дуже високим і рум'яним. Нік побачив крізь скуйовджені брови проникливі блакитні очі. Він згадав, що Харкорт кілька десятиліть тому був видатним адвокатом, а потім відмовився від прибуткової юридичної практики, аби вступити на державну службу. Його сходження від фермерського хлопчика до губернатора штату та до одного з найвпливовіших та найулюбленіших державних діячів країни було однією з легендарних історій американської політики. Було б катастрофою, якби з цією людиною щось трапилося.


Розглядати решту пасажирів було зарано. Нік нарахував близько сімдесяти голів різного віку, розмірів та форм. Ті, хто знаходився поблизу Харкорта, на даний момент турбували його найбільше.


Він ніжно стиснув Джулії руку. Її очі розплющилися.


"У мене є схильність до повітряної хвороби, ви знали про це?"


"О ні!" - сказала вона стривожено. "Тобі погано?"


Нік усміхнувся. Ні. Але у містера Кейна кумедний животик, і йому, можливо, доведеться бігати туди-сюди по проходу до однієї з тих дверей нагорі».


"Ой." Вона сказала з полегшенням. «Ну, паперовий пакет перед тобою, якщо ти не впораєшся. Але, будь ласка, спробуй. Іноді мені не дуже добре».


«Натисни на кнопку, гаразд? Подивимося, стюардесу звати Джанет Рід ... »


Джулія підозріло подивилася на нього і натиснула кнопку.


"Як ти це дізнався?"


"Вона сказала нам, хіба ви не помітили?"


"Ні, я цього не зробила".


"Ну, я зробив. Вона швидше мила, чи не так?"


"Два таймери!"


Одна або дві крихітні хмари збиралися в ранковому небі. Він сподівався, що вони чи недосвідченість послужать достатнім виправданням для його скарги.


"Так, містере Кейн?"


«О… е… міс Джанет. Боюся, мені трохи не по собі. Тобто, нудотно. Не могли б ви... запропонувати щось?»


Він ніяково проковтнув.


«О так, містере Кейн! Я принесу вам пігулку. Вони дуже добрі. І трохи чаю. Зазвичай це допомагає».


Нік здригнувся. Він відчував себе краще з кавою та чаркою бренді.


"Дякую. Все буде добре. Ви дуже люб'язні."


Джанет пішла, привабливо похитуючи стегнами.


"Мій герой", - лагідно сказала Джулі, подарувавши йому добре прикинутий стурбований погляд. «Колос на глиняних ногах».


«Шлунок із глини. Давай, метушись наді мною. Але не дуже сильно, це може засмутити мене ще більше».


«От, коханий, дозволь мені послабити твою краватку».


"Це вільно".


"Так воно і є. Тоді метушись над собою, чорт тебе забери».


Джанет повернулася з чаєм, співчуттям та пігулкою.


"Тепер випийте це, містере Кейн, і я впевнена, що вам стане набагато краще".


"Мій бідний малюк", - проворкувала Джулія.


Пітер Кейн зміг сміливо посміхнутися. «Дякую, Джанет. Зі мною все буде добре».


Ніку вдалося випити чай. "До речі, тобі щось потрібне?"


«Велике вам спасибі за те, що ви думаєте про мене у своєму делікатному стані, але відповідь негативна. Принаймні не перед усіма цими людьми».


Їхні очі зустрілися в таємному розумінні.


У проході Лайл Харкорт відклав газети і тепер поринув у стопку документів, складених на валізі аташе у нього на колінах. Він рідко зводив очі і ні з ким не розмовляв. Політ був таким самим безтурботним, як і тиха погода над океаном. Крихітні хмари згущувалися, але великий літак легко прорізав їх тонкі пальці. Ні шишки, ні тремтіння. «Ну, не можу дочекатися, – подумав Нік. Одна сигарета, і я зроблю хід.


Він запалив по одній для кожного з них і замислився.


Єдиною дією були неминучі короткі поїздки в обидва кінці проходу. Пасажири розсілися швидко та сонно. Він, звичайно, не міг розповісти про особовий склад рейсу 601. Джанет Рід була єдиною, хто поки що показувала себе. Решті не було потреби з'являтися.


Було складно сидіти та чекати. Пружинні м'язи Ніка хворіли від якоїсь активності.


Сам літак представляв проблему. Бомбу можна було сховати будь-де. Там було сто один притулок для маленьких смертоносних устроїв.


"Я думаю, що мене нудить", - незграбно сказав він і погасив цигарку.


«Вітаю. Але не роби цього тут».


Він різко підвівся, вивільнивши свої довгі ноги з-під сидіння попереду.


"Тримай очі відкритими, поки мене немає", - пробурмотів він, схопившись за живіт. Джулі кивнула головою.


Нік йшов проходом, його очі ковзали по верхніх стійках, коли він проходив. Ніяких зв'язок, що смішно виглядають. Але тоді він навряд чи міг очікувати знайти щось із написом БОМБА.


Він круто увійшов до вбиральні.


Його вихід через кілька хвилин був більш гідним, але його просування гладким килимовим проходом було нестійким. Він був за два кроки від місця біля проходу Лайла Харкорта, коли спіткнувся, ніби зачепившись ногою за якусь невидиму грудку на килимовому покритті. Він скрикнув від збентеженого подиву, коли вхопився за підлокітник крісла Харкорта і іншою рукою вхопився за опору багажної полиці вгорі.


"Дуже шкода! Вибачте будь ласка!" - Видихнув він Харкорту на вухо, ніяково усміхаючись. "Чортовськи незграбно з мого боку..."


Рум'яне обличчя Лайла Харкорта було терпимим. "Все в порядку. Не думай про це".


Нік випростався, все ще посміхаючись.


"Ви Лайл Харкорт. Я дізнаюся вас де завгодно. Незграбний спосіб познайомитися з вами, містере Харкорт, але це привілей, сер. Мене звуть Кейн ".


Харкорт ввічливо кивнув головою, переводячи погляд на свої папери. Але Нік продовжував говорити уривчастими, захопленими фразами, його очі за частки секунди робили картинки, які в його голові розвинуться пізніше.


«… У якомусь сенсі, сер, вивчаю ваші методи. Звичайно, моя сфера діяльності не політологія, але як приватний громадянин я, ну, природно, глибоко стурбований нашою зовнішньою політикою...»


Харкорт покірно звів очі і глянув на нього.


«…Я був з вами до кінця у нашій програмі контролю над бомбардуванням…»


Погляд посла став трохи настороженим.


«… І більшість американців, я сказав би, теж. О, я знаю, є люди, які наполягають на тому, що комуністам не можна довіряти, але я кажу, що ми маємо десь почати…»


Його голос затих. Харкорт терпляче посміхався, але його гострі очі дивилися на Ніка в тишу.


«Містер Кейн, - ввічливо сказав посол, - хоча я ціную ваш інтерес та підтримку, такі обговорення зазвичай відбуваються на зборах чи майданчиках актових залів. Будь ласка, вибачте мені, але я дійсно повинен звернути увагу на деякі питання, перш ніж ми приземляємося ... "


«Звичайно, сер. Мені дуже шкода вторгатися.


Він нервово кивнув і позадкував.


Кілька людей недбало глянули на незграбного хлопця в окулярах у роговій оправі, що височіє над видатною людиною похилого віку, але, наскільки він помітив, ніхто не виявив зайвого інтересу.


Джулія співчутливо подивилася на нього, коли він відкинувся на спинку сидіння.


«Тобі краще, люба? Не думаю, що тобі варто тинятися і розмовляти з людьми, якщо тобі весело».


"Будь-які спостерігачі?"


«Лише я й кілька випадкових поглядів, які, здавалося, нічого не означали. Як пройшла ваша розвідувальна експедиція?


Нік різко впав на своє місце.


«Полиця над його головою – порожня. Там навіть сірникову коробку не сховати. Його сидіння таке саме, як у нас. Кофр чистий. Жодних пряжок, тільки блискавка. Документи – просто папери. Люди, що сидять поруч із ним, усі перевірені. Домогосподарка та дитина з Мілуокі. Страховий агент із Іллінойсу. Два римо-католицькі священики, надто побожні, щоб робити що-небудь, крім як сидіти і молитися. Ні сталевих рук, ні милиць, ні зловісних пакетів, що цокають. Один бухгалтер із General Foods. Одна пара середніх років із Вестчестера..."


Джулія ахнула. "Ви не бачили всього цього за кілька секунд!"


Він сів. Ні. Я перевірив пасажирську декларацію перед від'їздом. Але я хотів би перевірити кишені Харкорта. Навіть якщо він має пір'яну ручку або запальничку, це може бути небезпечно. Хтось міг дати йому це як…» Він замовк. раптово виглядав ураженим. Джулія вловила його вираз, і очі її метнулися, простеживши за його поглядом. Нік сидів прямо, напружуючи щелепи.


"Що це таке?" - прошепотіла Джулія. "Та людина?"


Нік кивнув.


Пасажир піднявся на ноги, завернув у прохід і попрямував до дверей туалету. Джулія побачила невисокого квадратного чоловіка у темному костюмі; голений; досить красива голова з зачесаним назад жорстким волоссям. Нічого особливого у ньому немає. За винятком того, що його правий рукав був порожній, а права рука була жорстко пов'язана білою пов'язкою гіпсу, що доходила до ліктя.


Травма, мабуть, була недавньою - білизна гіпсу та пов'язки сяяла бездоганно чисто.


Нік почав беззвучно наспівувати.


"Що щодо нього?" Джулія з цікавістю дивилася на нього. "Ви маєте на увазі акторський склад?"


“Ммм. Думаю так. Я не помітив цього, коли йшов уперед раніше; я думаю, його пальто це прикривало».


Чоловік увійшов до туалету навпроти того, в якому Нік користувався раніше.


«Почекай тут і… ні, почекай».


З інших дверей вийшла жінка із сумкою.


"Дивись." Він говорив швидким тоном. "Тепер твоя черга. Іди припудри собі ніс. Не поспішай. Я піду за ним через деякий час. Але послухай, як відчиняються його двері. Він може пройти, перш ніж я дістануся».


Вона кивнула, уважно прислухаючись.


"Коли ви почуєте, як відкриваються його двері, відразу ж відкрийте свої і уважно подивіться на нього. Вивчіть його і дайте мені знати, що ви бачите. Я хочу увійти відразу після нього, навіть якщо мені доведеться почекати; це означає, що інший повинен бути зайнятий, так що почекай, поки не почуєш цю двері, потім забирайся звідти якнайшвидше і спостерігай за ним».


Джулі вже пробиралася повз нього.


«Що, якщо я щось займаюся, коли чую, як відчиняються його двері?» - Видихнула вона з бешкетною усмішкою.


"Тільки не починай нічого, що не можеш закінчити", - відповів Нік.


Вона пішла до порожнього туалету.


Рейс 601 розпочав поступовий набір висоти, щоб уникнути стіни грозових хмар, яка почала будуватися на сході.


Чоловік із зламаною рукою провів у туалеті десять хвилин. Нік розрахував його. Він неспокійно чекав за дверима, демонструючи все нетерпіння незручного пасажира, який терміново потребує усамітнення. Літак потрапив у невелику повітряну яму, і він переконливо похитнувся і застогнав. Джанет Рід кинула на нього тривожний погляд.


«Містер Кейн, - сказала вона тихо, - чи не думаєте ви, що вам краще повернутись на своє місце і почекати? Ви зовсім не виглядаєте добре подумайте про іншу таблетку? "


«Ні, дякую», - простогнав він. «Тепер, коли я тут, просто залишуся на місці. Не хвилюйся".


"Добре", - із сумнівом відповіла вона.


"Ооооо!" Приглушеного звуку та його болісного погляду було достатньо.


"Ну, будь ласка, зателефонуйте мені, якщо я можу допомогти".


Двері туалету відчинилися, і чоловік вийшов. Позаду нього, коли Нік стояв напоготові, він почув клацання інших дверей. Людина в гіпсі тупо подивився на Ніка, сказав: «Вибачте», і ступив боком у прохід. Джулі швидко випередила його і на короткий час заступила йому шлях. Нік розібрав обличчя та тіло під час блискавичної зйомки. Блискучі риси обличчя, невеликий шрам на лівому боці рота, густа борода, що починає проступати під шаром пудри, створюючи ілюзію чистого гоління, очі, в яких був весь вираз обличчя мертвої риби. Він рухався сковано, підтримуючи перев'язану руку здоровою рукою. Нік подумав, чому він не використав перев'язь, потім із вдячністю спіткнувся у вбиральню і зачинив двері на автоматичний замок.


Кабіна була не більш ніж зручною кабінкою з раковиною, комодом, стільцем з ременем і полицями для рушників. У настінному світильнику була розетка для електробритви. З невеликого ілюмінатора відкривався вид на блакитне небо над хмарами. Нік швидко озирнувся. Нічого зайвого на полицях, стіні, підлозі, сантехніці. Він налив воду з обох кранів у сяючу раковину. Піднялася пара, але більше нічого. У дуплі лежав чистий шматок мила.


Нік обернув пальці паперовою серветкою і намацав унітаз. Нічого. Свіжий рулон тканини зручно висів під рукою. Він зняв його зі стрижня, замінив, коли побачив, що у трубці нічого немає. Він вимив руки.


Коли він повернувся на своє місце, Джулі пробурмотіла: Ти дійсно починаєш виглядати хворим. Знайти щось?»


Він похитав головою. "Я вмираю з голоду. Може, ми замовимо тобі бутерброди, і я зберу крихти. Давайте назвемо човен мрії».


"Я зателефоную човну мрії", - сказала вона і зробила це.


Вони мовчали, поки Джанет не прийшла і не пішла з їхнім замовленням, а потім із бутербродами. Нік взяв одну з рук Джулії.


«Крес-салат! Яка дієта для хлопчика, що росте».


"Добре для живота", - спокійно сказала Джулія. "До речі, мене вразило те, що гіпсова пов'язка нашого друга була трохи розхитана, щоб бути ефективною".


"Ой." Нік підняв брову. «Щось мене теж вразило. Але нічого переконливого. Не думаю, що він використав ванну кімнату. У всякому разі, не за її основним призначенням. Звичайно, весь ранок люди ходили туди-сюди, і я бачила, як Джанет йшла. пару разів, щоб все було гаразд, тому я не можу бути впевненим. Чаша була вологою, але не мокрою. Мило було сухим. Тканина на рулоні ціла”.


"Ви маєте на увазі, що він просто увійшов озирнутися?"


«Це або, що ймовірніше, він хотів побути одному і подивитися на те, що приніс із собою. Ні, він нічого не залишив», - спіймав він її погляд, - «Я впевнений у цьому».


Потім він щось зробив з гіпсом.


«Я б сказав «так». Але в нас замало, щоб продовжувати. Якби я був у чомусь впевнений, я міг би заручитись підтримкою капітана. Але зараз ми в безвиході».


Реактивні двигуни плавно пульсували. Іноді хтось підводився, щоб розім'яти ноги. Люди говорили та дрімали.


Нік відкинувся назад і дивився. Двома його основними цілями були сидіння Лайла Харкорта та загальна площа, зайнята людиною зі зламаною рукою. Остання була надто далеко вперед, щоб Нік міг її побачити; Нік міг бачити його тільки коли встав.


Рейс 601 був за дві години їзди від Лондона, коли перев'язаний чоловік знову встав. Нік потряс Джулі. Її голова лежала на його плечі, і він вдихнув аромат її волосся та шкіри.


«Джулі, люба».


Вона миттєво прокинулася. "Це воно?"


"Я думаю так." Що ближче вони підходили до Лондона, то швидше хтось мав зробити свій хід.


Чоловік із перев'язаною рукою увійшов до вбиральні. Джулі застигла.


Двері навпроти відчинила жінка з немовлям, що плаче, і увійшла. На обох знаках написано "Зайнято".


"Що ти хочеш щоб я зробила?"


"Практично те саме, що й раніше, але цього разу я піду першим. Якщо пощастить, малюк якийсь час займеться цим. Але слідуйте за мною по проходу через хвилину і займіть переднє сидіння - його, можливо - і будьте готові побити мене, якщо жінка вийде першою. Я маю подивитися, що там відбувається. Добре?"


Вона кивнула.


Він трохи поцілував її в щоку і залишив своє місце. Декілька пасажирів дивилися на нього, коли він проходив. Його щелепа працювала, а обличчя було блідим. Блідість викликала йога, а не повітряна хвороба, але вони не мали цього знати.


Він знову зачепив Джанет Рід у проході, повернувшись боком і уникаючи її погляду.


- Містер Кейн, - стурбовано почала вона.


Він тупо похитав головою і пішов своєю дорогою. Коли він дістався до пари зайнятих кабінок, вираз його обличчя був таким, ніби він молиться, щоб смерть врятувала його. Він зітхнув, притулився до зовнішньої стіни тієї стіни, яку займав чоловік у гіпсі, і напружив свої вуха, намагаючись почути хоч щось. Краєм ока він побачив Джулію, що наближається до нього, її сумочка відкрита і гребінь був у руці.


Вона дісталася до звільненого переднього сидіння і зупинилася, дивлячись на нього милими, співчутливими котячими очима.


"О, любий, - прошепотіла вона, - ти не можеш увійти?"


Він похитав відчайдушною головою і одвернувся.


Його вуха були налаштовані на найменший звук.


Дитина все ще плакала. Вода хлюпалася в раковину.


Пройшло три хвилини, і єдиними звуками були кашель, тихі розмови та пульсація реактивних двигунів.


Потім він почув ще щось.


Слабкі, плескаті, ковзні звуки. М'які тканинні звуки, коли хтось одягається чи роздягається.


Картер напружився. Досі недостатньо для продовження. Якби він помилився і вдерся всередину як дурень, він втратив би всяку надію зупинити те, що мало статися. Якщо щось трапиться.


Потім він почув звук, що розвіяв усі сумніви.


Це був грубий, рвучкий, тріскотливий звук. Враховуючи його спогади про туалет, яким він бачив його востаннє, і його підозри з приводу людини, що тільки-но увійшла, можна було зробити тільки один висновок.


Нік дуже багато разів чув це знайоме поєднання звуків на перев'язувальних станціях на полях битв у Європі. Рвуться, що рвуться звуки зняття бинтів і розрив паризьких гіпсових зліпків.


Навіщо знімати нову пов'язку?


Дитина забулькала і перестала плакати.


Правильно це чи ні, він має діяти – зараз.


Ремінь на його талії швидко зісковзнув у його руки. Він швидко відрегулював її і затиснув металеву пряжку на дверній ручці, одягнувши її на механізм замка, як лещата.


Картер поправив язичок пряжки і відступив убік. Джулі вийняла з сумки запальничку 22 калібру і пильно спостерігала за нею.


Потрібно було лише дві секунди, щоб силовий агрегат із гримучої ртуті – як і у гранати американського ВР – запалити та зарядити чверть унції нітрокрохмалю.


Замок вибухнув, і двері акуратно, майже безшумно зайшли всередину. Але не повністю. Нік відкинув пошарпаний бар'єр убік і кинувся повз нього в крихітну кімнату. Позаду нього ожив реактивний лайнер. Хтось закричав. Тільки не Джулі. Він чув, як вона говорила спокійним підбадьорливим голосом.


На підлозі валялися викинуті білі бинти та гіпс. Широкоплечий чоловік розвернувся до нього обличчям, його права рука була звільнена від пов'язки і піднесена до рота, ніби в жесті шоку. Жорсткий край долоні Ніка розсік товсту шию, а дві жилаві руки повернули квадратне тіло і обвилися навколо спини чоловіка. Задушена іноземна лайка розколола повітря. Раптом спина чоловіка сильно завагалася, і Нік упіймав себе на тому, що відкидає його назад, доки його жорстоко не зупинила стіна.


Обличчя чоловіка наблизилося до нього. Воно було поцятковане люттю і подивом. Ніж, спрямований вгору, стрибнув у його кулак і зло вдарив уперед. Нік швидко перекотився, і лезо брязнуло об стіну. Чоловік втратив рівновагу і похитнувся, схопившись за металевий поручень полиці, лишився широко відкритим.


Нік різко підняв праве коліно, зачепив нижні життєво важливі органи. Пролунав пронизливий стогін агонії, і чоловік зігнувся навпіл, схопившись за своє тіло і хрипучи. Нік продожив рубаючим ударом руки в основу черепа чоловіка.


Чоловік лежав нерухомо, згорнувшись у напівсидяче становище на сидінні. Основна робота ще мала зробити.


Не звертаючи уваги на шум біля дверей і наполегливий чоловічий голос, що вимагає знати, що, чорт забирай, відбувається, Нік присів під раковиною і знайшов те, що шукав.


Людина з фальшивою зламаною рукою вистилала дно раковини паризькою штукатуркою, що перев'язала йому руку. Він волого чіплявся за кривизну, скидаючи на підлогу невеликі фрагменти. Неможливо було сплутати мідний капсуль-детонатор і підключений до нього годинник, що зловісно виступав з тістоподібної маси штукатурки.


Нік швидко зняв кришку та таймер.


Джулія стояла в дверях, стримуючи руку на руці розгніваного пілота. Контрольованим авторитетним голосом вона говорила щось про безпеку, урядових агентів та ворожих диверсантів.


Нік наповнив раковину водою і заглушив детонуючий механізм. Потім він зіскреб залишки штукатурки з-під раковини. Обернувши твердіючий розчин пов'язкою, він помістив невинний вузлик у контейнер для відходів.


«Капітане, - сказав він, не зупиняючись на роботі, - чи є спосіб викинути це за борт? Наразі він не працює, але я не хочу ризикувати».


Пілот відштовхував Джулію убік. Це був жилистий засмаглий юнак з вусами та проникливими розумними очима.


“Коли ти все це пояснив. І тобі краще зробити це зараз».


"За хвилину", - різко відповів він. Нік схилився над своєю жертвою. Він пошарив по кишенях. Гаманець, паспорт і права водія впізнали якогось Пола Вертмана, мюнхенського бізнесмена. Це все. Не було жодної іншої зброї, крім ножа, яким не вдалося його вбити.


Нік підвівся. Купа людей зібралася у передньому проході.


Гарне обличчя Джанет Рід побіліло від страху та нерозуміння.


«Будь ласка, попросіть усіх повернутися на свої місця. Побачимося у вашому купе – це не для пасажирів».


«Ти скажеш мені зараз – за всіх. І виходь звідти».


Нік зітхнув і ступив у дверний отвір.


«Добре, тоді кажи ось що. Була спроба вбити одного з нас на борту. Підірвати літак і всіх із ним, тільки для того, щоб убити одну людину. Цього зараз не станеться. А тепер попросіть пасажирів повернутись на свої місця”.


Капітан гаркнув наказ. Джанет взяла себе в руки і почала відводити пасажирів назад на свої місця.


"Тепер що це, і хто ти?" Засмагле обличчя наїжачилося перед ним.


«Я покажу вам посвідчення особи у вашій каюті, якщо ви не заперечуєте. Тим часом, якщо у вас є наручники чи мотузка, ми зв'яжемо цього хлопця для доставки до Лондона».


"Хендерсон!" Капітан постукав, не повертаючись. "Наручники!"


"Правильно!"


Лайл Харкорт твердо пішов до них проходом.


"Вибачте мене, мадам". Він обережно обійшов Джулію.


«Капітан, я думаю, це пов'язано зі мною. Що сталося, Кейн?


Поведінка молодого капітана змінилася. "Ви, сер?" - сказав він здивовано, але шанобливо.


Харкорт кивнув головою. Нік швидко пояснив.


«У людини на підлозі було те, що ми називаємо тіткою Джемаймою, замішаною у його фальшивому гіпсі. Достатньо, щоб підірвати цей літак, і всі ми приїдемо до королівства. Саме собою нешкідливо, але коли спрацює капсуль - ну, тепер усе скінчено. Але я хотів би поговорити з вами більш конфіденційно, сер».


"У всіх сенсах." Харкорт виглядав приголомшеним, але повністю контролював ситуацію.


"Пітер! Пітер!" То був крик Джулі. "Дивитись!" Вона вказувала на фігуру на підлозі.


Нік обернувся, поклавши руку на Вільгельміну.


Чоловік трохи покотився в стислому положенні. Обличчя, яке він повернув до стелі, було страшною сумішшю чорних і пурпурових плям. Здавлений зітхання вирвався зі стисненого горла. Нік вилаявся і схилився над ним. Було надто пізно.


Харкорт і капітан заговорили одразу.


"Господи, що з ним відбувається?"


"Що тепер?"


Нік підвівся, поразка гірко сяяла в його очах. Він глянув повз них на Джулію. Її очі були опущені, обличчя було блідим.


L-таблетка. Він не казатиме. Не треба кайданків».


"Я думала, він непритомний", - безпорадно сказала Джулі. "Як він це зробив?"


"Порожнина рота", - сказав Нік. «Закріплений шаром желатину. Тепло тіла розчиняє желатин і все».


Харкорт насупився. "Я не розумію. Чому це займе всього кілька хвилин, і чоловік не повинен бути непритомним...»


"Так вони роблять", - відповів Нік. «Він, можливо, не прийняв би цього, якби я не зупинив його руку. Можливо, він дочекався б, щоб переконатися, що його бомба спрацює, і злетів би разом з нами в полум'я патріотичної слави. Але я швидше думаю, що він мав намір це зробити – з гіркотою закінчив він.


"Справжній фанатик". Лайл Харкорт похитав головою. «Капітане, містере Кейн… давайте зачинимо ці двері і поговоримо десь ще».


"Добре. Хендерсон, зачини двері і почекай прямо тут. Не підпускай нікого себе».


Молодий чоловік у формі кивнув головою і вийшов уперед.


«А тепер давайте підемо далі та розберемося з усім цим. Тому що поки що я цього не розумію».


"Це те, чим я хотів займатися в першу чергу", - сухо сказав Нік. Він жестом запросив посла Харкорта йти попереду і зімкнув долоні на пальцях Джулії.


Це було прокляття шпигунства, яке люди дуже рідко «розуміли».


Пітер Кейн і Джулія Барон, які нещодавно прибули з Нью-Йорка, зареєструвалися в невеликому, але чарівному готелі Rand у самому серці Пікаділлі. Для "любовного гнізда" це було ідеально. Килими були м'які, менеджмент стриманий, декор тихо розкішний, пульс міста легко доступний, кімнати чарівно інтимні. Вони зняли суміжні апартаменти із суміжними дверима.


Джулія ніжилася під теплим душем, оговтуючись від напруги поїздки і періоду питань. Загін офіційних осіб та стурбований консул США зустріли літак у лондонському аеропорту. Нік, Джулі та Харкорт відповідали на запитання понад годину. Служба безпеки була вражена повноваженнями Ніка, привітала його та Джулі та висловила своє повне сприяння у відстеженні рушійних сил, які стоять за замахом на вбивство. Консул Генрі Джадсон висловив глибоке занепокоєння щодо безпеки Харкорта і благав його залишитися в консульстві, але Харкорт чемно послався на свій звичайний тихий готель і пішов у компанії з представником ООН, який приїхав його зустріти.


"Я голодний!" Голос Ніка пролунав із сполучних дверей.


"Яка?" Джулі висунула голову між фіранками для душу. Нік волого пройшов товстим килимом її кімнати і заглянув у ванну.


"Я голодний. Тому я подзвонив за шампанським та ікрою. Все, що в меню було сьогодні, -


тільки бутерброд із крес-салатом”.


"І чай, і пігулка". Вона засміялася і пірнула назад під душ. «Але шампанське та ікра! Як ви вважаєте, це заповнить місця?»


«Так буде до обіду. З іншого боку, це романтично. Пам'ятай, навіщо ми тут. О, ось і двері. Вони ж не змушують коханців чекати? Нік загорнувся у величезний лазневий рушник і повернувся до своєї кімнати.


Джулі пам'ятала, чому вони були там. Її лоб трохи насупився.


Вона вийшла із душу. Мимоволі закутавшись у величезний м'який, як пір'їнка, рушник, вона увійшла до спальні. Холодне шампанське та срібний піднос чекали на низькому столику перед диваном.


Нік стояв на голові.


"Що, чорт забирай, ти робиш?"


Він акуратно опустився і сів, схрестивши ноги під себе.


Вправи йоги. Ні сніг, ні дощ, ні спека, ні морок ночі, ні прекрасна дама, ні чекаюча пляшка шампанського не можуть завадити мені швидко завершити призначені вправи. І тепер я завершив їх».


Він усміхнувся і підвівся, його м'язи плавно переливались від легкої засмаги, яка ніколи не покидала його.


«І дуже швидко, – схвально сказала вона. Що це за шрам у тебе на правому стегні? І той, що на плечі?


Вона трохи торкнулася його плеча.


«Ніж там, шрапнель унизу. Він поцілував кінчик її кирпатого носа і обернув свій гігантський рушник навколо талії. «Готові до шампанського? »


"Вмираю від бажання". Котячі очі весело блиснули. «Ви схожі на одного із нових глав делегації в Організації Об'єднаних Націй. Вниз по Першій авеню ви можете вийти і жодна голова не поверне. Виправлення. Усі дівчата подивляться».


«Я мушу спробувати це колись».


Стукнула пробка.


Вони опустилися на м'який затишний диван і подивилися один на одного.


Що тепер, Пітер? Що нам робити далі?


"Хммм?" Він млосно глянув на неї.


«Я маю на увазі роботу».


Посмішка зникла з його очей. Він склав кодове повідомлення для Хоука, і Джадсон взяв на себе зобов'язання простежити, щоб воно негайно вирушило. Відповідь не забариться. Хоук зв'яжеться з вами, і Консул отримає якесь кодове повідомлення, яке він передасть нам. Не турбуйтеся про це зараз. Достатньо часу, коли прийдуть офіційні накази».


«Як ми знайдемо Юду? Боже, він, мабуть, чудовисько. І цей… той фанатик у літаку, з Бетті Крокер».


"Тітка Джемайма".


«Пітере, чому він зняв гіпс? Він знав, що не зможе піти, якщо вибухне вибухівка. Хіба він не міг просто – сидіти тут – і…»


Нік узяв її за руку. Хтось міг його побачити. І тоді, я вважаю, навіть найстійкішому фанатику, мабуть, важко спокійно сидіти і чекати, щоб вибухнути. L-таблетка легша. Не думай про це. Є час для занепокоєння. і час шпигувати, і час бути майже самими собою”.


Рушник м'яко зісковзнув з її блідо-мідних плечей. Вона відкинулася і притягла його до себе. Він відчував, як б'ється її серце, коли його голова опускалася на дві подушки її грудей. Холодні пальці перевірили шрам на його плечі. Він повернув голову. Чудові груди відповіли на його дотик. Він накрив її рота своїм, а її тіло своїм тілом.


По підлозі тяглися тіні. Біг Бен забурчав металевим дзвоном. Джулі потяглася, як кішка.


"Хіба йога не прекрасна?" Її очі наповнились глибоким задоволенням.


Нік погладив її по волоссю і піднявся плавно, як пантера.


«Немає більш чудового, ніж ти. Будь ласка, залишайся там – я хочу на тебе дивитися».


Він знав багато жінок у своєму житті, але мало хто був такий гарний; і нікого раніше з захоплюючою тигриною якістю керованої та звивистої сили Джулі, нікого, хто не міг би танути так повільно і м'яко, а потім спалахнути живим, палаючим полум'ям пристрасті, яке збуджувало, збуджувало, жадібно облизувало, висіло на довгі миті на висоті пропа. , а потім вибухнула сліпучим вогненним дощем виконання.


Вона теж могла сміятися. Вони любили, сміялися і приносили одне одному душевне задоволення та вивільнення тіла від ідеального сексуального союзу. Вона була майже небезпечно бажаною. З нею було легко полюбити і забути смертоносну руку людини, яка простягла руку по всьому світу, щоб підривати літаки, забирати життя і руйнувати крихкі ланки національної політики. Червона тінь на задньому плані робила заняття любов'ю ще більш невідкладними та чарівними.


Він почав одягатися, приділяючи особливу увагу ременям безпеки та кобурам, у яких перебували його смертоносні друзі.


«Я думаю, він уже зателефонував би».


Джадсон? Можливо, ми не чули телефону». Вона підвелася на лікті і дивилася, як він одягається.


«О, ми всі добре чули б. Але вже пізно. Хоук мав достатньо часу, щоб відповісти».


«Можливо, Консул відключить інструменти п'ять. Може, він не зателефонує до завтра. Зрештою він досить великий штурвал».


«Не такий великий, щоб йому не доводилося повертатись, коли Хоук штовхає. Він такий самий найманий працівник, як і ми, коли справа стосується безпеки. І Хоук не буде марнувати час, почувши про Вертмана і його бомбу-камікадзе. Ми заблокували Юду, і він також це дізнається”.


"Думаєш, він дізнається, як його заблокували


Ед? "


"Він дізнається. Чутки про це розійдуться. Як тільки він збере факти докупи, він зрозуміє, що хтось уловив його плани з бомбами. Це означає, що йому доведеться або змінити свою техніку або спробувати усунути безпосередню загрозу своєї операції».


"Маючи на увазі нас?" Це було більше твердження, ніж питання.


"Маючи на увазі нас".


Її очі зустрілися з ним і побачили, що вони стурбовані. "Я не буду заважати. Не хвилюйся, Пітер».


"Що мене турбує?" У нього вийшло завидно точне вираз усміхненого ідіотизму. «А тепер тобі краще одягнутися, інакше я ніколи не думатиму про роботу».


"Я думаю, що це вже є". Вона підвелася і повільно підійшла до нього. "Я серйозно. Я займаюся цією справою довгий час. Я не потраплю під ноги, і я не збираюся постраждати. Я такий же агент тут, щоб допомогти. Це все, що я тобі скажу."


"Це?" Він узяв її за підборіддя. «Добре, агент Барон. Надягніть свої жокейські шорти та смокінг. Ми збираємося шпигувати за їжею».


Вона сміялася. "Ти завжди голодний?" Вона відсахнулася і попрямувала до суміжних дверей.


"Звичайно, ні. Я теж вип'ю». Він одягнув простий смокінг, який «Хоук» дав Пітер Кейн із середнім доходом. Він напрочуд добре сидів на м'язових плечах.


Телефон задзвонив.


Нік підібрав його.


"Так?"


Кейн. Це Генрі Джадсон».


«Радий вас чути, сер. У вас є новини?"


У голосі Джадсона було жаль. «Боюсь, що поки що ні. Але ми очікуємо звісток найближчим часом. Ваш звіт був вивчений – по обидва боки океану, я вважаю, – і це займе деякий час».


«Вони біса дивляться довше звичайного, - подумав Нік.


М'який голос продовжився. «Ми зв'язалися з Мюнхеном, щоб перевірити історію Пауля Вертмана, якщо вона записана, і ми можемо просто знайти там щось. Імовірно, Вашингтон робить те ж саме. Так що зараз я чекаю з таким же занепокоєнням, як і я. впевнений, що так.


«Що ж, якщо ще нічого нового, ми з міс Барон підемо повечеряти і перевіримо вас протягом вечора».


Була невелика пауза. "Насправді, ми можемо отримати накази будь-якої хвилини, і я хотів би мати можливість зв'язатися з вами відразу. Насправді, я взяв на себе сміливість влаштувати для вас невелику вечерю сьогодні ввечері в консульстві. Ми Я постараюся допомогти вам відчути себе як удома і, можливо, трохи позбавити вас нудьги. Сподіваюся, ви не проти».


Нік усміхнувся. Він був упевнений, що вечір у Лондоні з Джулі і без Джадсона буде далеко не нудним, але не міг так сказати.


“Це дуже люб'язно з вашого боку, містере Джадсон. Буде приємно. В який час?"


«Я пришлю консульську машину до твого готелю в… о, вісім годин. Все в порядку?"


"Час хороший, але ти впевнений, що ми повинні кататися на службовій машині?"


«Ви в безпеці, як удома, Кейне. Краще, ніж у невідомому таксі».


«Як ви скажете, сер. Ми будемо чекати".


«Чудово. Побачимося пізніше, Кейн. Між іншим, мої найтепліші привітання міс Барон».


Ніку здалося, що він уловив нотку заздрості в англійському голосі.


«Я передам їх, сер. Я знаю, що вона оцінить ваше запрошення. До побачення".


Джулі увійшла, напіводягнена, і наморщила носа. Нік задумливо дивився на слухавку, наче чекав, що вона принесе якесь одкровення.


"Щось не так?"


«Нас запрошують на обід у консульство».


"Ну, ти голодний, чи не так?"


«Звичайно. Але я не впевнений, що це мені подобається. Консульська машина і таке інше. Королівський килим для пари шпигунів».


Джулі сіла на підлокітник стільця, хитаючи головою.


«Для пари охайних молодих американських громадян, яким вдалося зірвати підлу змову. Було б дивно, якби ми не отримали хоч якоїсь подяки. Це був Джадсон, чи не так?


"О так." Нік кивнув. «Я б ніде дізнався про цей фруктовий напіванглійський голос. Але він каже, що ще нічого не чув від Хока, і це дивно».


«Можливо це так. Але, можливо, Хоука не вдалося знайти відразу, або, можливо, він не готовий до наступного ходу.


Він похитав головою. «Він буде готовий і чекатиме. Але відколи ми відправили повідомлення, пройшло більше двох годин, а відповідь TELEX не займе так багато часу».


Вона підійшла до нього, поклавши свої прохолодні руки на його щелепи.


«Джадсон це консул, правда? Чи не самозванець?»


"Звичайно, ні. Він був тут багато років. Британська служба безпеки знає його, з ним були три чи чотири його співробітники, навіть Гаррі Бірнс, якого я знав в УРС під час війни. Звісно, він Джадсон. Але я все ще думаю, що це кумедно. що він не чув повідомлень від Хоука. Добре. Припудріть ніс і підемо вип'ємо, доки чекаємо”.


За кілька хвилин вони сиділи в тихому, освітленому свічками лаунж-барі в антресолі, залишивши на стійці звістку, що чекають на лімузин.


Про це завдання було неможливо говорити. Вони занапастили пару дуже сухих мартіні і задушевно перешіптувалися один з одним.


"Джулі. Ти знаєш, що наше прикриття вже майже висаджено в повітря. Ніхто, хто не хоче зупинятися і думати про це, не купиться на історію про пару невинних перехожих, які втручаються в справу про бомбу.


. О, я знаю, що людям говорили не казати про це, але чутки обов'язково розійдуться. Що нас певною мірою влаштовує”.


«Говори за себе, друже. Я також скоро залишуся анонімним».


Ні, послухайте. У світі немає нікого слизького, ніж Юда. Як ми можемо знайти його, якщо практично всі розвідувальні служби на землі намагалися і зазнавали невдач більше двадцяти років? Лише один шлях. Ми продовжимо ми міс Барон і містер Кейн, але ми пропустимо звичайні ретельно продумані запобіжні заходи. Ніякого Британського музею для мене та ніякої галереї Тейт для вас. Ми шпигуватимемо як божевільні і повідомимо їм про це”.


"Як ми це робимо?"


"Я ще не знаю. Нам просто доведеться грати в міру можливості. Але ми наймані працівники, розумієте? Ми ніколи не чули про AX чи OCI. Ми нічого і нікого не знаємо, крім нашого безпосереднього начальника в… Ну, давай подивимося… в армійській розвідці, і наша робота полягала в тому, щоб літати з Харкортом. Ми це зробили, і тепер напружено розслідуємо можливе бомбардування. Добре? "


"Добре."


Вони поговорили ще трохи, турбуючись про невідповідність між розповіддю Рити про штучну руку Вальдеса та офіційно зафіксованими фактами, особистістю А. Брауна та фанатизмом тих, хто готовий рознести себе на шматки заради будь-якої справи.


Вони замовили ще раз, чекали і говорили про те, коли востаннє бачили Лондон.


* * *


Рівно о восьмій годині вінтажний «роллс» плавно зупинився біля готелю «Ренд». Шофер у формі вискочив із колеса, увійшов до готелю з акуратною точністю колишнього військового та повідомив стійці реєстрації, що прибув транспорт містера Кейна.


Через кілька хвилин містер Пітер Кейн, гарний і видатний у своєму темному смокінгу і чорних окулярах у роговій оправі, з'явився у вестибюлі з захоплюючим духом баченням на правій руці. У видінні можна було дізнатися міс Джулію Барон, сліпучо красиву в простій чорної вечірній сукні. Її пишне темне волосся виглядало через задертий хутряний комір накидки. Персонал готелю "Ренд" з подякою подивився на неї.


Шофер був не менш вдячний і набагато уважніший. Він посадив її на заднє сидіння і різко зачинив двері за нею та Ніком.


Вечірнє повітря було свіжим і прохолодним. Вуличні ліхтарі нечітко розпливалися у темряві.


З просторої задньої частини лімузина Нік не відривав очей від голови та рук водія. Попередній огляд автомобіля переконав його в тому, що це був службовий автомобіль, або його дуже хороша імітація - цілком відповідного вигляду, номери консульства США і водій, безсумнівно, американського походження. Голос не міг бути підроблений жодним актором - звичайно, недостатньо добре, щоб обдурити когось, хто так добре розуміється на акцентах та інтонаціях, як Картер.


Ти чудово виглядаєш, Джулі. Я тобі казала? Як принцеса.


"Мені теж подобається, як ти виглядаєш, Пітер".


Вони зчепили пальці і замовкли, дивлячись через вікна, як проходить Лондон. Джулі здавалася спокійною та щасливою. Можливо, вона була ні тим, ні іншим. Ніку було не по собі.


Висока кам'яна тінь американського консульства вимальовувалась крізь лобове скло, «ролс» вислизнув із проїжджої частини і зупинився. Нік трохи розслабився. Принаймні їх не взяли в легендарну «поїздку».


Джулі посміхнулася і потис його руку.


"Як ти думаєш, у супі буде отрута?"


Суп був чудовим.


Як і ніжний паштет, хрусткі хлібні пальчики, чудове філе та соковитий зелений салат. Як і різнокольорові вина, які супроводжували кожну страву.


Генрі Джадсон сам був сердечністю. Дружини не було видно, і він її не згадав. Незважаючи на запозичені ним англіцизми, придбані протягом багатьох років, проведених у Лондоні, він був щирим американцем, рішучим та чарівно уважним. Він був чутливий до політичних віянь та нюансів; говорив він із знанням справи але. не поблажливо про багато речей. Нік відповів тим же, за допомогою дуже добре поінформованої Джулії. Джадсон продовжував говорити про життя в Лондоні та про світові справи з усією вражаючою обізнаністю справжнього дипломата. Нік відчув, що йому подобається казати, що йому подобаються їхні готові відповіді. Він почав почуватися дурним та мелодраматичним.


Послання Хоука прийшло разом із вишневим лікером та ароматним хересом. Увійшов помічник і коротко прошепотів. Джадсон кивнув, відпустив його, і вони закінчили обід без поспіху.


«Якби обставини склалися інакше, - сказав Консул, ставлячи свій келих з хересом, - я хотів би влаштувати більш вишуканий обід. Але поки що з цим не покінчено, ми не можемо дозволити собі привертати до вас увагу. . Сподіваюся, ми матимемо привід для святкування пізніше. Кава? "


Вперше з того часу, як він привітав їх, він згадав причину їхньої присутності в туманному місті.


Вони пили каву в кімнаті з високими стелями, обшитою панелями, десь за межами офіційної їдальні. Там був камін, що горить, оточений американськими та англійськими прапорами. Джулія опустилася в м'який стілець, щоб послухати, поки Нік та Джадсон вивчають закодоване повідомлення Хоука. Воно було надруковано на стрічці телетайпу.


і незрозуміло нікому, крім сторони, для якої вона була призначена:


БРАУН ПІДТВЕРДЖУЄ, ЩО БІБЛІЯ ПРАВА ІСКАРІОТ, ПРИЙМАЮЧИЙ СРІБЛО В СТАЛЕВІЙ РУКІ А А 707 ПРИЗНАЧЕНА ЛІНІЯ УСУНЕННЯ В МІСЦЕ РЕЗЕРЕБЕЗРУ БЕЗНІ


Генрі Джадсон сумно посміхнувся.


«Я отримую їх багато. Мушу зізнатися, я так і не навчився розбирати більшість із них. У нас, звичайно, є розшифрувальники, і вони перекладають для мене. Але я вважаю, що для вас це базова англійська "Кейн".


Нік задумливо кивнув. «Досить простий. Іноді, звісно, можливі суперечливі інтерпретації». Він передав стрічку Джулі. Вона швидко прочитала його та повернула Ніку. Він перечитав її, підійшов до металевої попільнички і вийняв запальничку. «Шкода, – подумав він, – що в нього немає жодної з «Кількості К» Яструба, з якою можна було б грати. Він підніс полум'я до стрічки і спостерігав, як грубий папір зморщився.


Джадсон глибоко затягнувся цигаркою.


"Я теж загроза безпеці?"


"Ні, звичайно ні. Але в людини виникає звичка не залишати такі речі без діла». Нік збовтав розпечений попіл. «У будь-якому разі, за винятком відправлення та отримання повідомлень, я думаю, було б краще не втручатися в це консульство, наскільки це можливо».


"О, звичайно," сказав Джадсон, киваючи на знак згоди. “Я не міг би з вами більше погодитися. Але нам потрібно буде працювати разом до певної міри, і мене завжди турбує ця мелодраматика плаща та кинджала. Я не можу бути корисним, якщо мені доведеться повністю працювати у темряві”.


Нік спохмурнів. «Я розумію вашу точку зору. Звичайно, ви маєте право знати, що відбувається». Він знав, як і решту, що представником американського уряду в будь-якій країні, як і посланник президента, був американський уряд на території цієї країни. Він поліз у кишеню за пачкою цигарок і простяг одну Джулі. Вона взяла одну і з подякою вдихнула. Коли він закурив свою, Джулі повернулася до Джадсона і потяглася за своєю чашкою з кавою.


«Це має бути американська кава, містере Джадсон. Цікаво, чи можу я турбувати вас ще?»


«Звичайно, моя люба. О! Як забув про мене. Я хотів запропонувати тобі Драмбуї чи Куантро. Є бажаючі?"


Вони погодилися приготувати це «Драмбуї», і Джадсон відніс чашку кави Джулі до бару. Він зайнявся підносом з кавою та крихітними склянками.


Нік дивився на Джулі. Її праве око дивно смикалося. Повіки смикнулися з страшною швидкістю. Один короткий, два довгі, один ...


Він сам моргнув. За все своє життя він ніколи раніше не отримував повідомлення азбуки Морзе через очі.


Саме повідомлення піднімало настрій.


Він фальшивий! Дивитись на нього!


Нік Картер насилу стримував себе, коли Джадсон повернувся з підносом. Що, чорт забирай, вона побачила, чого не помітив він?


Він був дуже обережний зі своїм напоєм. Джадсон пив те саме, а пляшка стояла на підносі.


Від нього добре пахло, і було добре на смак.


«Отже, містере Кейн, ви збиралися сказати мені? ..»


"О так. Повідомлення". У його голові промайнуло: БРАУН ПІДТВЕРДЖУЄ БІБЛІЮ ПРАВИЛЬНО. Це означало, що вони знайшли Брауна і витягли з нього інформацію про те, що в операції дійсно брав участь Іуда, про що так підозрював Хоук. ISCARIOT ПРИЙМАЄ СРІБЛО В СТАЛЕВІ РУКИ. Іуда продавав свої послуги іноземному покупцю. СТАЛЬНА РУКА трохи спантеличила… СТАЛЬНА РУКА А 707 ПРИЗНАЧЕНА УСУНЕННЯ. Хм. Вальдес був Сталевою рукою і вибув з цього рейсу на Боїнгу 707. «ЖЕ» могло означати тільки те, що містер Юд теж був залізний. ЧЕРВОНА ЛІНІЯ НА МІСЦЕ ЗАСТОСУВАННЯ означала, що Хоук знав, де знаходиться Юда. ПРОДОВЖАЙТЕ УНІВЕРСИТЕТСЬКИЙ БІЗНЕС ЧЕКАЮТЬ ДРУЗІВ. Продовжуйте розслідування, але чекайте на подальші, більш докладні замовлення. ДИВИТИСЯ ВЕЛИКИЙ БЕН СЕРЕДОВИЩЕ ЖЕРОНИМО. Залишайтесь у Лондоні до середи, коли вони отримають табличку «Іди, йди».


Джадсон дивився на нього з нетерпінням.


Нік винувато посміхнувся. "Як я вже сказав, іноді ці повідомлення підлягають інтерпретації. Оскільки це словесний код, а не буквена заміна або цифровий код, є межа того, що можна сказати в них, і при цьому мати сенс. Грубо кажучи, це означає: ми підозрюємо , що серед нас є підозрюваний зрадник, який бере гроші у ворога…» Чи було це його уявою, чи його худорляве обличчя напружилося? "Свідчення вказують на план саботажу червоних. Наші інструкції - триматися від нього подалі, тому що друзі прибудуть у середу, щоб взяти на себе операцію. Якщо тільки я неправильно зрозумів цей останній рядок, - додав він, розігруючи обман до нитки. "Можливо , це означає, що в середу буде ще один важливий рейс і, отже, ще одна спроба, мені потрібно дочекатися подальших інструкцій з цього приводу».


"Геніально", - промимрив Джадсон, його очі захоплювалися. «Зрадник, га? Кому цікаво. Для всього західного світу? Він зітхнув і похитав головою. "Я повинен сказати хоча, ви, люди, так працюєте, це приголомшливо. Говоріть своєю мовою, створюйте свої власні системи.


Тут у консульстві, боюся, ми тупіші за холодну каву. О, нам подобається думати про себе як про важливі та цілком здатні вирішувати проблеми світу… але я дуже боюся, що все це зведеться до рутини, бюрократії та лицемірства».


Джулія мелодійно засміялася.


«А тепер, містере Джадсон. Консульська робота дуже важлива».


«Ви добрі, моя люба, і лестите. Але моє завдання посилюється порівняно з вашим і містером Кейном. Дозвольте мені випити за вас обох і за ваш постійний успіх у зриві змов безбожних ворогів!»


Вони підняли свої майже порожні чарки з-під лікеру. Очі Ніка швидко вимірювали дверні прорізи та відстані. Якщо Джулі має рацію - а його інстинкт підказував йому, що вона має рацію - їм краще рухатися далі.


Він поставив порожню склянку. «Сподіваюся, ви пробачте нам, сер, якщо ми поїмо і побіжимо. То був довгий, тяжкий день. Думаю, нам краще йти.


Джулі вловила його репліку і придушила жіночий позіхання.


"Це було чудово, але я трохи втомився".


"Звичайно", - з жалем сказав Джадсон. «Я зателефоную до машини».


Він натиснув кнопку дзвінка і заговорив у мікрофон.


Харпер. Приготуй машину. Мої гості йдуть».


Джадсон знову повернувся до них. «Мені шкода, що ти так скоро підеш».


«Дякую, сер, за гостинність».


«Чудово. Ви дуже добрі», - сонно пробурмотіла Джулі.


Джадсон легко провів їх до великих парадних дверей з дуба та заліза.


Нік був трохи здивований, що їх не затримали.


Високі круглі мармурові сходи височіли, як вишуканий пам'ятник. Консульство палало світлом. У великому фойє під печаткою Сполучених Штатів висів портрет президента Джонсона з тверезим обличчям. У високому залі не було жодного натяку на щось зловісне.


Джадсон відчинив двері.


«Дякую вам обом, що прийшли».


«Із задоволенням, сер. Якщо ви ще щось почуєте, ви можете зв'язатися з нами в Ранд».


«Я підтримуватиму зв'язок. Завжди приємно спілкуватись з іншими американцями».


Машина чекала. Джадсон провів їх до величезних кам'яних сходів, потиснув Ніку руку і вклонився Джулі. Шофер чекав, поклавши руку на відчинені задні двері лімузина, торкаючись свого кашкета.


"Звідки ти знаєш?" сказав Нік ніжно і дуже, дуже тихо. Він поправив її накидку на плечах.


"ТЕЛЕКС", - прошепотіла вона, пригладжуючи волосся. «Лінія дат, Вашингтон, 13:45 години тому. Яка чудова ніч!


Нік м'яко вилаявся. «Хоч трохи круто. Давай, люба, давай не змусимо водія чекати».


Вони спустилися під руку високими кам'яними сходами. Нік ввічливо кивнув водієві і посадив Джулі в машину. З'єднувальне вікно було зачинено. Через відчинені задні вікна дув прохолодний вітерець. Вони відкинулися на подушки, і лімузин з гуркотом проїхав через високу залізну браму великого міського будинку.


Нік притягнув до себе Джулі. "Що ще вас вразило?"


"Подивися в дзеркало", - пробурмотіла вона, кладучи голову йому на плече. «Я думаю, цей виродок читає по губах».


Невиразні очі водія, здавалося, дивилися йому у вічі. Тонкі губи набували форми, ніби він розмовляв сам із собою або приміряв слова для розміру. Нік придушив бажання дістатись Вільгельміни.


Нік притис Джулі до себе і міцно поцілував. Потім він притулився губами до її вуха. «Можливо, ти маєш рацію, люба. Щодо цього ТЕЛЕКСу – ти впевнена? А як щодо різниці в часі?


Вона тихенько хихикнула і спокусливо погладила його. «Навіть з урахуванням різниці в часі він отримав це повідомлення як мінімум за дві години до того, як ми прибули туди сьогодні ввечері».


«І витратив час, намагаючись зрозуміти це, я гадаю. А що ще, цікаво?


«Можливо, з кимось зв'яжемося».


"Можливо". Невелика тінь сумніву перетворилася на чорну хмару майже впевненості. «Цікаво чому Харкорта не було тут сьогодні ввечері? І чому ми були, коли він знав, що ми абсолютно секретні? Боже мій, будь-хто хоч трохи розумний шпигун спостерігав би за цим Консульством, щоб дізнатися, хто приходить і йде. І він був дуже зацікавлений у цьому повідомленні, чи не так? "


«Занадто цікаво, коханий. І чому в нього є шофер, який читає по губах?


Вони випросталися, розвалившись на частини, як це зроблять двоє закоханих, коли на них спалахне яскраве світло і пильні очі. Вони входили в центр міста, і юрби людей заповнили тротуари та вулиці.


Він визирнув у вікно. «Ми маємо бути майже там». Він знову потягся до неї і поклав голову собі на плече. «Швидше за все, Джадсон не знає, що ми його переслідуємо. Тож давайте будемо недбалими та чарівними з доброю людиною, коли вийдемо з його машини, або вона може розповідати казки».


Вона відсторонилася і зайнялася новою помадою.


Лімузин різко рвонувся вперед і кинувся вниз по провулку. Нік інстинктивно потягнувся до ручки дверей. Не дійшовши до місця, він почув два різкі клацання. Двері були зачинені. Два задні шибки з дивовижною несподіванкою закотилися і зачинилися. Джулі ахнула. Нік висмикнув Вільгельміну з кобури. "Роллс" різко звернув ліворуч і звернув на іншу другорядну вулицю. Джулі села прямо вона широко розплющила очі від тривоги.


«Пітере. Ми маємо щось зробити».


"Легко, тепер". Він обійняв її за плечі і опустив голову, ніби заспокоюючи її. «Ми на гачку. Але ми хотіли бути там, пам'ятаєш? Схоже, настав час сидіти в положенні підсадних качок».


"Хіба ти не можеш вистрілити у вікно?" - Наполегливо прошепотіла вона.


«Я, мабуть, зможу. Але Джулі – ми повинні їхати разом із цим. Це трохи раніше, ніж я очікував, але він може везти нас туди, куди ми хочемо.


"Ой." Деякий час вона мовчала. Потім: «Це було непогано для останньої трапези, чи не так?»


«Угу. Подивимося, чи відкриється вікно підключення. Можливо, водій хоче побалакати».


Вочевидь він цього не зробив. Вікно було замкнене, а скло було дуже важким, що щільно входить у проріз з повсті та гуми в рамі.


Величезна міцна машина невблаганно котилася геть від яскравого центру Лондона в туманну тьмяну темряву, яка здіймалася туманними незграбними формами неосвітлених будівель.


«Зважаючи на те, що я пам'ятаю про «Веселу стару Англію», - з огидою сказала Джулія, - ми, здається, прямуємо в район набережної».


«Так. Пахне Лаймхаусом. А тепер глянь. Я не знаю, у що ми вплутуємося, але ми маємо бути готовими до всього. У тебе є ця пилка для нігтів?


Джулі кивнула головою.


"Добре. У твоїй сумці?"


Вона знову кивнула головою.


«Витягни його. Зроби вигляд, що поправляєш локон, і встроми її у волосся».


Вона дістала гребінь і щось зробила зі своїм волоссям, швидко поправляючи тверді невидимі шпильки. Нік нахилився над нею, прикриваючи її від очей. Але кам'яні очі в дзеркало заднього виду на мить відвернулися. Рука водія опинилась у бардачку.


"Що він робить?" Джулі поклала гребінець назад у сумку.


"Не знаю".


Рука вийшла порожня.


Ніхто з них не бачив і не чув безбарвний газ без запаху, який просочувався через крихітні вентиляційні отвори в навколишній оббивці. Швидко та непереборно змінювалося повітря у задній частині лімузину.


"Жахливо сонна", - позіхнула Джулі, безпорадно смикаючи вікно.


У Ніка трохи відчувалося почуття заціпеніння, приємне відчуття сонливого розслаблення.


"Вітання!" Він сів, раптом похитав головою. Джулі! Твій черевик проти вікна!


Він відчайдушно шукав джерело газу, перебивши подих, хоч знав, що для цього було надто пізно. Джулі слабо замахнулася туфель на скло. Він відскочив і впав, марно. Вона впала на коліна Ніку, червоні губи прочинилися, тонкі пальці вчепилися в дорогу оббивку.


Нік відчув, як рішучість вислизає від нього, як розмитне простирадло. Він узяв Вільгельміну за стовбур і вдарив прикладом по шибці. Скло закристалізувалося і обпліталося павутинням, але не розбилося. Він спробував знову, сила вислизнула з його руки і розуму з його розуму. Задка Вільгельміни знову була в його руці. Він підняв її і натиснув на курок. Один, двічі, біля вікна поруч із ним. Якось біля скляної перегородки. Постріли гуркотіли, розносився залпами по машині з оглушливою луною. Пекучий запах кордита витав у повітрі, наповнюючи ніздрі, засліплюючи, задушуючи, хрипучи, заколисуючи, знеболюючи...


Нік відкинувся назад, приєднавшись до несвідомої Джулі, Вільгельміна звисала з його вказівного пальця.


І тільки тоді водій розвернувся і дозволив куточкам рота скривитись у крижаній посмішці. Внутрішній шар скла, що не б'ється, перегородки містив крихітний прокол і мініатюрну мережу павутинних ліній. Скло безпосередньо за його головою залишилося недоторканим. Одне заднє скло було так само.


Шофер був задоволений. Немає нічого кращого, ніж спеціально розроблений Rolls для гарної, акуратної роботи. Задоволений побаченим, він поліз у бардачок та повернув вимикач. Потім він зайнявся водінням.


Вільгельміна вислизнула із знесилених пальців Ніка.


Містер Кейн та міс Барон були готові до доставки.


«Газ нетоксичний, містере Кейн. Ефективно спричиняє сон, але не назавжди». Це був найнезвичайніший голос, який Нік коли-небудь чув, як високе металеве виття дешевого транзисторного радіоприймача. Це було далеко, але близько; у вусі, але в іншому плані. «Відплющте очі. Ще дві хвилини, і я знатиму, що ви прикидаєтеся».


Нік раптово розплющив очі, ніби він автоматично відгукнувся на командний характер дивного голосу. За одну секунду він вискочив з чорної криниці несвідомого в реальність, в якій його плечі та кісточки страшенно горіли.


Нема болю. «Немає болю», - сказав він собі.


Але на мить виник біль, і його коліна спробували прогнутися.


Це було дивне відчуття.


Ще дивнішою була картина перед ним.


Схоже, він був у якомусь сенсі у підвалі. Світло однієї лампочки, що бовталася, відкидало світлове коло на гниючі стіни, кам'яну підлогу і цвілі бочки. Єдиними меблями був хиткий стіл і два нестійкі стільці. Ніхто ними не користувався. Запах цього місця був вологим і близьким, майже нестерпним.


У кімнаті було чотири особи.


Джулія була за кілька футів від нього. Побачивши її стан, він зрозумів, що Джулія була голою.


Її високе гнучке тіло було прив'язане до однієї з балок, що підтримують верхню стелю. Жорсткий шнур жорстоко прив'язав її до грубого дерев'яного стовпа. Її руки були притиснуті до перекладини, яку він не міг надто добре бачити, але, схоже, це був якийсь металевий стрижень, прикріплений до балки. Фактично вона висіла на стрижні, її плечі були незручно піднесені, а зап'ястя, що звисали, були прив'язані до стовпа. Її ступні ледве торкалися статі; її кісточки були обв'язані тим самим шнуром. Вона теж прокинулася і щосили намагалася звільнитися. Він міг бачити люті червоні рубці там, де вона притискала свою м'яку мідно-кольорову плоть до кайданів, і відчув майже сліпучу хвилю гніву. Ради бога, треба було з неї зірвати одяг? Він чудово розумів, як вона почувається.


Рифлений голос знову заговорив. «Дама – тигриця, містер Кейн. Якщо ви захочете наслідувати тигр - перефразовуючи Шекспіра, - це ні до чого не приведе. Ваші узи, у всякому разі, навіть надійніші, ніж її».


Він відчував правду про це. Відчуття холоду і вогкості грубої деревини за ним, туга підвіска його рук і ніг і гострий укус шнура були всім доказом, якого він потребував.


Він моргнув у сліпучому світлі неекранованої лампочки. У фокусі попливли дві темні, темні постаті, облямовані світлом, безликі.


Він проковтнув неприємний присмак та бажання захворіти.


«Думаю, Юдо».


У порожньому підвалі глухо пролунав високий, позбавлений почуття гумору сміх. Одна з незрозумілих фігур вийшла вперед і зупинилася під лампою. Його повне сяйво залило його голову.


«Так. Я Юда. Уважно подивіться, містере Кейн. Ви та прекрасна леді. Дізнайтеся до смерті моє обличчя. Це востаннє, коли ви побачите це. Будь-хто, хто коли-небудь дивився на мене, давно мертвий. За винятком, звичайно, мого вірного раба Брайля, який завжди зі мною. Брайль сліпий. Сподіваюся, ви оціните жарт».


Брайль був розпливчастим силуетом за межами периметра лампочки.


Іуда, легенда, темний, постав у суворому світлі.


У легендарному Іуді не було нічого звичайного. Якщо за всі роки у Ніка і сформувалося якесь враження про нього, яке перегукувалося з його сумнозвісним ім'ям, воно зникло відразу ж під впливом самої людини.


Юда був симетричною людиною. Короткі, стрункі, компактні; тіло так само войовниче і невідмінне, як у прусського юнкера. У дії це був би літаючий клин сили та залізного контролю. Обличчя та дивна права рука привертали увагу.


Обличчя Юди являло собою сяючу кулю безволосих, безкровних рис, однобарвної, точної маски з однією поверхнею, яка могла бути відлита зі штампу конвеєра. Очі були лужками, які являли собою не більш ніж вузькі, незбагненні калюжі рідкого вогню. Ніс був маленький на кулястому обличчі, ледве височів над плоскими вилицями, тонко окреслений, прямий, як лінійка. Величезний, постійно усміхнений рот під ним виглядав би більш відповідним на черепі; частина особи Юди загубилася внаслідок давньої аварії і не була повністю замінена. Крім огидної усмішки, на обличчі не було жодного виразу, крім нерухомого спостереження, очікування, готовності завдати удару. Голова, брови та повіки були повністю лисими. Цим видом не можна було милуватися зблизька.


Джулія видала здавлений горловий звук. Він луною рознісся по сирому льоху і повернувся, як стогін. Фігура на ім'я Брайль повернулася до неї з піднятою рукою, але Іуда стримав жест блискучим пристроєм, яким була його права рука.


"Почекай, Брайль".


Лампочка посилала срібні стріли, що танцювали, від п'яти металевих жорстких пальців, що імітують людську руку у всьому, крім кольору і текстури. Пальці зігнулися, наче м'язи були справжніми, а рука опустилася.


«Дама має рацію, - сказав Іуда. "Я не гарний."


«Зрозуміло, – погодився Нік. "Що ви хочете від нас, крім обговорення вашої зовнішності?"


Очні щілини звузилися. "Гарне питання. Відповідь у ваших руках. І мені потрібно більше, ніж імена, звання та серійні номери. Я знаю, що ви американські агенти, які успішно протидіяли операціям з моїми літаками, змушуючи мене шукати інший шлях. Але поки що я збираюся отримати від вас все, що можу. Все, що у вас є". Нелюдські очі багатозначно ковзнули по тілу Ніка. "Я вже знаю достатньо, щоб запевнити вас, що ухиленням нічого не досягнете".


- Джадсон, - з гіркотою сказав Нік.


"Джадсон", - спокійно погодився Іуда.


«Джадсон – дурень, – сказав Нік. І ми розіграли його. У нашій роботі немає жодного секрету. Нам сказали летіти певним рейсом. Ми зробили це. Все скінчено. Якщо і є якась безглузда мелодрама з агентами, званнями та серійними номерами, то це від нього. "


«Джадсон справді дурень», - погодився Іуда. «Мені завжди пощастило знаходити на високих постах дурнів, які ставлять гроші вище за патріотизму. А тепер служба Джадсона добігли кінця. Ваш уряд запитує, чому


двоє із їхніх співробітників зникли після того, як зв'язалися з ним. Я не можу – я не впевнений, ви розумієте – дозволити собі розслідування. Але я можу дозволити собі провести з тобою трохи часу”.


«Я вже сказав тобі, – відрізав Нік, – що нам нічого сказати. Джадсон був ідіотом зі шпигунськими історіями в голові, безліччю розмов і небагатьом іншим». Він перевірив свої пута, вимовляючи нетерплячі слова. Хто б не зв'язав їх, був експертом.


«І я вже сказав вам, містер Кейн - я впевнений, що це не ваше ім'я, але зараз підійде - ця брехня ні до чого не приведе». Дивний механічний голос став гучнішим. "Можливо, я не все знаю про вас, але я знаю, що ви працюєте на ЦРУ і що вас послали шукати мене".


Нік Картер швидко відчув полегшення. Майже, напевно, він не чув про AX або Operation Jet. Нік на мить задумався, що Джадсон знає. Небагато, якщо судити з їхнього вечора з ним; не багато, якщо судити з Юди.


«Нас послали запобігти вбивству та з'ясувати, хто віддав накази. Тепер ми знаємо. Звичайно, саме Джадсон першим назвав ваше ім'я.


«Досить, містере Кейн! Це не вперше, коли один із моїх планів був зірваний. У мене є люди, які працюють в Америці, які... але ви маєте говорити». Іуда з шипінням стримав подих. «Ви розповісте мені все, що чули або здогадувалися про мої операції з вибуху бомби – імена та плани вашого начальства. Ви скажете мені, чи є тут у Лондоні інші агенти, які виконують те саме завдання. А якщо ви цього не зробите. скажіть мені, я впевнений, що міс Барон буде. "


Він розвернувся на підборах і глянув на неї, роззявивши рота.


"О, звичайно", - сказала Джулі і засміялася. "Витягніть свій стенографічний блок, і ми просто знімемо їх".


"Легше, Джулі", - застережливо сказав Нік. Він почув у її голосі нотку істерії. «Не дозволяй йому дістати тебе з цим сміттям».


"Ні, дозволь їй говорити", - глухо сказав Іуда. «Її нерви починають ерозувати. Це завжди добрий знак. Дуже красива жінка. Вона могла бути дуже корисною, якби у нас виникла невелика проблема. Брайль у відсутності - скажімо так - задовольняючої жінки з того часу, як ми вели бізнес у Аргентині. Брайль чудовий, містер Кейн». Він повернувся до Ніка. «Неймовірно мужній і найцікавіший у своїх методах. Жодна з тактик твого ніжного коханця по відношенню до нього. їх. Це приносить йому величезне задоволення.Йому теж подобається крик.


«Ти бруд, Юдо. Нічого, крім бруду». Нік контролював свій голос. Очі Джулі були хворі, а шкіра на підборідді натягнута. «Це так, як ти втратив руку на такі непристойні лайки?»


Розрізаний рот майже посміхнувся. Іуда зробив кілька слизьких кроків до Ніка. Світло лампочки впало за ним.


«Я радий, що ви запитали мене про це, містере Кейн. Це зробила бомба. Необережне поводження, на жаль. Я сам винний. Рік тому. Друга була набагато кращою; гадана група загинула. Трагедія справді є. його компенсації. Брайль, наприклад, сліпий, але в темряві він безпомилковий. Звісно, йому завжди темно. Я вважаю його набагато ефективнішим у багатьох відношеннях, ніж висококваліфікована нормальна людина. Щодо цієї руки - будь ласка, подивіться . "


П'ять фальшивих пальців натяглися на Ніка. Раптом вони зупинилися за дюйми від його грудей. Пролунало клацання, і сталося маленьке неприємне диво. Вказівний палець виріс. Покривне срібло відступило, і ніж із блискучої сталі зупинився на волосок від горла Ніка.


«Це лише одна з п'яти моїх зброї», - сказав Іуда. «Інший – це тонка невелика виїмка. Для очей, чи знаєте, тощо. Третє - пристрій, якому позаздрив би Борджіа. Ах, але я забираю у вас надто багато часу. Я хотів би показати вам більше, але ми повинні зайнятися. Нині”.


Зброя. Думки Ніка кидалися. Але Юда помітив блиск його очей.


"Так, містере Кейн. Ми позбавили вас від обраної вами колекції. Ми з Брайлем дуже ретельно обшукали ваш одяг і вас. Зокрема, Брайль дуже добре намацує свій шлях у… ах… місцях, які я, можливо, пропустив Так, ми знайшли розумний Люгер, цікавий італійський ніж і ця незвичайна кругла куля. Не кажучи вже про один, а два маленькі ліхтарики. Ви боїтеся темряви, містере Кейн?


Нік глянув на Джулі. Ніж для пилки! Її напружений вираз обличчя трохи розслабився, вона трохи кивнула і майже весело підморгнула. Ха! Так багато про Брайла та його почуття. Іуда казав: «Мушу зізнатися, м'яч чинив опір усім нашим зусиллям. Що це?"


"Сувенір", - сказав Нік. "Для успіху".


"Отже? Що за, можу я запитати?"


«Це новий склад. Виготовлений у наших лабораторіях. Ви можете скинути на нього десять тонн і він не зламається. Просто на згадку». Його розум заворушився від ідеї.


"Ти брешеш", - легко припустив Іуда.


«Ну, Лисий, - жалібно сказала Джулія,


"Чому б тобі не дозволити Пітеру відлетіти від твоєї голови і подивитися, яка з рук фальшива?"


Юда повернувся до неї. Його тіло, що звужується, з кулястою головою і смертоносною сталевою рукою виглядало занадто потворно, щоб бути справжнім.


«Я бачу, що у вас є вогонь, моя люба. Брайлю це сподобається.


"Розкажи мені про Вальдеса", - втрутився Нік. «У покійного сеньйора теж була залізна рука. Збіг?»


Пильний погляд Юди був тихо небезпечний.


"Звідки ви знаєте про Вальдес?"


Я зробив помилку? – швидко подумав Нік. «Так, звісно, мене поінформували. Мені сказали, що недавній вибух був викликаний людиною зі сталевою рукою, і що я маю пошукати щось у цьому роді в нашому польоті. Саме так я помітив того хлопця зі зламана рука, - легко сказав він, намагаючись виглядати трохи самовдоволеним.


Юда дивився на нього.


Сирий льох виглядав дедалі бруднішим. Розташування в'язниці на березі було безпомилковим. Здавалося, що це щось подібне до комори в підвалі, яка давно не використовувалася. Шофер Джадсона вивантажив їх десь серед лондонських доків, на задньому дворі занедбаних сараїв та застарілих складів. Нік боровся з наростаючою безпорадністю. Нік ще раз скоса глянув на Джулі. Неохайний локон довгого темного волосся звисав із плеча. Коротші, пухкі завитки звисали в неї на лобі і на потилиці.


Іуда вирішив відповісти. «Вальдес, - сказав він без наснаги, - був людиною, яка зрадила не лише власний уряд, а й людей, які добре заплатили йому за те, щоб зрадити його. Інакше кажучи, мене. Він не був антикитайським героєм, яким здавався. Він боровся з ними словами у громадських місцях, але допомагав їм справами. На жаль, він припустився помилки, подумавши, що може замінити мене. Замінити Юду! Зарозумілість цієї людини. Тому ми влаштували йому геніальний кінець. На жаль, бомба спрацювала на землі, а не в повітрі, як планувалося. Я жалкую про таку подію, але все вийшло непогано. Я сподівався одним пострілом упіймати двох зайців – втручалася дівчина, яка неприємна сама собі – але в мене є всі підстави вважати, що про неї подбали”.


Що це означало – що він чув від «Брауна» чи ні?


"Безперечно, ти теж знаєш про це", - закінчив Іуда з легкою інтонацією запитання.


Нік проігнорував це. «Так ти якимсь чином переконав його підірвати себе. Як тобі це вдалося?


«Насправді, все просто. Добрий сеньйор Вальдес думав, що він привезе до вашої країни розумну бомбу, яку буде використано пізніше і у відповідній компанії. Це, звичайно ж, був пристрій, захований у його протезі. просто приберіть руку під прикриттям, скажімо, банкетної скатертини, і тихенько вибачтеся за кілька хвилин раніше. Але ми його обдурили». Куляста голова опустилася, наче від сорому. Або зловтішне задоволення. «Ми сказали йому все, окрім часу вибуху. Він не знав, що несе активовану вибухівку».


«І ви самі помилилися щодо часу вибуху. Отже, ви також не розрахували час».


Іуда безрадісно посміхнувся. «Не я, містере Кейн. Мої найманці». Навіть найретельніше продумані плани відкриті для людської помилки. Наш експерт у ... е-е ... відділ вибухів був переведений на менш відповідальну посаду. Він нехтував різницею в часі. Як я розумію, це пов'язано із твоїм ідіотським переходом на літній час. "


Що ж, це, безумовно, багато що пояснило. Але збіг все ще залишався без відповіді.


«А як же ці штучні руки – їх ще немає? Що це, свого роду торгова марка?


Іуда знову засміявся. «Ви дійсно ставите дуже багато запитань, містере Кейн. Я не знаю, яку можливу користь, на вашу думку, це дасть вам. Але це справді чудова концепція: Ліга Срібних Катів… На жаль, ми тільки Нам з Вальдесом довелося звинувачувати військове щастя в нашій спільній недузі. у якусь жахливу маленьку аварію. Саме там я залучив його до себе на роботу. Але врешті-решт у нього виникли великі ідеї, як і у всіх справді маленьких людей. Я навіть використав його руку для нього! Тепер, містере Кейн, я відповів вам. Тепер ваша черга говорити. Скажи мені: Що для тебе Браун? "


"А?" Нік напружив м'язи ніг. Чи були облігації трохи слабшими? З його руками було дуже важко щось зробити; стрижень під його плечима унеможливлював будь-який корисний рух. «Досить тьмяний колір. Чому?


Залізна рука спалахнула і вдарила Ніка в обличчя.


«Людина на ім'я Браун. Що він для тебе?


Нік похитав головою, ніби намагаючись прояснити це. «Який Браун? Це спільне ім'я.


«Коричневий колір повідомлення, містере Кейн. Пам'ятаєте Джадсона?


"О так. Він би передав це просте повідомлення, чи не так?»


«Він зробив. «Просте послання» почалося. Містер Кейн, ось так: БРАУН ПІДТВЕРДЖУЄ БІБЛІЮ ПРАВИЛЬНО. ІСКАРІОТ ВИКЛИКАЄ СРІБЛО В СТАЛЬНІЙ РУЦІ.


для нашого дурного містера Джадсона”.


"У цьому нічого немає", - сказав Нік. «Браун – оперативник із Нью-Йорка, приватний детектив. Повідомлення досить зрозуміле». Він насупився і виглядав задумливим. "Якщо подумати, можливо, Джадсон не розумів, що він був підозрюваним зрадником".


«Чому ви могли подумати, що Джадсон тримав срібло у своїй залізній руці, містер Кейн? Ви знаєте, що Джадсон його не має».


Нік надто довго вагався. «Це було зроблено як попередження для нас, що він уб'є, якщо зрозуміє, що ми його підозрюємо. «Сталь» означає ніж чи…»


«Підійде. Кейні. Ви досить далеко зайшли в безвихідь. Ви почнете говорити мені зараз те, що хочу знати, або Брайля почне серйозно працювати. Ви можете не знайти мене красивим, але я можу запевнити вас, що Брайль – ні. або листівку з зображенням. Пані, мабуть, дуже хоче його оглянути».


«Нічого тобі сказати, – сказав Нік. "Ви все це знаєте".


"Хто ваші колеги?"


«У нас їх нема. Ми здаємо наші послуги в оренду, от і все – як і ви».


Щось схоже на хихикання вирвалось із несподіваного рота.


«Самонадіяне порівняння. Я впевнений, що історія цієї дами буде набагато розумнішою».


«Історія цієї пані, - твердо сказав Нік, - буде такою самою, як моя».


Юда повернувся до Джулії, гарною, жалюгідною у своїй наготі. «Ви говоритимете за себе, правда, моя люба? Зрештою, це ваше тіло, яке ваш доблесний колега так легко ігнорує через свою благородну справу. Чому б не розповісти мені правду, міс Бароне? Можливо, тоді Брайль не зашкодить вам так сильно”.


"Ти можеш вирушити в пекло", - сказала Джулі. «Я не став би тобі ворсинок з мого пупка. Жодної історії. Просто твоє болюче занепокоєння Брайлем».


У Ніка перехопило подих. Вона сказала надто багато.


Іуда холодно глянув на неї. "Яка надзвичайно груба". Він перевів погляд із неї на Ніка, а потім знову назад. Раптом він відступив з-за світла і його уривчастою луною вимовив: «Брайль!»


Щось захиталося в тіні.


Нік напружився. Шнур врізався у його голе тіло. Він був не правий; це було марно; нічого не давало. Джулі взяла себе до рук. Її тверде, гладке тіло випросталося в кайданах, її підборіддя демонстративно виступило вперед.


У полі зору народився Брайль.


Навіть Нік насилу міг придушити видиме тремтіння огиди.


Джулі видала здавлений крик, який вона швидко замовкла.


Брайль був пародією на людину, блюзнірським спотворенням природи.


Талановитий лейтенант Юди був неймовірно огидною людиною. Брайль був знущанням з людства.


Він був дуже високий і дуже широкий. Його плечі зігнуті вперед, товсті коліна зігнуті трохи більше, ніж потрібно при ходьбі. Довгі руки закінчувалися великими зв'язаними вузлами. Його обличчя було вкрите жахливими ямками та шрамами. Гнильні грудки виступили у нього на лобі та шиї. Болючий вигляд плоті надавав його неймовірному обличчю повзучого огидного вигляду. Не дивно, що Джулія скрикнула.


Брайль зупинився на звуку. Містер Юда посміхнувся.


«Бачиш, Брайль? Жінка вже зачарована тобою».


Брайль запитливо глянув на Юду.


"Так, ти можеш отримати її".


Істота незграбно рушила вперед, простягнувши руки. Джулі стиснулася. Руки перемістилися нею. Потім один з них зник у коричневих складках свого звичайного костюма і вийшов з довгим лезом із зазубреним лезом. Нік спостерігав, як сліпий велетень швидко і акуратно перерізав мотузки, що тримали руки Джулі. Вона була майже паралізована страхом і тримала обличчя, уникаючи жаху, який ще не настав.


Нік відкрив рота і швидко закрив його. Джулі підняла руки з болючої поперечини, схожої на розп'яття, і стояла майже вільно. Брайль зігнув своє величезне тіло і перерізав мотузки, що зв'язують її ступні. Пов'язані вузлами руки стиснули її тіло.


Нік знав про пильну увагу Юди. Коли Брайль торкнувся Джулі, Нік здригнувся і вибухнув:


«Припини! Скажи йому, щоб він припинив це!


Іуда м'яко кудахтав. "Чому я винен, містере Кейн?"


«Ти переміг, чорт тебе забирай! Нехай ця тварина дасть їй спокій».


Іуда схвально кивнув. "Брайль!" Високий голос прошепотів кімнатою. «На цьому поки що все». Велетень упустив її і поповз назад у тіні, з яких він з'явився. Із пальця Юди вистрілив рубильник.


«Ніяких хитрощів, містере Кейн, я попереджаю вас. Я легко можу порізати ножем жінку або повернути її спиною до голодного Брайля». Джулі впала на стовп, її очі були приголомшені, а тіло тремтіло від поштовхів.


«Скажи мені, що хочеш сказати. І будь впевнений, що я повірю цьому», - посміхнувся Іуда.


"Як я можу бути в цьому певен?" - Сказав Нік крізь зуби. «І яка різниця? Що б я не сказав, тобі доведеться вбити нас. Але, може, ти підеш із нами!»


"Що ти маєш на увазі, Кейне?" Очі хуртовини холодний вогонь.


«Я торгуюсь, Юдо, про швидку смерть. Заради мене та дівчата. Без болю та без Брайля. Ти обіцяєш мені це, і ти змушуєш мене повірити в це, і я скажу тобі те, що хочеш знати».


"Отже. Можливо, я неправильно оцінив вас, містер Кейн. Добре, ми поторгуємося. Я отримую вірну інформацію, ви і леді отримуєте L-pi! Ls. Я навіть даю вам спокій, поки ви


будете перетравлювати їх. Але не думай вибратись із цього підвалу. Вихід лише один, і ми його заблокуємо».


Нік усміхнувся.


Очі Юди заблищали. «Ви говоритимете зараз. І ви почнете з пояснення того, що ви мали на увазі, взявши нас із собою».


Джулі поворухнулася і прибрала волосся з чола. За яскравим світлом Брайль чекав. Нік виміряв Іуду через смердючу кімнату.


"Ви знаєте покер, містер Юда?"


"Що щодо цього?" - відрізав Іуда.


Нік дозволив своїй посмішці розширитися. «Ця маленька кругла куля. Це тебе зацікавило, чи не так? Він побачив спалах чогось на кшталт розуміння в очах Юди. Я збираюся тобі дещо сказати, Юдо. Ви повинні ухвалити рішення. Або я затягуюсь, або в мене справді щось у рукаві. І ти маєш вирішити, чи хочеш ти ризикнути та померти. Він чекав. Юда дивився йому у вічі. Джулі трохи випросталася.


"Продовжуйте, містере Кейн".


"Я зроблю це. Але спочатку скажіть мені - наскільки ретельно ви досліджували м'яч та інші предмети?


"Чому я маю тобі це сказати?"


«Бо якщо ти мені не скажеш, і якщо ти не розв'яжеш мені руки і не принесеш мені ці предмети негайно, ми з дамою перестанемо потребувати L-таблеток. І тобі, і милому Брайлю теж не знадобляться. повинен сказати, що вам дуже пощастило, коли ви розділили мене, тому що речі з таймером іноді спрацьовують несподівано, чи не так, містере Юдо? Особливо, якщо з ними поводяться з недостатньою обережністю». Його розум кидався. П'єр? П'єр був не тією вибухівкою, якої він потребував, а смертельним газом, що дозволяє вислизнути всього за тридцять секунд.


Джулі дивилася на нього. Так був Іуда.


"Що, містере Кейн?"


"Я думаю, ти дещо пропустив".


«Тьху! Не звертали уваги, Кейне? Як тільки вони були віддалені від тебе, яке вони мали значення? Я сказав тобі, що м'яч чинив опір нам. Звісно, я не розбирав усе на частини. У мене раніше були речі, які вибухали у мене в руці. "


Добре. Можливо тоді він цього не зробив. «Один із цих маленьких предметів – бомба», – майже мрійливо сказав Нік. "Працював із комбінацією, на пошук якої у вас підуть місяці. Я встановлюю її щоранку, коли прокидаюся, а потім знову опівдні. Але мені доводиться відключати її кожні вісім годин. Тепер я втратив рахунок часу, але якщо я не перезапущу крихітний механізм ... Нік красномовно знизав плечима.


Містер Юда видав пронизливий сміх.


«Малюсенький! Повинно бути. Ти серйозно думаєш, що я повірю цій вигадці?


"Я ж сказав тобі", - м'яко сказав Нік. «Це покер. Що ви можете програти, зробивши чек? П'ять хвилин?" Він усміхнувся.


"І ти один можеш працювати із цим предметом?" Іуда грізно глянув на нього. "Я думаю, тобі краще сказати мені, що це за комбінація".


«Ти ж знаєш, Юдо, я не робитиму цього. І на той час, коли ти спробуєш мене переконати, буде вже надто пізно».


Пролунав жахливий сміх.


«Непоганий покер. Отже. Наш невинний містер Кейн - не просто агент із дрібницею місією. Він – ходячий арсенал науково-фантастичного апарату. Справді, містер Кейн…»


"У мене є весь час на світі", - спокійно сказав Нік.


Іуда замислився.


Серед людей, які ведуть небезпечний спосіб життя, варто перевірити ще раз дикий блеф. Але це був Юда, не новачок у шпигунстві з високими ставками. Серце Ніка шалено билося, незважаючи на його залізний контроль.


Брайль. Візьми речі містера Кейна та принеси їх сюди».


Велетень забурчав і зашаркав далі в темряву. Нік чув рух на задньому плані. Через кілька секунд Брайль повернувся з бляшаною коробкою без кришки. Він передав його прямо Юді, ніби міг його бачити. Містер Юда щось пробурмотів, і Брайль тихенько вийшов.


Іуда маячив перед Ніком, простягнувши сталеву руку. Клацання пролунало знову.


Вказівний палець перемикача провів візерунком по грубій мотузці, що зв'язує руки Ніка. Він відчув, як кайдани відпадають. Потім він повільно підняв руки з поперечини і дозволив їм упасти з обох боків. Клятий потік його крові почав повільно текти назад у його тіло.


"Ви можете розтягнутися", - сказав Юда. "От і все."


Нік відвів верхню частину тіла від вологої дерев'яної балки.


«Досить. Один неправильний рух, і я випатраю тебе. А потім ми з Брайлем разом зіграємо з дамою». Він диявольськи посміхнувся. «Пам'ятай це, моя люба, на випадок, якщо тобі захочеться переїхати. Твій коханець усе ще чекає. Тож, будь ласка, жодних героїв».


Від Джулії почулося хнукання. Вона стиснулася біля опорної балки.


«Ми уклали угоду, Юдо, – холодно сказав Нік. «Ще одна загроза, і ти можеш забути, що в коробці. Швидка смерть для двох чи всіх нас. Це все, що маєш».


Іуда задумливо зазирнув у коробку. Нік потай зігнув руки. Тепер, якби його ноги були вільні… Він глянув на Джулі. Здавалося, щось у ній померло.


Сталева рука Юди полізла в бляшанку, підняла Вільгельміну за спускову скобу і впустила її на підлогу. Вона стукала по вологому каменю поза досяжністю Ніка. Наступним прийшов Хьюго, якого відпустили як дрібницю. Юда кудахтанув і взяв одразу обидва крихітні ліхтарики - олівець і брелок.


"Обережний!" Нік постукав. Більше нічого не кидай.


Рука зупинилася. Вперше Іуда виглядав здивованим. "Я не викидаю м'яч, містер Кейн". Він замінив ліхтарики, потім перейшов із рук у руки, щоб підняти слизького П'єра. Він оцінювально підніс її до світла. Не кажучи жодного слова, він простяг його Ніку.


Нік легко взяв П'єра праву руку і зіграв з ним у м'яч. "На згадку, як я вже сказав, Юда", - сказав він легко.


"Не грай зі мною в ігри, Кейн". Голос Юди був тонким крижаним. "Це бомба чи ні?"


- На жаль, ні, - сказав Нік, задумливо смикаючи П'єра. "От, візьми П'єра". Він недбало впустив його в заколоту руку. Іуда відкинув її, як гримучу змію. Він ударився об стіну, підстрибнув, покотився і завмер. Нік підняв брови, палко молячись, щоб удар не змусив П'єра діяти.


"Навіщо ти це зробив? Я сказав тобі, що це був лише подарунок на згадку. Правда, неприємний маленький подарунок на згадку, і чим більше він стикатиметься з цією вологою підлогою, тим гидкішим буде. А тепер дай мені ліхтарик».


"Що в цьому м'ячі, Кейне?" – закричав високий голос.


"Не має значення, що зараз!" - Крикнув Нік у відповідь. «Я не про це говорив. А тепер дай мені ліхтарик!


Брайль! Знайди цю штуку і позбався її».


На задньому плані перетасовується Брайль. Краєм ока Нік побачив, що Джулі ожила і взялася за її сплутане волосся. Рука її витягла срібний блиск і швидко опустилася на бік. Брайль обмацав свою вічну темряву.


«Зараз. Кейн». Іуда повернувся до нього і ніжно погладив Ніка по грудях злим мечем. Залишилася вузька біла смуга, яка швидко переливалася червоною. Іуда дивився на це із задоволенням.


«У тебе в руках цокаючий бомба уповільненої дії», - виплюнув Нік крізь зуби. «Помри, якщо хочеш. Зі мною все в порядку".


Не зводячи очей з Ніка, Юда поліз у консервну банку.


«Не той – брелок».


Іуда дістав брелок. Потім він поставив коробку на підлогу і дав Ніку крихітний ліхтарик.


«З мене досить твоїх хитрощів, Кейн», - прошипів він. «А тепер, якщо це твій смертоносний гаджет, скинь його».


Брайль незграбно пройшов у кінець кімнати з чимось маленьким.


«Двері, – подумав Нік. Хоч би вікно.


«Зовсім не мій прийом», - сказав Нік, підносячи до вуха маленький гаджет. "Ваша помилка."


«Продовжуй. Дай мені подивитись, як ти закінчиш свій блеф». Іуда намагався контролювати свій голос. «Було б цікаво дізнатися, чи може щось настільки маленьке може містити достатньо вибухівки, щоб убити, не кажучи вже про тимчасовий пристрій. Якщо ви брешете, жодних L-таблеток ні для кого з вас. Брайль робитиме з дамою все, що він хоче, а ви скажете мені те, що я хочу знати”.


Щось гримнуло наприкінці кімнати. Прощавай, П'єре. Привіт молодший.


Ланцюг утримував гвинтове різьблення. Нік дуже повільно крутив ланцюг.


«Продовжуйте, містере Кейн, або я вкажу пальцем на праві груди жінки як спонукання. Вона спливе кров'ю у вас на очах».


Нік повернув гвинт. Повільно, дуже повільно.


«Попереджаю. Будьте обережні, але не поспішайте! Стальний палець висів перед шовковистими грудьми Джулі.


Нік намацав гвинт від різьблення. Був час.


"А тепер, - сказав Юда, - або мій палець цілує її".


Нік подивився на нього. "Зараз немає", - сумно сказав він. "Немає ні таймера, ні бомби". Іуда прибрав руку від Джулі і подивився Ніку в обличчя. Нік витяг шпильку. «Зрештою, це лише ліхтарик». Він шпурнув його Юді в обличчя і кинувся назад, кричачи: "За стовп, Джулі!"


Іуда підняв руку робота і з нелюдським криком відступив. Пролунав оглушливий звук, а потім – жодної руки. Іуда впав. Брайль кректав із тіні. Нік сів, проклинаючи шнури, якими були зв'язані ноги. Джулі вилетіла з-за балки зі срібним ножем у руці. Брайль гримів їй услід. Її тонкий ніж хльостав мотузки, і Нік був вільний.


"Біжи! Просто біжи!" Він штовхнув її. Вона обігнула промінь і пронизливо скрикнула. Брайль пішов за нею.


Кров текла з лиця Юди. Нік упав на одне коліно, підняв Вільгельміну та Гюго і попрямував до Юди. Неймовірно, але чоловік піднімався на ноги. Його здорова рука ляснула Ніка. Куляста голова нахилилася, як вражаюча змія, і вдарила його. Нік сильно штовхнув. Юда знову впав із криком «Брайль!».


Погоня у тіні припинилася. Брайль увірвався в освітлене коло з горілкоподібним ревом, змішаним із жадобою крові та жорстоким гнівом. Іуда знову встав. Зуби Ніка зімкнулися на Хьюго, а його палець на спусковому гачку стиснувся. Брайль кричав від болю, але продовжував кінчати. Юда потягся до порожньої бляшаної коробки і ляснув нею в повітрі. Пролунав гучний хлопок і сплеск електрики, коли лампочка розбилася.


Підвал перетворився на джунглі.


Шалений біль, вимовлений Брайлем, вибухнув у новій темряві. Ще одна куля Вільгельміни влучила у ціль. Але імпульс його передової атаки проніс його, як стовбур, що втік, в тіло Ніка. Нік упав, зчепившись із Брайлем


нерівні пальці вчепилися йому в горло.


Його розум наполовину вловив шарудіння в дальньому кінці кімнати. Пролунав глухий удар, пронизливе гарчання, стукіт падаючого тіла і жіночий вереск. Щось брязкотіло і ляскало. Джулі...? .. Юда ...? .. У підвалі було дивно тихо. Але рахувати носи було ніколи. Потужні пальці Брайля обпалювали гору Ніку.


Нік кинув Вільгельміну на підлогу і взяв в одну руку Хьюго, а другий схопився за товсте горло Брайля. Нік стиснув і штовхнув нагору. Хьюго встромився в живіт Брайля. Горила захрипіла. Нік разом із смертоносним Х'юго зробив різкий рух через опуклість над ним. Він просів.


Послідував звук міхура, що лопнув, хрипкий передсмертний хрип, потім хвиля гарячого смердючого дихання.


Великі руки розслабилися. Нік повернув голову, щоб вдихнути, потім виліз із-під мертвої туші Брайля. У підвалі панувала тиша.


Він побачив голову Джулі, обрамлену світлом його запальнички.


"Він пішов", - прошепотіла вона. «Намагалася зупинити його. Він вибіг звідси в чортовій поспішності. Може, нам навіть краще».


Нік потягнувся до неї і торкнувся її щоки. «Джулі, Джулі, Джулі… З тобою все гаразд?»


Вона кивнула й раптово схопила його за руки. Її охопило тремтіння. Потім вона сказала: «Ніколи в житті не почувала себе краще. Тепер ми можемо вибратися звідси?


Мерехтливе світло показало кривавий слід, що веде до вуличного люка.


Нік раптово зупинився. "Боже мій! Куди цей виродок поклав наш одяг?»


Наступного ранку Лайл Харкорт прокинувся пізно у своєму дорогому трикімнатному номері в ексклюзивному готелі Royal Crown. Напередодні ввечері він відкинув усі пропозиції компанії або захисту та пішов на пенсію, залишивши суворі інструкції про те, що всі, хто дзвонить, повинні бути ідентифіковані та оголошені, перш ніж турбувати його.


Він сів у ліжку, вирішивши прочитати лондонську Таймс від першої до останньої сторінки, перш ніж навіть подумати про замовлення сніданку.


Йому подобалося читати ранкову газету. Однією з переваг видного державного службовця була кількість часу та уваги, яку можна було приділити поточним подіям. Це була частина роботи, і дуже приємною.


Він навіть близько не підійшов до останньої сторінки.


Харкорт зовсім забув про сніданок, коли побачив ранкові заголовки. Ця новина повернула всі жахливі подробиці його власного дивного досвіду на борту лайнера з Нью-Йорка до Лондона.


ТРАГІЧНА АВАРІЯ З КОНСУЛОМ США


Джадсон утоплюється у ванній


Харкорт вискочив із ліжка і зателефонував до консульства. Відповів скований голос, назвавши себе інспектором Скотланд-Ярду.


Посол Харкорт оголосив себе. Але чому саме Скотланд-Ярд? Хіба це не випадковість?


Голос трохи розігнувся. Харкорт був кимось. Як і Джадсон, тому вони були там. Жоден камінь не залишиться непоміченим, не залишиться сумнівів. Голос кам'яно передав убогу інформацію про смерть Джадсона. Лайл Харкорт був роздратований. Чому йому не повідомили? Інспектору було шкода. Харкорт зрозумів. Він буде в Королівській короні, якщо хтось захоче з ним зв'язатися. Він повісив трубку. Через деякий час задзвонив телефон, і віце-консул вибачливим тоном розповів йому те, що знав. Дивно тільки те, що Джадсон зазвичай приймав ванну вранці. Виявилося, що він потонув за кілька годин до початку дня. Насправді вчора дуже пізно ввечері.


Наступну годину Харкорт провів, телефонуючи до штаб-квартири ООН у Лондоні, намагаючись зв'язатися зі Штатами, щоб зателефонувати або до Представництва США у Нью-Йорку, або до домашнього офісу у Вашингтоні. Зрештою, він скасував дзвінки і набрав пару номерів.


Пітер Кейн, той співробітник служби безпеки в літаку, безперечно знав, про що говорить. Фактично співробітник Секретної служби, який проводив Харкорта в Айдлуайлд, переконував його бути напоготові, щоб не допустити будь-яких явних дій у літаку або поза ним. Він навіть побоювався Кейна.


Між дзвінками Харкорт прийняв душ і одягнувся.


Пітер Кейн. Подивимося ... Він і дівчина зупинилися в "Ранд".


Він підняв слухавку. Ні з кімнати Кейна, ні з кімнати міс Барон відповіді не було.


Він зателефонував до служби обслуговування номерів, щоб поснідати.


Пізніше зателефонували до приймальні, щоб оголосити відвідувачів. Харкорт був здивований, виявивши, що у нього частішає пульс і шалено б'ється серце. Його пальці трохи тремтіли, коли він говорив у мундштук.


"Це хто?"


"Мене звуть Кейн, містер Харкорт", - оголосив телефон. «Пітер Кейн. І молода леді. Міс Барон».


"Ах." Харкорт відчув полегшення. "Дай мені поговорити з Кейном". «Ось як це зробити, – запевнив він себе. Ніколи не беріть нічого на віру.


На люльці почувся живий, культурний американський голос.


"Це Кейн. Чи можемо ми вас побачити, сер?"


«А, Кейн. Я намагався зв'язатися із тобою. Так, будь ласка, підійди. О, дозволь мені сказати бюро. Вітання? Прийом? Надішліть їх прямо зараз. Дякую".


За кілька хвилин його дверний молоток рішуче клацнув. Він почув жіночий сміх та низький чоловічий голос. Заправляючи білу носову хустку в нагрудну кишеню свого


синього костюма Харкорт пройшов через вітальню до дверей. Перспектива побачити двох урядових агентів була полегшенням. Харкорт був розумною і сміливою людиною, але в нього не було таланту до шпигунства. Йому було цілком достатньо власної надзвичайно складної роботи. Він вірив у експертів, як вірив у себе.


У нього була всього секунда, після того як він відчинив двері і потягнув її назад, щоб дізнатися про своїх співрозмовників. Лише секунда, щоб побачити високого красивого чоловіка та привабливу жінку. Це не були Пітер Кейн та Джулія Барон.


Він навіть міг протестувати, не кажучи вже про те, щоб покликати на допомогу. Двері зачинилися, і рука затиснула йому рота. Харкорт раптово зрозумів, що гадки не мав, як звучав Пітер Кейн по телефону.


Посол без жодного звуку впав, коли високий чоловік швидко вдарив його важким чорним інструментом.


Після цього Харкорт нічого не відчув.


* * *


"Немає відповіді", - сказала Джулі. Її обличчя було спантеличеним, коли вона поклала трубку. «Лінія була зайнята всього кілька хвилин тому - вона була зайнята весь ранок».


"Чорт!" – сказав Нік. «Він пішов, і ми сумували за ним. Зверніться до офісу ООН».


Він ходив кімнатою. Після майже смертельної вечірки містера Юди на набережній вони зареєструвалися в старому готелі, що розвалився, в районі Стенд, зареєстрованому як містер і місіс Х'ю Слокомб з Філадельфії. Небажання помічника керуючого прийняти двох розпатланих людей без багажу розсіялося побачивши гаманця, набитого американськими доларами.


Гроші Пітера Кейна були вилучені - поза сумнівом, Брайлем. Грошовий пояс було перевірено, але не спустошено. Безсумнівно, Брайль та Юда розраховували втекти з ним у цілості та безпеці. П'єр та Джуніор були втрачені назавжди, але Гюго та Вільгельміна з комфортом повернулися на свої звичні місця. Рваний одяг Джулі все ще придатний для носіння. Підвал складу не видав жодного зі своїх секретів швидкого пошуку.


"Ну? Що вони кажуть?" він вимагав. Джулі перервала зв'язок.


«Він зателефонував до них сьогодні вранці, але вони його не бачили. Вони запропонували його готель.


«Спробуйте ще раз його кімнату, а потім зателефонуйте до консульства. Можливо, він вирішив піти туди після того, як поговорив із ними».


Нік раніше сам дзвонив у консульство. Він не здивувався, дізнавшись від Гаррі Бірнса, що Джадсон був знайдений потонулим у ванній після «непритомності і удару головою». Шофер? Що ж, зараз це не мало значення. Для Ніка було коротке повідомлення від Хоука. Там було сказано: ОТРИМАЄТЕ ПАКЕТ НА СКЛАДІ JOHNSON & CO. 283 DOCK ROAD. Жаль, що повідомляю вам про СМЕРТЕЛЬНУ ЗАХВОРЮВАННЯ ВАШОГО ДРУГА БРАУНА. ВІДПОВІДАТИ ШВИДШЕ. ПТАХ.


Він уже знав про покинутий склад – надто добре. Малоймовірно, що Іуда знову скористається ним, навіть якби він вижив. Отже, Браун був мертвий. Дуже погано.


Нік подивився на Джулі. Вона виконувала ще один дзвінок.


Отримавши повідомлення Хоука, Нік вирушив шукати найближче поштове відділення та філію компанії Cable and Wireless. Можливо, тепер, коли Джадсон пішов, проводи консульства були у безпеці. Нік не збирався ризикувати. У ретельно сформульованій телеграмі в ACTION, Вашингтон, він дав повний звіт Хоуку, питаючи, що він повинен робити з WATCH BIG BEN, WEDNESDAY GERONIMO.


Джулі намагалася зв'язатися з Харкортом, але натрапила на шквал сигналів «зайнято».


Нік завершив своє повідомлення проханням надсилати всі майбутні телеграми до філії Кабельної компанії. Він підписав це "Макс П. Кейн". "Макс" призначався для Хоука, а "Кейн" - для кабельної компанії на випадок, якщо вони вимагатимуть ідентифікації.


"Що вони сказали у консульстві?" Джулі хитала телефонний гачок.


«Вони його не бачили. Я подумав, що зателефоную до «Королівської корони» і дізнаюся, чи були йому дзвінки».


"Так, це хороша ідея", - задумливо сказав Нік і насупився. «Краще звучить офіційно - скажімо, ви телефонуєте з консульства, щоб дізнатися, чи приїхав його посланець чи щось таке. Інакше вони нічого не видадуть».


Нік спробував вигадати наступний можливий хід. Іуда сильно постраждав. Маленька граната Френкі Дженнаро виявилася не такою потужною, як він сподівався. З іншого боку, якби він був більш могутнім, це могло б стати кінцем для нього та Джулі. Він відірвав цю срібну руку і встромив глибокі рани в обличчя і руку Юди. Він, мабуть, втратив небезпечну кількість крові.


"Зрозуміло", - говорила Джулі. "Два дзвінки?"


Нік зупинився і прислухався.


«Не могли б ви назвати мені їхні імена? Він домовився про зустріч через нас трохи раніше, розумієте, і я просто подумав, а… О, так, це будуть люди. Велике вам спасибі".


Вона почепила трубку і обернулася до нього обличчям.


«У нього було лише двоє відвідувачів. Нас».


"Які!"


«Хвилин десять або п'ятнадцять тому міс Барон і містер Кейн піднялися до його кімнати. Вони не спустилися, як і Харкорт.


«Боже! Дай мені цей телефон!


Він зв'язався з одним із офіцерів служби безпеки, з яким розмовляв в аеропорту, та швидко виклав свої підозри. Вони сказали, що їм доведеться працювати через поліцію, але вони впораються з цим правильно.


Дзвінок детективу та кілька запитів… Де вони могли зв'язатися з містером Кейном, якби він їм знадобився?


«Готель «Емерсон» – запитайте Слокомба. Але тут я ненадовго. Уточню у вас згодом».


Він повісив трубку і почав лаятись. «Заради Бога, міг бути мертвим у своїй кімнаті. Я повинен був піти туди сьогодні вранці насамперед. Я піду туди. Залишайся тут».


"Пітер." Голос Джулі був небезпечно тихим. «Ви дозволяєте своїй гарячій голові тікати разом із вашими мізками. Поліція буде там. Як ви збираєтеся порозумітися? О, ви кажете, що я Кейн з AX. Або армійська розвідка. так? - ввічливо кажуть вони. Ну, ходімо з нами. Але ви можете перевірити мене у службі безпеки, ви кажете... »


"Добре, я розумію. Я не мав наміру бути таким очевидним». Він раптово посміхнувся. «Але принаймні я можу дізнатися, чи є він там».


«Ми дізнаємося, зачекавши тут. Чому ви взагалі зателефонували до служби безпеки? Тому що ви дуже добре знали, що нічого не досягнете, якщо спробуєте шпигувати і допитати людей».


"Добре. Ви виграли. Давайте поїмо. Я голодний".


За годину задзвонив телефон.


Обрізаний голос британської служби безпеки повідомив, що ні Харкорта, ні високої молодої пари немає. Пов'язану фігуру оператора вантажного ліфта з кляпом у роті знайшли в коморі на першому поверсі. Черговий у підвальному гаражі розповів, як двоє молодих людей та чоловік у формі шофера вийшли з вантажного ліфта, підтримуючи чоловіка середніх років. Вони пояснили, що він дуже хворий, і його потрібно терміново доставити до лікарні. Машина була Роллс Ройс. Черговий не міг пригадати номер. Група виїхала за двадцять хвилин до прибуття поліції. Це все. Кейну не треба було втручатися в розслідування, але якщо він щось натрапить, обірваний голос дав йому номер. Було докладено всіх зусиль, щоб знайти Харкорта.


"Викрадено з номера в готелі серед білого дня!" Нік знову почав ходити. Потім зупинився. «Почекайте. Чому вони не вбили його відразу?


Він кинувся до телефону і зателефонував до бюро. Містер і місіс Слокомб виписувалися. Чи не могли б бути готові їх рахунок?


"Пітер, що ти робиш?"


Усміхаючись, він підняв її на ноги. «Давай, поїхали звідси. Ми повертаємось у Ранд».


Котячі очі розширилися. "Чому Ренд?"


«Бо Іуда все ще зайнятий. Я недостатньо завдав йому болю. Правильно?


Вона спантеличено кивнула.


«І чому Харкорта викрали, а не одразу вбили?»


«Оскільки… ну, бо, можливо, вони думали, що його виявлять надто рано. Він, мабуть, зараз лежить мертвий десь у місці».


«Угу. Він не такий. Вони більше ризикували витягти його, ніж лишити його там. Ні, Юда міг убити його прямо тут. Він живий, і для цього є лише одна причина. Ми. Щоб витягнути нас із укриття. Пам'ятайте. вчора ввечері?"


Вона здригнулася. "Як я міг забути?"


«Юда сказав, що ми були єдиними живими людьми, які знали, як він виглядав. Це означає, що навіть його наймані працівники було неможливо нікому його описати. Вже точно не Брайль. Може, Юда спілкується з шофером через поштову скриньку – я не знаю». не знаю. Але я знаю одне: він показав нам своє обличчя лише тому, що був готовий нас убити. Тепер він винен. Але спочатку він має вивести нас. Звісно, він хоче Харкорта. Але він теж хоче нас. Ми знаємо його обличчя. Він має нас дістати».


"Я думаю, він повинен це зробити", - сказала Джулі задумливо. «Але Харкорт все ще може бути мертвим. Якщо ви думаєте, що Юда збирається спробувати зробити якийсь обмін заручниками, не думайте, що ми збираємося укласти угоду».


«Якщо я не поговорю з Харкортом, ми не кусаємося. Тебе це влаштовує?"


"Думаю, так", - неохоче сказала вона. "Але ти не думаєш, що він подумає, що ми покинули Ранд?"


"Дуже імовірно. Але все ж таки він спробує нас там. Так що ми знову гратимемо в сидячих качок».


* * *


Декілька годин потому, за багато миль звідси, містер Хоук сидів у відомому будинку у Вашингтоні і через стіл дивився на людину, якою він навчився захоплюватися, людину розуму та сміливості. Між ними на полірованій поверхні лежав стос депеш, телеграм та телетайпів. Серед них лежали три повідомлення від Картера: ТЕЛЕКС із консульства, що розповідає про рейс 601; телеграфне повідомлення з докладним описом історії Джадсона та Юди; Коротша телеграма з описом фізичних характеристик людини на ім'я Юда.


«Добре, Яструб, – сказав чоловік, – я зміню час польоту в середу. Я не дозволю сповістити – за однієї умови, – що Харкорт буде знайдено до цього часу. Інакше я летітиму за планом. "


Хоук наїжачився. "Сер, для людини у вашому становищі це було б не чим іншим, як злочинною бравадою". Він був одним із небагатьох у країні, хто міг так звертатися до свого начальника. Маккракен із ЦРУ вискочив зі свого кута і сказав: «Боже мій, сер, ви не можете!» але очі людини залишалися на Хоуку. Він усміхнувся.


"Що може трапитись? Я користуюся приватним літаком. Ти ж знаєш, мене оточуватимуть співробітники служби безпеки».


Хоук похитав головою. "Ні, сер, я не можу дозволити вам


робити це. Ресурси цієї людини безмежні. Змініть плани. Або ви гратимете прямо на руку цьому маніяку».


«Руки, Яструб? Я розумію, що ця людина є інвалідом. Я не можу просто не бути там. За замовчуванням весь план роззброєння провалиться. Знайдіть Харкорта і знайдіть Юду. Я не люблю висувати ультиматуми, але ви маєте час до завтра. вдень. Сподіваюся, твій чоловік впорається зі своєю роботою”.


«Якщо хтось може, то лише він. Він незвичайний агент».


"Я знаю це. Сподіваюся, наш містер Юда також дізнається. Дай мені знати завтра, Хоуку».


У кращому разі – двадцять чотири години.


Хоук повернувся до Джорджтауна з коричневого каменю, який служив його штаб-квартирою у Вашингтоні, і склав телеграму Максу П. Кейну. Все, що він сказав, було: ПІЛАТ ХОЧЕ, ХАРКОРТ ВИЗНАЧИВ ІУДУ, 2400 ВІДМОВ ЗНАЧИТЬ, ПІЛАТ РОЗПОЧНЕТЬСЯ САМОСТІЙНО ДІЄ У СЕРЕДОВИЩЕ НЕГАЙНО.


Був неспокійний вівторок. Ближче до вечора Нік забрав телеграму від Хока у філії Стренда. Залишилося двадцять чотири години. Наразі менше. ПІЛАТ РОЗПОЧНЕТЬСЯ САМ! Немислимо!


Він і Джулія чекали у своїх кімнатах у «Ранд». І нічого не чули.


Нік зателефонував до консульства, щоб нагадати їм, де він знаходиться і що він чекає повідомлення зі Штатів. Вибачте, повідомлень немає. Звісно, не буде.


Дзвінок пролунав після того, як сонце село та вулиці висвітлили вогні.


«Ми не спарингуватимемося, містере Кейн, - сказав металевий голос. Це звучало ще тонше, менш реально, ніж раніше. "Це Дж. У мене є Х. Якщо ви хочете побачити його живим, ви уважно слухаєте".


«J. для Юди, це К. для Кейна. Тож у вас Х. для Харкорта». Нік із майже дитячим задоволенням повторював імена. Він помахав Джулі, і вона зняла слухавку. "Давай, Юдо".


Голос здавався болючим. «Нема потреби транслювати всі ці імена. Якщо хтось слухає…»


Нік обірвав його. "Я слухаю. Що ти хочеш сказати?"


"Ви знаєте Пікаділлі?"


"Так."


"Добре. О дев'ятій вечора ви з дамою стоятимете на північно-східному кутку площі. Моя машина заїде по вас».


"Насправді не буде", - сказав Нік. «Більше жодних поїздок на бензин, дякую».


Іуда невесело посміхнувся. «Цього разу відкритий туристичний автомобіль, Кейн. Жодних хитрощів».


“Просто дайте мені адресу. Ми дістанемося туди самі».


— То ти не хочеш побачити Харкорта? Голос був майже свистячим.


"О, я був би не проти побачити Харкорта, - сказав Нік, - але, звичайно, я хотів би спочатку послухати його".


"Ти не можеш", - категорично сказав голос.


- Шкода, - сказав Нік і поклав трубку.


Він знову задзвонив.


"Містер Кейн".


"Так?"


"Якщо ви почуєте голос Лайла Харкорта, чи прийдете ви сьогодні на збори?"


"Можливо".


«Думаю, вам краще, містере Кейн. У мене є для вас надзвичайна пропозиція. Одне, що принесе користь усім. Я впевнений, що вам буде цікаво. Припустимо, я надішлю машину ... »


«Припустимо, ви дозволите мені поговорити із Харкортом. І не кажіть мені, що я не можу. Ні розмов, ні зустрічей. Зрозуміло?


Лінія знову обірвалася.


Цього разу телефон знову задзвонив не одразу.


Коли це сталося, якість Юдиного голосу змінилася, ніби він говорив з іншої кімнати.


"Кейн?"


"Так."


"Містер Харкорт хоче поговорити з вами".


Другий голос був болісним. Це звучало здалеку. Це був «Харкорт», і в ньому говорилося: «Не слухай його, Кейне. Хоч би що він хотів від тебе, не слухай його».


Пролунав скрипучий смішок, і Юда повернувся.


«Розумієш, Кейне? Містер Харкорт не тільки живий, а й сповнений духу. А тепер давайте припинимо цю огорожу. Ви дістанетеся сюди, як я говорю, чи ні. Дев'ята година, північно-східний кут, Пікаділлі. У водія є інструкції, щоб привезти вас цілим і неушкодженим. Я це гарантую. На цей раз мене влаштовує бути впевненим, що ви живі. Зрозуміло? "


"Перевірте."


"Ще одна річ. Одна фальшива записка, один прийом з вашого боку, навіть один телефонний дзвінок - і Харкорт помирає ще до того, як ви сядете в машину. А якщо цей дзвінок прослуховується або відстежується, ви серйозно ризикуєте зіпсувати все. мене попередять”. Телефон відключився.


Очі Джулі збуджено заблищали. "Ми його зачепили!"


«Або він нас зачепив. Я радий, що вирішив не прослуховувати слухавку. Ми б ніколи не пройшли повз Пікаділлі. Що ви думаєте про голос Харкорта – це був він? Його власний вираз обличчя був ухильним.


Вона рішуче кивнула. «Це був Харкорт, гаразд. Я в цьому впевнена. А ти?"


"Так згоден. Я просто хотів винести ваш об'єктивний вердикт... Давай, сідай. Не думаю, що я б підірвав бомбу, якби зателефонував до служби обслуговування номерів, а ти?»


Незабаром з'явилися лід, скотч та міксер.


"Ти не виглядаєш дуже задоволеним", - зауважила Джулі.


«Я не дуже задоволений. Як ви сказали раніше, ми навряд чи зможемо укласти угоду. Іуда нічим не ризикує. Він знає, що ми зробимо все, щоб урятувати Харкорта, навіть увійдемо до його смертельної пастки без прикриття. . "


«Я впевнена, що має бути спосіб передати повідомлення до поліції або служби безпеки», - сказала Джулі, - «крім використання телефону. Офіціант, ліфтер, хтось у цьому роді. Зрозуміло, співробітники служби безпеки можуть слідувати за нами без очевидно..."


Нік твердо похитав головою. "Занадто ризиковано.


повірте йому – один промах і Харкорт мертвий. Ми граємо наодинці».


Джулі мовчала, але кивнула.


Нік глянув на неї і зробив довгий, повільний ковток.


«Джулі, нам учора пощастило. Але сьогодні ввечері, можливо, ні».


"Я знаю це."


Ми проти монстра. Бог знає, що приготував для нас. Кипляча олія, бензопили або бомби - що б це не було, це буде грубо».


"Ну, я не можу залишатися вдома", - легко сказала вона. «Подумай, як він сумуватиме за мною. Принаймні Брайля не буде поруч, щоб ховатися в тіні». Він усміхнувся їй. «Ви чудово впоралися вчора ввечері. Я пишаюся тобою. Нік ніжно стиснув гарне коліно. «Чому ти взагалі обрала цю справу?»


«Чому хтось? Мені не подобаються шпигуни, тому я стала одним із них. Хіба це не смішно? Я втратила свою сім'ю давним-давно, бо якийсь маніяк хотів змінити уряд за допомогою бомб. Не питайте мене про подробиці - Я навіть більше не дбаю про них. Мораль, звичайно, - легковажно продовжила вона, - не піддавайте своїх дітей бомбардуванням у ранньому віці, якщо ви хочете, щоб вони зробили гідну кар'єру.


"Це дуже кумедна мораль", - сказав Нік. "Я думаю, тобі треба ще випити".


Вони говорили про такі несуттєві речі, як осіння погода та кольори Вермонта та Мена, про китайські джонки у сяючому морі та вітрильні човни біля Бермудських островів, про гірськолижні схили у Швейцарії та пляжі Таїті.


Нарешті вона поставила склянку і зітхнула. "Скільки часу у нас залишилося?"


"Досить", - сказав він. Він піднявся на ноги і притягнув її до себе, уклавши в обійми. Вона поступилася його цілою.


Не помічаючи руху, вони опинилися на його ліжку, торкаючись голими гнучкими тілами.


Цього разу їхні заняття коханням були такими ж довгими та ніжними, як прощальний поцілунок.


* * *


Площа Пікаділлі о дев'ятій годині являла собою Таймс-сквер, наповнену яскравими вогнями і суєтою: ті ж потоки автомобілів, що випускають роздратовані гудки, ті ж яскраві неонові бризки і та сама хвиля голосів, свистків, коліс і приглушеної музики.


Вони чекали на північно-східному розі симпатична американська пара, яка оглядала визначні пам'ятки. Доброзичливий Боббі торкнувся його шолома в теплому привітанні. Нік кивнув, і Джулі спустошливо посміхнулася. Нік міцніше стиснув її руку. «Не так уже біса дружелюбний. Він упаде до твоїх ніг, і тоді це маємо».


Джулі вимкнула його.


Пікаділлі тремтів від шуму та руху.


Нік був першим, хто побачив машину, довгу, чужу для нього. Шофером був той самий чоловік, який возив їх у консульство і назад.


Машина з бурчанням зупинилася. Чоловік тихо чекав, дивлячись прямо перед собою. Нік підійшов і поплескав його по плечу.


«Ми не хочемо пропустити пам'ятки сьогодні ввечері, Мак. Так що поводься добре, гаразд? Ми зробимо те, якщо ти це зробиш».


Чоловік кивнув головою.


Нік пропустив Джулі і зачинив двері.


Машина рвонулася вперед, прослизнула через Пікаділлі і різко завернула на проспект. Джулі відкинулася назад і уважно подивилася на голову та руки шофера. Права рука Ніка знайшла приклад Вільгельмін і залишилася з ним.


Поїздка пройшла без пригод, низка яскравих вулиць та темних, потім знову бруковані бруківки Лаймхауса. Над ліхтарями висів легкий туман.


Автомобіль сповільнив хід, і Нік напружився. Вони знайшли тихий квартал, оточений невисокими будинками з живоплотом і білими частоколами. Було дивно знайти в такому районі, як Лаймхаус, майже заміський відтінок.


Мотор зупинився. Водій повернувся та кивнув у бік одного з будинків. Він лежав осторонь тротуару, відділений від нього приблизно двадцятьма футами вимощеною галькою доріжки, що вела до дверей, обрамлених кучерявим плющем. Повітря пахло вологими квітами та травою.


"Ось ти де. Номер тридцять три».


Вони вийшли. Нік подивився в обличчя шофера, сверблячи схопити худу шию руками і стиснути. Краще дай йому спокій. «Один невірний хід, один прийом - і Харкорт помре», - сказав дивний голос у його голові.


"Не намагайся вбити мене, друже", - пробурчав шофер. Ти провалишся, якщо зробиш це. І не турбуйся про номерні знаки. Ми щойно позичали цей. І ти більше не побачиш мене після сьогодення».


Він гамірно переключив передачу.


"Тс", сказав Нік. І саме тоді, коли ми навчилися любити тебе.


Машина відскочила від узбіччя і з ревом помчала вниз кварталом.


На вулиці повисла тиша. У більшості будинків був хоча б проблиск світла. Але лише не на номері тридцять три.


Нік провів Джулі через ворота, які треба було змастити. Із затіненого будинку не долинало ні звуку, ні ознак життя.


Він знайшов дзвінок, натиснув на нього і почав чекати. Нічого. Джулі раптово здригнулася. Нік спробував відчинити двері. Він відчинявся всередину. Він відвів Джулі убік і штовхнув її.


Темрява інтер'єру була оповита пеленою.


Вони увійшли обережно, швидко віддаляючись від прямої лінії дверей. І чекав.


Тонка вертикальна смужка світла прорізала темряву наприкінці коридору. Олівцевий ліхтарик Ніка висвітлив широкий, застелений килимом прохід. Він вимкнув промінь і замінив ліхтарик олівець на Вільгельміну.


Вони повільно рушили до прочинених дверей.


Не було ні раптових черг, ні тіней, що відкидаються, ні звуків від фігур, що ховаються. Все було так мирно, як обіцяв пан Юда.


Вони зупинилися біля дверей і подивилися один на одного в напівтемряві. Нік стиснув руку Джулі з більшою впевненістю, ніж відчував. Тикання його годинника раптово стало дуже гучним.


Двері зі скрипом відчинилися всередину. Спалахнуло світло.


Іуда стояв на порозі. Кімната позаду нього, як не дивно, являла собою кухню з закритими полицями і каструлями і сковорідками, що висять.


Містер Юда нахилив свою потворну забинтовану голову і зробив гримасу, на якій сподівався посміхнутися. Його права рука опинилася в кишені. Ліва тримала в руках тупоносий пістолет.


«Заходьте, заходьте, мої друзі. Не треба боятися. Ми зовсім одні – за винятком, звичайно, бідного, хворого на Харкорта. Ви знаєте мою пристрасть до усамітнення. Заходьте будь ласка".


Він відступив. Вони ввійшли.


Іуда зачинив двері швидким рухом ліктя і пішов за ними.


«Я бачу, що ви прийшли озброєним, містере Кейн, як завжди. Я теж. Запевняю вас, я можу стріляти так само швидко, як будь-яка жива людина. І від звуку пострілів Лайл Харкорт помре внизу у підвалі. "


«Я думав, ти сказав, що ми самі, – твердо сказав Нік.


Ми. Але маю багато ресурсів. Сядьте, будь ласка, і дозвольте нам обговорити міжнародну політику. Мені є що сказати вам обом».


Кухня була досить веселим місцем. Це виглядало та пахло житловим; кулінарні аромати та запахи миючих засобів витали у повітрі. На столі в центрі кімнати стояли чотири стільці, покриті тканиною в клітку.


Містер Юда бадьоро сів у крісло навпроти дверей. Нік швидко озирнувся. Вікна були зачинені опущеними шторами. Двері вели направо, біля печі. У цьому місці не було нічого зловіснішого, ніж важка качалка, що невинно лежить на товстій дерев'яній поверхні біля раковини.


«Містер Кейн, праворуч від мене. Міс Барон, навпроти мене, якщо хочете».


Вони сіли.


Містера Іуду, що зручно влаштувався в затишній робочій кухні, було навіть важче прийняти, ніж у більш сприятливій обстановці смердючого підвалу. Якщо подивитися на нього крупним планом, то його обличчя було схоже на якусь чудову гумову маску, туго натягнуту на кулястий череп, який утримував її на місці. Але сильно забинтований лівий бік обличчя навколо білої плями здавався червоним.


Очі Джулі бігали по кімнаті.


"Досить зручно для нашої розмови, вам не здається, міс Барон?" - заспівав Іуда. «Належить моїм друзям. Дозвольте мені час від часу використовувати його». Він витяг руку з кишені і помахав нею по кімнаті. «Я відчуваю, що справді досить зручно».


Срібна лапа описала жест у повітрі та зупинилася на поверхні столу.


Джулі ахнула і дивилася. Нік просто дивився.


Іуда пирхнув. «Чи бачите, міс Барон, на відміну від людських рук, мої змінні». Потім огидне обличчя звернуло на Ніка Картера вираз найчистішої ненависті. «Ви добре попрацювали, містере Кейн. Ви б заплатили за це, увійшовши до цього будинку, якби я не збирався використати вас».


Між рукавом та п'ятипалим срібним предметом була смуга перев'язки. Срібло не блищало.


«Рукавичка», – легко сказав Нік. Дуже розумно поставлено для шокового ефекту. Навіщо ти турбувався? Це не заміна, Юдо. Я добре впорався з цим. Але не зовсім. Може, цього разу в мене вийде краще. Де Лайл Харкорт?


«Хіба ти не слухаєш, Кейне? Внизу, у підвалі цього місця. Він просто спить через вплив ліків, введених для підтримки несвідомого стану. І, звичайно, невелика шишка на голові. Ми можемо обговорити його пізніше. на мою заміну - вона у мене скоро буде, не бійся. "


«Мені байдуже, - сказав Картер. «Нам нема про що говорити, крім Харкорта. Я хочу його бачити, і я хочу, щоб він щасливо пішов звідси».


Юда засміявся. "Можливо, ви хочете залишитися тут, на його місці?"


«Я хотів би бачити тебе мертвим, Юдо. Відпусти Харкорта, або ми з тобою ніколи не покинемо це місце».


"А леді?" Іуда підняв лису брову.


Джулі відповіла за себе. «Дама йде туди, куди він іде». Її обличчя та голос були ледь спокійними. "Але Харкорт йде звідси першим".


«Яка зворушлива відданість! Але нам нема чого вбивати один одного, якщо ми зможемо дійти згоди. Чи бачите, є затримка у вашому рішенні. Щось відбулося. Щось таке важливе для людей, які мені платять - і платять мені щедро, можу я додати, що я відмовлюся від своїх попередніх планів щодо вас та цієї леді, якщо ви підкоритеся. Йдеться про величезну суму грошей, більше, ніж ви могли б заробити за кілька життів. Вам цікаво? "


«Розмови досить дешеві, Юдо. Продовжувати."


Пан Іуда почухав ніс дулом пістолета.


«Містер Кейн, до мене дійшло, що ви вважаєте себе агентом номер один у дуже секретному підрозділі розвідувальних служб вашого уряду. Я не так добре знайомий з деталями, як хотілося б. Проте все по порядку. . Я знаходжу що ми обидва титани у нашому полі фантастиці.


, У мене був доступ до звітів, які роблять вас легендою - фантастично винахідливою, яка користується великою довірою..."


Нік спитав. - "Які звіти?"


Іуда посміхнувся своєю жахливою усмішкою. «На жаль, не з вашої власної агенції, якщо це те, що ви хочете знати. Ні, болючі документи від тих, хто зв'язався з людиною, яка завжди носить із собою «Люгер», стилет та маленький круглий м'яч. На удачу. Але дозвольте мені висловити свою думку. Я хочу купити ваші роки безцінного навчання, ваш досвід, ваші знання та, скажімо так, вашу добру волю. Мені потрібна людина, якій довіряють на високих посадах. Ваша перша робота, наодинці, принесе вам дуже значну нагороду”.


"І що це спричинить?" Голос Ніка був м'яко небезпечним.


“Політ на літаку, вилітає через три години. Звіт вашому начальнику – над яким ми будемо працювати разом – і ще один дуже особливий рейс назад сюди. Ваші спеціальні знання про небезпеки польоту повинні зробити вас простою справою. Той рейс”.


"Який рейс?"


В очах Юди блиснули шматочки холодної рішучості.


«Виліт із Вашингтона завтра вдень. Мої люди уповноважили мене зробити мій найбільший теракт. З вашою співпрацею він увінчається успіхом. Ви, звичайно, самі ризикуєте, але це не новина. Ваш вхід у вищі ешелони уряду зроблять ваш зв'язок зі мною безцінним. Безцінною”. Він затримався на цьому слові.


«Ближче до справи, Юдо. Що, чорт забирай, ти пропонуєш - що це за так званий переворот?»


"Вбивство, - прошипів містер Іуда, - президента Сполучених Штатів".


Червона тінь над Білим будинком


"Ви безумець!" Джулі перехилилася через стіл і виплюнула йому слова. "Ви безумець!" А потім засміялася. Висушуюча зневага в її сміхі наповнила кімнату.


«Ваша відповідь, містере Кейн». Очі Юди вп'ялися в Ніка.


«Перше запитання, Юдо, – спокійно сказав Нік. "Чому?"


Настала черга Юди здаватися здивованим. Його безволосий череп хитався від беззвучного сміху.


«Чому? Невже на це запитання справді потрібна відповідь? Ви знаєте чи ні, що я вклав свої ресурси разом із червоними китайцями? І хіба ж ми не обговорюємо офіційного ворога комунізму номер один? Людина, яка очолює більшість Можна сказати, що це лише символ. Його місце можуть посісти інші чоловіки. Але мої наймачі дуже зацікавлені у смерті цього символу. З іншою людиною цілком може бути легше мати справу, і навіть якщо вона не є нашим другом. Смерть президента приголомшить західний світ. Думаю, вам це буде очевидно. Тепер ваша відповідь, будь ласка».


Нік розважливо подивився на Юду.


"І якщо я скажу "так", я візьму ваші гроші і піду, чому ви думаєте, що я зроблю цю роботу?"


«Дві вагомі причини. Перша: я знаю, що кожна людина має свою ціну і вона хоче, щоб вона була заплачена. Ви отримаєте початковий внесок перед від'їздом. Основна частина платежу надходить лише тоді, коли робота буде успішно завершена. Друга: міс Барон залишиться зі мною, доки ти не доповиш про виконання. "


"Я відмовлюся йти без неї і Харкорта".


Ні, ти не будеш. Харкорт більше не важливий для мене чи, можливо, для тебе. Але обоє залишаться зі мною».


"Можливо, я готовий пожертвувати ними заради своєї країни", - тихо сказав Нік. "Ви думали про це?"


Я все продумав. Неважко знайти таку людину, як Брайль. Уявіть собі чудові сцени, які відбуватимуться, навіть коли медаль буде приколота до ваших грудей! Чудова міс Барон помиратиме щодня потроху, багато, багато днів. Мені не потрібно докладно описувати, що може статися з нею. Думайте самі. Дозвольте своєму розуму затримуватися на картинці, смакуйте її, насолоджуйтесь ...


"Дозволь своєму розуму робити те, що йому заманеться, Пітер", - перервала Джулія, її обличчя було жорстким і блідим.


«Зовсім вірно, люба леді. Вибір за ним, а не за вами.


Погляд Ніка пронизав прорізи під опущеними віками.


"А якщо відповідь негативна?"


«Тоді відповідь – смерть. Для тебе, леді та Лайла Харкорта. І мені доведеться знайти іншого чоловіка, який займе твоє місце у моїх нових планах. Зрештою, я знайду. Тим часом, завтрашня дія триватиме без твоєї допомоги. . Якщо не вдасться, я спробую інші кошти».


Нік мовчав. Повільно він відвів погляд від Юди. Його обличчя та тіло відчайдушно опустилися.


Джулі кинула на нього здивований погляд огиди.


У кімнаті густішала тиша.


Іуда чекав.


Нік послабив хватку Вільгельміни. Нарешті він відсмикнув руку і залишив Люгер без нагляду на столі поруч із його правою рукою. Потім він вільно поклав обидві руки на край столу на знак покірності. Нарешті він звів очі й глянув на Юду.


«Ти не залишив мені вибору, Юдо, – тяжко сказав він.


«Навряд це вибір», - погодився Іуда. Його напружена концентрація майже непомітно ослабла. "Міс Барон, я думаю, що Люгеру буде краще з..."


Стіл із гуркотом перекинувся. Джулі скрикнула від подиву, і Нік був на Іуді, його жиласті руки стиснули зап'ястя пістолета, перш ніж стіл перекинувся на підлогу. Юда був на півдорозі до стільця, його права рука зі срібною рукавичкою пилила в повітрі.


Нік повернувся.


Цей чоловік був тяжко поранений напередодні ввечері, але він був сильний, як бик, і боровся з дикою, сильною люттю пораненої тварини.


"Джулі! Люгер!"


Юда люто штовхнув Ніка і корчився разом із ним, як товстий змій. Нік тримався, а потім раптово пригнувся і стягнув важке тіло собі на плечі. Потім він знову підвівся. Невиразно він побачив піт на кулястому обличчі. Масивні м'язи рук напружилися від напруження. Нік все крутився і крутився... Нарешті товсті пальці випросталися, і кирпатий пістолет упав на підлогу. Нік підняв її і відскочив, вказуючи на Юду.


"Не стріляйте!" Юда закричав на нього. "Не стріляйте! Я кажу вам, що ви помрете, а Харкорт помре! Він схопився на ноги і простяг руку.


Нік холодно вистрілив у неї.


Юда хмикнув, спробував схопити його за руку, але йому не було чим її схопити. Кров текла по безформній масі, що стирчала з його лівого рукава.


Джулі сиділа з протилежного боку перевернутого столу з Люгером в руці. Вираз огиди був стертий подивом, а потім і надією.


Іуда все ще відчайдушно намагався щось зробити рукою, але маска болю перетворилася на маску ненависті.


Крізь оскалені зуби він сказав: «За це, Кейне, ти помреш».


«Ти такий самий мертвий, як і ми, Юдо. Мертвий. А тепер нам справді треба поговорити. Сідай. Сідай».


Іуда сів, не зводячи болісних очей з обличчя Картера.


"Так, ми поговоримо, Кейн". Його тонкий голос пролунав здалеку. "Можливо, я так само мертвий, як і ти.


Але ж пам'ятайте, що ви сказали вчора ввечері? Я візьму тебе із собою».


"Це двері до підвалу?" Нік показав пістолетом.


«Забудьте про двері підвалу. Я менш лукавий, ніж ви опинилися. Звертайте увагу на те, що я кажу. Цей будинок і все, що в ньому знаходиться, готові до миттєвої руйнації». Він зупинився і болісно ковтнув.


«Дивися на обидві двері, Джулі, - втрутився Нік. - Можливо, на нас чекає компанія».


«Жодної компанії, Кейн. Просто смерть. Навіть зараз, коли ми сидимо тут і розмовляємо, стратегічно встановлені по всій конструкції магнето-заряди. О, не треба глузувати. Я експерт із вибухів. У будь-якому випадку великий. Розпалена добіла ненависть все ще спалахувала в його очах. «Ці заряди, у свою чергу, викличуть повне завантаження TNT. Корисного навантаження, достатнього, щоб зруйнувати весь цей квартал будинків». Він говорив дуже повільно і неквапливо. хвилини. Для цього не буде помилки. Я встановив його сам. Ми призначили зустріч на дев'ять. Я дав вам двадцять хвилин, щоб прибути, і виділив півгодини для нашої транзакції. У вас є час, містер Кейн?


"Джулі?" Нік не зводив очей з Юди.


"Без десяти... дев'яти хвилин десять", - повідомила вона.


І десять хвилин на прощання. Схоже, я це спланував досить точно».


"Тільки що ти хочеш торгуватися, Юдо?"


«Моє життя, Кейне. Ми всі можемо піти звідси живими. Або нікому з нас взагалі не треба йти. Навіть якщо ти вб'єш мене зараз, ти ніколи не зможеш знайти пристрій вчасно – і я впевнений, що ти не залишиш Харкорта у підвалі, щоб його підірвав TNT. Ні, містере Кейн. Ви повинні дозволити мені знешкодити пристрій або померти. "


Джулі посміхнулася. «Фу Маньчжу знову скаче та падає обличчям униз. Він блефує, Пітере. Гірше ніж ти».


Забинтована Юдина голова сердито кинулася в її бік.


«Я, люба леді? Дуже добре. Але не забувайте, що гамбіт Кейна не був блефом; це була дуже підступна пастка. Зачекайте ще вісім хвилин, і ми всі самі побачимо, чи правда те, що я говорю».


Думки Ніка кидалися.


«Ти теж не хочеш помирати, Юдо. Чому ми повинні вірити, що ти влаштував таку схему?»


"Ти можеш у це повірити, Кейне, тому що ти бачиш, що зі мною нікого з моїх колег немає. Вони не хочуть помирати. Щодо мене, я фаталіст. Я був фізичною трагедією при народженні, а пізніше - ти бачиш мою руку. Мої руки, можливо, мені слід було б сказати... Крім цього... - Його дивні очі сяяли: "Я завжди сподівався померти внаслідок вибуху. Не тільки для того, щоб бути скаліченим, але й грандіозно померти внаслідок величезного вибуху, створеного мною. , як палаюча римська свічка, вражає мене як чудовий фінал блискучої кар'єри.


"Я б сказала, що він або божевільний, або тягне час", - різко сказала Джулі. «Примусь його показати тобі таймер, Пітер. Ми маємо вивести звідси Харкорта».


Нік похитав головою. «Поки що у нас немає доказів того, що Харкорт справді тут. Я запитав тебе, Юдо - де він?


Іуда зітхнув. «У підвалі, мій любий Кейн. Я вже казав тобі про це. Так, це двері до підвалу. Але поспішай, якщо хочеш подивитися. Часу стає мало. У нас менше семи хвилин».


Джулі. Іди та подивися. Тримай цей «Люгер» на взводі. Швидше».


Вона кинулася до дверей і відчинила її. Її високі підбори стукали сходами.


З правої кишені Юди текла кров.


За кілька секунд Джулія повернулася, швидко дихаючи.


«Він там, все гаразд. Прив'язаний до столу. Але дихає. Чи можу я звільнити його?


"Так. Потрібен ніж?"


"Ні я ..."


"Містер Кейн!" - пролунав голос.


«Здається, ви не розумієте. Через шість хвилин - шість хвилин - цей будинок вибухне до дідька. Міс Барон, повертайтеся до цієї кімнати».


Джулі повільно повернулася на кухню.


"Залишайся на місці, Джулі", - різко пролунав голос Ніка. «Менш ніж за п'ять хвилин ми зможемо піти звідси з Харкортом. Чому ми повинні чекати на його вибух?»


«Боже мій, ти маєш рацію, навіщо нам? Стріляти в нього, Пітер ... »


«Хвилинку! Ви торкаєтесь Харкорта без моєї допомоги, і все готове! Чи не думаєте ви, що я знав достатньо, щоб зв'язати його з міною? Один необережний контакт – і все скінчено».


"Я думав, ви сказали, що це таймер, - сказав Нік, - а не міна".


"Це і те, й інше, дурень, і те, й інше!" Голос Юди досяг неймовірної висоти.


«Я не бачила дротів, Пітер, – тихо сказала Джулі. "Просто шнури".


«Звичайно, ти їх не побачиш. Ти думаєш, я любитель? П'ять хвилин, Кейне. От і все". - голос Юди затих. Рука хворіла.


«Стріляй у нього, Пітер. Я думаю, він бреше». Обличчя Джулі було жорсткою, цілеспрямованою маскою. «Давай спробуємо забрати звідси Харкорта. Якщо ми помиляємось, принаймні ми загинемо, намагаючись це зробити».


Нік міг поцілувати її дома. «Тримайся з Вільгельміною, мила». Навіть якби вони помилялися, це майже того варте. Рахунок такий: один заклятий ворог світу, один чудовий дипломат і два досвідчені агенти. Так. Ви не можете приготувати омлет, не розбивши яйця.


«До побачення, містер Юда, – сказав Нік. Він підняв руку.


Іуда уп'явся в темряву ствола свого власного пістолета.


"Ти серйозно, чи не так?"


"Дуже серйозно."


Юда зробив дивну річ. Його гротескність робила це одночасно жахливим і на диво жалюгідним.


Він повільно підняв руки, ту, якою текла кров, і ту, яка була не чим іншим, як порожньою рукавичкою.


Це на мить затримало Ніка.


Декілька речей сталося у швидкій послідовності. Їхній порядок був розмитим. Світло на кухні згасло. Помаранчевий язик вискочив із руки Ніка через пітьму. - гаркнула Вільгельміна. Стілець заскрипів і впав. Якийсь рух промайнув по кімнаті. Джулі видала кректання, не схоже на леді. Щось стукнуло і загриміло одночасно. Нік зібрав м'язи і метнувся через кімнату, натрапив на перевернутий стіл і змахнув позиченим пістолетом. Він потрапив лише у повітря. Обернувшись, він глянув у бік дверей. Там теж не було руху. Вилаявшись, Нік потягнувся до вимикача. Не знайшов. Дотягся до ліхтарика-олівця, кидав його по кімнаті. Тіло, що впало. Вимикач світла на стіні. Він клацнув її.


Сцена на кухні суттєво змінилася. Це було схоже на фантастично-розумний акт зникнення. Юда пішов.


Джулі лежала на підлозі, задихаючись. Кривавий слід вів – у нікуди. До глухої стіни. Нік пробігся по ньому пальцями, безуспішно колупав. Боже, як довго? Три хвилини? Чотири? Він нахилився над Джулі. Вибач, Джулі, немає часу на першу допомогу. Під нею лежав «люгер». Принаймні у Юди цього не було.


Х'юго ковзнув у його руку.


Нік не пам'ятав, як стрибнув із дерев'яних сходів і знайшов Лайла Харкорта. Він знав лише про три хвилини часу, в якому йому треба жити. Можливо, колись, коли він переїхав Харкорта. І ніколи дивуватися блефу Юди.


Лайл Харкорт лежав, повністю одягнений, на грубому дерев'яному столі. Грубі мотузки пов'язували його кісточки та плечі. Нік затиснув ліхтарик у зубах, роблячи швидкі, спритні рухи з Хьюго і намагаючись виявити все, що могло бути пов'язане із зарядом вибухівки. Тоді Харкорт був вільний. Жодного вибуху.


Нік підняв Харкорта через плече у пожежній хватці і піднявся сходами. Харкорт був тяжкий. Сходинки були крутими, дорога вузькою та темною.


Джулі лежала на підлозі, стогнала і намагалася підвестися.


"Ооооо... Пітере!"


"Ви можете зробити це? Вставай!"


«Пітере, він пішов. Що…»


«Все гаразд, у мене є Харкорт. Ось дай мені Вільгельміну. Давай пішли". Він засунув Вільгельміну в кишеню. "Вставай, Джулі, вставай!" Він узяв її за руку і потяг. "От і все. Ти можеш тікати?"


"Треба бігти".


Вона пішла за ним коридором, захоплюючи його за руку. Він мало не впав у темряві. Харкорт, здавалося, ставав важчим з кожною секундою. Їхні тіла на повному ходу притулилися до дверей, зачинивши їх. Нік відпустив руку Джулі і відчинив її. Він ударився об стіну. Будинок сповнився звуком. Попереду лежала вулиця, прохолодна, темна та спокійна.


"Та гаразд." Він знову схопив її за руку. Вони похитнулися по брукованій доріжці, дивуючись, чому, схоже, ніхто не чув галасу.


Вони досягли тротуару, задихаючись. Джулі запнулась.


"Не можу залишатися тут. Рухайтеся!" Нік гаркнув на неї, різко грюкнувши її по обличчю. "Треба продовжувати".


Вона пішла, бігла і спіткнулася.


«Дякую… дуже… багато…» – видихнула вона. «Так добре для тебе… тебе… коли ти… захекався».


«Заткнися та біжи».


Вони були на півдорозі, коли десь пролунав дзвінок. Можливо, це говорив Біг-Бен у легкому тумані. Як би там не було, він пробив десять годин.


Будинок, від якого вони бігли, залишився там, де був.


Спокійний, безтурботний, темний та ...


Цілий.


* * *


У нього лишалося близько тридцяти секунд. Механізм годинника був досить простий, але було нелегко утримати їх у своїй розбитій, слизькій руці і витягнути зубами хронометр. Якби не ножні кнопки, він ніколи цього не зробив би.


Іуда стояв у коморі в підвалі, яка була відокремлена від кухні кам'яними сходами та розсувною панеллю, і дозволив своєму тілу здригнутися. Його знову вдарили у стрімкому ривку до панелі. Він не знав, чи його власний пістолет чи «Люгер». Все сталося так швидко. Він сильно стікав кров'ю. Прийде повернутися нагору за рушниками. Хто б міг подумати, що Кейн стрілятиме? Містер Юда втомлено похитав лисою головою. Він неправильно оцінив цих американських шпигунів. Жаль, що Кейн був таким відданим оперативником на службі у ворога. Він міг би використати цю людину. Дівчину також.


Він відчув незнайоме відчуття слабкості. Нагорі зараз рушники. Зовні та вдалині. Або Кейн повернеться зі своїми клятими бомбами. Він піднявся сходами. Звідкись він почув звук мотора машини. Харпер повертається по нього. Ці іномарки робили пекельний шум. Йому краще поквапитися.


Він знову зустрінеться з Кейном.


Або як його насправді звали.


За десять хвилин він вийшов із дому. Груба пов'язка приховувала пекучий біль у ребрах і понівеченій лівій руці. Відсутня права рука хворіла від співчуття, а рука над нею була в палаючій агонії. Але його твердий крок і військова поза не відбивали його болю. Пальто захищало його від прохолодного туману, а м'який капелюх з напуском приховував куполоподібну голову. Ворота, на щастя, були відчинені. Це могло завдати йому невеликих неприємностей.


Де була машина і цей похмурий Харпер?


Машини ніде не було видно.


Іуда повільно пройшов тротуаром до кута.


Темна огорожа здіймалася темнішою тінню. Розлога незграбна тінь.


Харпер був мертвий.


Надворі було тихо. Хтось, мабуть, щось чув. Постріли, біг і машина, що від'їжджає. Але у будинках було тихо. Жодної душі не було за кордоном.


Що ж, то це вам Лондон. Так само як і.


Він повернув за ріг і пішов далі, почуваючи себе слабким і хворим. Але його крок був твердий, плечі прямі, а розум функціонував нормально. Був час працювати і час йти в укриття. Краще було на якийсь час зникнути з поля зору.


Містер Юда зник у лондонському тумані.


ДІЯ ВАШИНГТОН ДО УВАГИ BIRD HARCOURT SAFE HOTEL RAND CARE OF CANE AND BARON…


Повідомлення було довгим і конкретним, і на нього був потрібен час. Треба було уточнити деякі деталі, але про це подбає ранній дзвінок з офісу Харкорта.


«Неймовірно, Кейне! Я все ще не можу повірити в те, що бачив на власні очі». Харкорт осушив свою склянку. "Я, як правило, не п'яниця, але ... Дякую, так, я радий, що ви запитали".


Нік посміхнувся і змішав йому ще бадьорий віскі з содовою. Вони були разом, утрьох, у номері Ніка у готелі «Ренд».


«Кейн, міс Барон, я не знаю, як вам дякувати. І я навіть не збираюся намагатися – чи я використовую всі кліше, які мені знадобляться для завтрашньої мови. Але... Господи, що досвід. Люди Білого дому ніколи не повірять у це”.


«Вони повірять у це, сер. І це піде їм на користь. Джулі! Слідкуйте за своїми манерами, коли ми матимемо компанію».


Вона придушила приголомшливий позіхання і перетворила його на усмішку. Через посмішку навіть потворний синець на її лобі здавався чимось привабливим, наче вона була маленькою дівчинкою, яка впала, граючи з хлопчиками в якусь грубу гру. Мила маленька дівчинка з котячими очима.


"Мені дуже шкода. Мені справді дуже шкода. Але в нас було дві досить пізні ночі…»


Усі засміялися.


«Я повинен визнати, що я теж втомився, - сказав Харкорт, - і завтра буде повно звітів, слів та безлічі запитань. Але вони триматимуть вас. Такі речі… ну, я просто не можу…» Він здався, хитаючи патриціанською головою, мирна людина, що поступово прокидається від кошмару насильства.


Тієї ночі він зупинявся в номері Ніка. Джулі та Нік розділили її. Зрештою, це були дві кімнати та ванна кімната.


"Пітер."


Він прокинувся миттєво. Вона лежала на згині його руки, тепла і м'яка, як кішка. Десь годинник пробив чотири.


"Так?"


"Я прокинувся."


"І я теж."


«Можливо, нам слід щось із цим зробити».


"Можливо, ми повинні". І вони зробили це з безтурботною пристрастю, впевнені в тому, що принаймні цього разу є майбутнє, на яке можна розраховувати


The China Doll


Картер Нік


Китайська лялька


Нік Картер


Оригінальна назва


The China Doll


Переклад Льва Шкловского.


Китайська лялька


Після подій, описаних у книзі «Біжи, шпигун, біжи», Картер відновлюється у своєму будинку в Нью-Йорку після іншого завдання, коли його призначають особистим охоронцем Микити Хрущова під час присутності радянського прем'єр-міністра на відкритті сесії Організації Об'єднаних Націй. Картер запобігає двом окремим замахам на Хрущова. AX та його радянський колега (відомий тут як SIN) вважають, що замах пов'язані з зусиллями комуністів Китаю щодо дестабілізації відносин між СРСР та США. Нік разом із російським агентом прямує до Забороненого міста Китаю та знищує банду терористів, відому як КІГОТЬ.


## Глава 1


Заголовки повідомляли: «Хрущов відвідає Нью-Йорк, щоб виступити на Генеральній асамблеї ООН».


У таких новинах не було нічого, що могло б привернути увагу пересічного громадянина. Деякі, особливо перукарі та водії таксі, які полювали на своїх мимовільних слухачів, висловили своє несхвалення прибуття радянського прем'єр-міністра на американську землю. Інші без особливого інтересу ставили питання, чи не повториться демонстрація поганого тону, виявлена Хрущовим минулого року, в аналогічних обставинах. Але більшості з них просто наплювати на Хрущова чи холодну війну.


Однак одні люди читали цю новину із задоволенням та інтересом, а інші бачили в ній знамення. У десятці місць міста, розкішних і убогих, а також у кількох місцях іншого міста, серця деяких билися швидше; Деякі уми почали формулювати нові плани на основі старих інструкцій.


Особисто Нік Картер був серед переважної більшості, кого не хвилювало, приїде чи піде Хрущов, чи доживе він до 110 років, чи помер наступного дня від інсульту. Однак, як хороший професіонал, він ставив питання, чи є проблеми.


У цей момент він пив хороший шотландський віскі і вдихав слабкі духи Робін, сидячи у своїй квартирі та насолоджуючись заслуженим відпочинком після успішної місії. Він був агентом секретної організації AХ, очолюваної Ястребом, єдиним, хто міг віддавати йому накази. Безперечно, це не займе багато часу. Поки що ця ніч належала йому. Сьогодні він був Ніком Картером, звичайним громадянином, який майже ні про що не думав, крім кохання, коктейлів, вечері та багато іншого. І тієї ночі молодою жінкою з блакитними очима і волоссям кольору воронова крила була Робін Тайлер, актриса, драматург і партнерка з ідилії, без маскування. Можливо, вона була акторкою, але з ним вона повернула собі особу.


«Нік, дорогий», - прошепотіла вона йому на вухо, забираючи у нього щоденник, - «Давай навіть не думатимемо про нашу роботу». До біса Хрущова; Давайте подумаємо про себе. Давай зробимо щось приємне.


-Наприклад? Він усміхнувся, цілуючи її обличчя.


- Ось, наприклад, те саме...


«Зараз сім годин, моя люба».


-Так? Настав час зайнятися йогою?


-Ні; Час новин. Він засміявся і ввімкнув телевізор. Мені дуже шкода, але добре знаєш, що це частина ритуалу.


Вона це знала, так. Хоук наполягав на тому, щоб його агенти були в курсі останніх новин; Ви ніколи не знаєте, коли деяка інформація може стати простим ключем до якоїсь складної справи. На екрані з'явилися доповідачі Бантер та Хінклі.


"Вашингтонські офіційні особи кажуть, що чутки недостовірні", - сказав перший. Вони стверджують, що кожного разу, коли до нас приїжджає видатна особистість, особливо така неоднозначна, як радянський прем'єр-міністр, йому передує низка погроз та чуток. Однак будуть вжиті запобіжні заходи. Тепер з вами Піт Хінклі у Нью-Йорку.


І названий продовжив:


- Вкотре перед муніципальними чиновниками постане невдячне завдання - захистити непопулярну особистість від будь-яких контактів із тими, хто має особисту образу чи фанатично дотримується своїх політичних поглядів. Про плани захисту Хрущова поки що не оголошено, але немає причин турбуватися місцевій поліції чи силам безпеки ООН, незалежно від того, чи обґрунтовані чутки.


Нік майже не звертав уваги на решту випусків новин. Слава богу, ця проблема його не хвилювала, і він був цілком задоволений. Він обернувся до Робін, обійняв її.


І в цей момент задзвонив телефонний дзвінок.


Таксі їхало від Даллес Род до центру Вашингтона.


На Чотирнадцятій вулиці Нік заплатив водієві та пройшов кілька кварталів до тихого бару, де швидко зателефонував та випив. Після першої реакції обурення, викликаної обережним дзвінком N2, була ще одна обставина, коли водій AХ терміново доставив його на аеродром Ньюарк, де він змусив його сісти на літак до Вашингтона. Його єдина вказівка полягала в тому, що Хоуку була потрібна негайна присутність Картера в штаб-квартирі організації.


Вийшовши з бару, Нік сів на інше таксі та попрямував до будівлі на автодромі Дюпон. На шостому поверсі, в офісі Об'єднаної прес-служби, на нього чекав Хоук, у рукавах сорочки і з олівцем за вухом він виглядав як досвідчений сільський журналіст. Однак ця поява була нічим іншим, як містифікацією. Його владний голос піднявся над гуркотом телетайпів і сказав:


«Настав час вам діяти». Ходімо до мого офісу. Як твоє плече?


-Добре. Що це за надзвичайна ситуація?


- Можливо, вам це не сподобається, бо це у вашому місті, і це не зовсім ваша спеціальність.


"У такому разі, навіщо призначати це мені?" Картер підняв брови. Я не заперечую проти зміни спеціальності, але хіба ми не завжди пристосовувалися до практики жити в одному місці та виступати в іншому? І якщо це не відповідає моїй спеціальності, може бути, хтось інший підготовлений краще за мене, щоб впоратися з чим завгодно.


«Навіть якщо я сумую за тобою, все це вже спадало мені на думку». Начальник АХ холодно глянув на нього. Чи маю я зробити висновок, що ви відхиляєте місію, не знаючи, про що вона?


-Ні ...


Нік похитав головою і вийняв цигарку. Хоук завжди любив прикрашати свої відповіді; Ну, тоді хай каже.


Під час короткого мовчання Хоук чекав, поки Нік заперечить, а Нік чекав пояснень свого боса, гадаючи, що це. Він використав це, щоб відкладати згадку про щось, чого він насправді не хотів говорити, тому Нік вирішив, що його місія зовсім не буде приємною.


"Як ви знаєте, Хрущов їде до Нью-Йорка", - почав Хоук. Ви, мабуть, теж чули чутки про змову з метою вбивства. Чи ні?


-Не зовсім. До мене доходили чутки про чутки, але про змову не згадувалося. Я нічого не чув про вбивство; Я припустив, що це були звичайні... погрози помсти ненависному комуністичному лідеру, а потім... нічого! Нічого, крім демонстрацій та сутичок.


"Що ж, сподіваюся, і цього разу нічого не станеться", - сухо сказав старий. Однак у нас є підстави вважати, що проблеми будуть. Ми отримали інформацію, в основному з Куби, що якщо Хрущов повернеться до Сполучених Штатів, буде скоєно замах на його життя.


"Ким?" Кубинськими емігрантами? Це не має бути ізольована особа, інакше у вас не буде звітів про це. Американський гурт?


"Я не знаю", - сварливо визнав Хоук. Якби я це зробив, ви, мабуть, не сиділи б там, де зараз стоїте. Єдине, що я можу вам сказати, це таке: протягом кількох місяців ми отримували короткі й неявні повідомлення про план вбивства Хрущова в Сполучених Штатах. Це все, що ми знаємо. З одного боку, це нічого; з іншого – багато. Головне – сталість цієї інформації. Ми отримуємо їх від нашого агента на Кубі, від біженців, інколи ж і від кореспондентів в Азії. Ми не можемо виключити версії. І нас цікавить не лише їхня наполегливість; є ще два життєво важливі фактори. Перше: більшість цих чуток йде з Куби, яка не має до нас симпатії і схильна до досить непримиренного комунізму. По-друге, план явно вимагає, щоб Хрущов знаходився не в Китаї, не на Кубі або деінде, а в Сполучених Штатах і майже напевно в Нью-Йорку.


"Отже, ви вважаєте, що план має подвійну мету", - задумливо зауважив секретний агент. З одного боку, позбутися Хрущова; з іншого - поставити Сполучені Штати, Організацію Об'єднаних Націй або й те, й інше в позицію, що компрометується.


"Більш-менш вірно", - погодився Хоук. Результатом може бути кінець всесвітньої організації та, можливо, кінець світу. Майже, напевно, якщо Росія вважатиме, що Сполучені Штати свідомо чи ні винні у смерті радянського лідера, у нас буде холодна війна, щоб заморозити нас, або гаряча війна, в якій ми всі згоримо.


«Я гадаю, ви маєте рацію... Але це безглуздо»; вони нічого цього не виграють.


Той, хто стане наступником Хрущова, повинен буде довести свою стійкість, помстившись за вбивство. Росія не може дозволити собі втратити престиж, що означало б відмову від війни. Ми мали кілька набагато менш серйозних інцидентів, які призвели нас до небезпечної близькості до катастрофи. Ні; не шукайте здорового глузду у цій міжнародній політичній грі. Якщо атака буде успішною, неможливо передбачити, до чого може спричинити погіршення наших відносин з Росією. Тож нам доведеться це запобігти. Ми в жодному разі не можемо допустити, щоб тут із Хрущовим щось трапилося. Мене не хвилює, чи помре він через десять хвилин після повернення до Москви.


"Я не впевнений у цьому", - заперечив Нік. Звичайно, проблем було б менше, якби вони не могли звинуватити нас у його смерті, але ми все одно могли опинитися у дуже серйозній скруті. Хто стане наступником Хрущова? Інший Сталін? Ні; більш відомий поганий хлопець… Але хто виграє від його смерті? Можливо, це той, хто навіть не думає про війну. Терористи не завжди беруть до уваги результати своїх дій. Це може бути фашистська група чи група чесних, але безглуздих антикомуністів. Це може бути кубинська група, яка розчарувалася в Росії і особливо в Хрущові, або комуністична група, що конкурує, китайська або навіть російська.


«Так, але далі теоретизувати немає сенсу». Нам потрібно отримати більше даних, і ми маємо захистити Хрущова. На щастя, ми маємо час. Перш ніж ми перейдемо до завдання, я хотів би, щоб ви подумки заархівували пару фактів: один – це дивовижна швидкість, з якою поширювалася версія про спробу вбивства, версія, яка досі була у наших власних архівах. Хтось показав це в дивовижний час. Витік стався не з нашого боку. Ще одна деталь, яку ви повинні взяти до уваги, - це нинішня активізація холодної війни, спричинена навмисними інцидентами, покликаними викликати тертя між нашою країною та Росією. У нас не повинно бути більше таких інцидентів, насамперед такого серйозного, як успішний напад на Хрущова. Він уп'явся поглядом у свого агента, ніби підозрював, що він сам виношує такі зловісні плани; потім він почав щось писати у жовтому блокноті. Добре; Думаю, вам захочеться дізнатися про свою участь у цьому...


"До речі так".


Не дивлячись на співрозмовника, керівник AX продовжив:


«Звичайно, ваша робота полягатиме в тому, щоб запобігти такому». Після того, як ми розглянемо всі деталі, ви повернетеся до Нью-Йорка і приступите до справи. Ви супроводжуватимете радянського прем'єр-міністра з моменту його прибуття до вильоту його літака.


Сказавши це, Хоук підняв голову і зухвало глянув на зяючого Ніка.


-Моя домашня робота? Він закрив рота і проковтнув. Звичайно ж! ФБР, Секретна служба, власні охоронці Хрущова, місцева поліція та сили безпеки ООН будуть надто зайняті, щоб присвятити себе такій другорядній справі. Не кажучи вже про те, що їхні ресурси настільки обмежені, а їхнє обладнання настільки бідне, що їх неможливо полагодити без мене…! Він сухо засміявся. Це не підходяща місія для мене чи для AX.


"Ну, це так", - зітхнув Хоук. По-перше, ви не будете простим охоронцем; Вам доведеться нести відповідальність за всі заходи безпеки, що вживаються, і заздалегідь передбачати пересування вбивць. По-друге, бос особливо просив вашої участі.


Інтерес Ніка Картера відродився: у країні була лише одна людина, яку Яструб називав босом.


«Йому сподобалося, як ви розкрили справу Харкорта, хоча юде вдалося втекти». Добре; Начальники служби безпеки та інформації погоджуються, що агент AХ з його великою спеціалізованою підготовкою з вибухових речовин, смертоносних пристроїв, безпеки та зради інших буде найбільш підходящим для координації всіх планів та забезпечення їх виконання. Ми вибрали тебе, бо начальник попросив тебе… і тому що ти людина, без якої я найменше можу обійтися.


"Не думаю, що я сьогодні дуже розумний", - сказав Нік, встаючи. До чого тут «людина, без якої я найменше можу обійтися»? Ви кажете це, щоб потішити мене, чи місія настільки зручна, що немає жодних шансів нашкодити?


-На відміну. Заради всього святого, присядь. Я не можу з тобою розмовляти, якщо дивишся на мене зверху. Тепер так. Ми пропонуємо росіянам найкраще, що маємо; вас. Вузькоспеціалізований агент, якого ми не можемо дозволити собі втратити і якого ми не хочемо втрачати. Якщо хтось нападе на Хрущова, їм доведеться спершу знищити вас. Ви страхуєте його життя саме тому, що є найважливішим із наших агентів. Тепер ти розумієш? Вам доведеться стати його тінню. Його смерть – це твоя смерть;


його безпека - ваша безпека. На цей раз ми ризикнемо оголосити, що за місію відповідає першокласний секретний агент. Це добре для наших зв'язків із громадськістю, – засміявся Хоук. Росіяни найкраще знають, що ми не викриваємо наших секретних агентів публічно без потреби. Ось чому ми кидаємо тебе вовкам на поживу, Картер.


"Тепер, коли ви це пояснили, це звучить досить розумно", - визнав агент. Але я не хочу, щоб це була моя остання місія. Якщо ви не припините мою корисність для AX, коли я прощаюся з Микитою, чи не думаєте ви, що я маю переодягтися, щоб ходити серед вовків?


"Звичайно, знаю", - роздратовано відповів Хоук. Я вже сказав вам, що ми не хочемо втрачати вас, і я маю на увазі не лише ваше життя, а й вашу корисність для нас. Як тільки ми тут закінчимо, ми перейдемо до розділу «Корекція»; там ви можете спитати, що вам потрібно.


Розділ «Корекція» робить свою справу, але не на доказах, а на особах та особи. Його художники знають практично все, що можна знати про макіяж, поведінку, пластичну хірургію, анатомію, накладне і справжнє волосся, відбитки пальців, плями і косметику, дерматологію і догляд за зубами, контактні лінзи, татуювання і родимки.


Яструб, що тепер малює в блокноті круглі обличчя з лисими головами, продовжував:


«А тепер… Хрущов прилетить реактивним літаком за день до відкриття». Якщо ви вважаєте це доцільним і це узгоджується з вашими планами, ми могли б запросити його до приватного будинку в Нью-Йорку або на острові. Звісно, з ним будуть свої секретні агенти. Ми ще не знаємо, як довго ви будете з ним. Напевно, не затримайтеся більше ніж на кілька днів. Що ж, з огляду на те, як мало я зміг вам розповісти, розкажіть мені, які ваші дії. Як би ви охороняли Хрущова?


Бос AХ любив таким чином дізнаватися про перші враження та ідеї своїх агентів; їхня свіжість і безпосередність можуть дати їм цінність.


Подумавши хвилину, щоб упорядкувати свої ідеї, Нік почав:


"Ну, як я розумію, ми повинні з цим змиритися ось так..."


Рано вранці на аеродромі Айдлуайлд здавалося тихіше, ніж звичайно. З оглядового майданчика спостерігали лише озброєні поліцейські. Усі входи у полі посилено охоронялися і переважно закриті. Зупинені машини накопичувалися перед загородженнями; поліцейські гелікоптери низько кружляли. У деяких місцях непомітно чекали машини із працюючими двигунами.


Великий радянський реактивний літак залишився на злітній смузі, як величезний птах, що повертається до свого гнізда. Дві шеренги військової поліції утворили прохід від апарата до вхідних дверей. Усередині коридори та громадські приміщення охороняли співробітники у цивільному. У кожному офісі ховалися люди, озброєні автоматами та великокаліберними гвинтівками. Зовні чекали службові машини, укомплектовані агентами безпеки та охоронювані помічниками, озброєними пістолетами та урядовими документами.


Разом із групою російських відвідувачів Нік пройшов через паралельні лави офіцерів у формі. Марш очолила спільна група офіцерів американських та радянських спецслужб. Під охороною м'язистих охоронців російський прем'єр продовжував із ними йти. На кілька кроків позаду нього просувався Нік у супроводі генерала Заботова.


Турбот прибув до країни незабаром після того, як Ніка викликали до Вашингтона. Як голова передового загону радянських офіційних осіб, генерал радився з Картером та вищими посадовими особами служби безпеки країни. Деякі з його вимог видалися Ніку фантастичними. Що стосується самого себе, то він висловив свою думку про певні домовленості Картера з презирливою усмішкою, але оскільки частина роботи Картера полягала в тому, щоб заспокоювати і поблажливо ставитися до нього, він погоджувався з усіма вимогами Росії, забезпечуючи при цьому, що вони також будуть виконувати свої плани. Рухаючись уперед, Турботов подивився на людину поряд з ним, яку він знав на ім'я Річард Макартур і який, як казали, був одним із найцінніших спецагентів у країні. Він був навіть вищий за нього, міцну статуру; у нього були темні очі та чорне волосся з сірим відтінком. Його щелепа була дещо важка; збоку на оці був шрам. Він був трохи товстим у талії і, здавалося, трохи шкутильгав при ходьбі.


Навіть найкращі друзі Ніка не впізнали б його, що звикли до його сталевих сірих очей, худої щелепи, стрункої котячої ходи.


Хрущова та його товаришів зустріла група відомих муніципальних та федеральних чиновників у будівлі аеродрому. Коли процесія зупинилася, Нік швидко озирнувся, щоб переконатися у присутності людей, які вони поблизу. Кожного, хто там був, піддавали вичерпним випробуванням; кожна особа була знайомою і заслуговує на довіру.


Процесія знову рушила в дорогу, і Турбот кивнув Ніку.


"Сподіваюся, ви пам'ятаєте, що ми сказали на нашій першій зустрічі". Якщо хтось колись наблизиться до прем'єр-міністра з наміром заподіяти йому біль… якщо Хрущов помре… – він замовк.


"Він не помре", - сказав Нік з упевненістю, яку він не відчував.


"Дуже добре", - з сардонічною усмішкою погодився генерал. І тут США теж.


Незабаром після цього почет автомобілів з включеними сиренами виїхала з аеродрому на Манхеттен. Мотоцикли замкнули колону.


Протягом п'яти хвилин жодній іншій машині не дозволялося виїжджати з аеродрому... та все ж двоє людей поїхали та попрямували у бік міста.


Поступово трафік нормалізувався. Після проходження моторизованої процесії озброєна охорона зняла блокаду з доріг.


Біля входу в тунель з Квінса на Манхеттен відбувалися дві речі: офіцер думав сам, а вантажівка, що зупинилася, здавалася готовою до від'їзду.


Вдалині звучали сирени процесії. Водій вантажівки, що гарячково порочився біля самого входу в тунель, знову заліз у свою кабіну і знову натиснув на стартер. Цього разу йому вдалося завести машину, яка повільно в'їхала в тунель із сильним вереском шестерень. Самовпевнений офіцер помітив машини, що заповнили платні дороги, і почув сирени. Йому спало на думку, що у нього будуть проблеми, коли він спробує провести групу через черги машин, що чекають. Тепер, до прибуття почту, настав час проводити їх і прибирати з дороги. Потім він затримував машини, строго виконуючи накази. Він наказав першій групі машин поспішати тунелем.


Усередині тунелю у вантажівки виникли проблеми, оскільки він рухався повільно, як поранений слон. Але водієві було байдуже. Він узяв на сидіння невеликий переносний радіоприймач і додав гучність. Пролунав голос:


"Ми розраховуємо хвилину для входу". Залишайся там. Одна хвилина до входу. Підтримувати швидкість; просуйтеся повільно. Чекайте на сигнал.


Двигун вантажівки набрав обертів рівно настільки, щоб задовольнити службовця в пункті стягнення плати за проїзд, але не настільки, щоб встановити будь-які рекорди швидкості. Голос по радіо знову почувся.


"Перевірити механізм на трьох". Повторюю: перевірте механізм на трьох. Готовий до дій. Тепер скористайтеся першою можливістю і вперед!


Водій вантажівки перевірив пристрій у руках; потім він оглянув своє становище у тунелі. Наступної будки охоронця не було видно. Швидким контрольованим рухом він викинув довгий пакунок із заднього вікна кабіни у вантажівку. Залишилось дві хвилини; одна або дві машини проїхали повз нього; потім потік машин припинився, і на мить здалося, що ніхто не в'їжджає до тунелю.


Раптом відносний спокій порушив тремтіння двох мотоциклів. Вони швидко рушили вперед і стали чекати біля виходу з тунелю особливого гостя.


У кузові вантажівки щось почало димитися.


Зовні, біля однієї зі стійок, хтось крикнув:


"Зупиніть цю машину!" Я сказав їм, що машини більше не мають заїжджати на дві-три хвилини!


Згадана машина вже знаходилася в тунелі та їхала на гарній швидкості. Поліцейську машину запустили в погоню.


-Увага! Ще одне радіо вийшло із тунелю. Несанкціонований автомобіль на великій швидкості в'їхав у тунель. Чорний Майстер Special. Він проігнорував наказ зупинитися.


Пасажири чотирьох машин, що становили основну процесію, почули це оголошення з різними побоюваннями. У другому випадку американський агент витяг з кобури зброю і сухо звернувся до високого військового, що стояв поруч із ним. Низький лисий чоловік глянув на них.


Попереду, на деякій відстані, від вантажівки піднімався густий дим, який не розсіювався. Зі свого посту вийшов охоронець з вогнегасником і побіг за ним.


Вогонь охопив кузов вантажівки; дим здіймався задушливими хвилями. За ним машини гальмували, стикаючись один з одним. Дехто кричав. Раптом вантажівка загальмувала... розгорнулася поперек дороги і тим самим заблокувала тунель.


Набагато глибше якийсь пікап Master Special почав сповільнюватися; його наздогнала поліцейська машина. Водій пікапа Master Special різко зупинив його; Він обігнув поворот за поліцейською машиною і зі страшною силою врізався в подіум. Вискочили четверо чоловіків; двоє були озброєні автоматами, двоє інших тримали у піднятих руках предмети неправильної форми. Усі четверо були у протигазах.


У тунелі луною рознеслися поліцейські кулі. Два об'єкти пролетіли в повітрі та вибухнули; четверо чоловіків у масках пробилися крізь дим.


Епізод 2


-Сльозогінний газ!


Декілька голосів повторили крик усередині тунелю. Попереду горіла вантажівка.


Чотири основні автомобілі в групі гули від активності. В одному з них різкий голос давав інструкції з радіомікрофону, а інший чоловік знімав протигази з купе. Добре озброєні люди із закритими особами вийшли з інших машин і розсипалися віялом тунелем, який був пекельним полум'ям і спекою. Пролунав жалібний крик охоронця, замкненого у своїй скляній кабіні, двері якої розпухли від спеки.


Пухкий, лисий чоловічок все ще мовчав у другій машині своєї почту. На мить він задумався, що трапилося з водієм вантажівки, що горіла, але незабаром дізнався. Раптом той, хто був поряд з ним, підняв пістолет, ретельно прицілився і вистрілив у постать, що сидить навпочіпки біля проходу. Пронизаний кулею незнайомець зомлів.


Дим ставав усе густішим і густішим. Тунелем пролунали залпи автоматів; пролунав голос, що віддавав накази, і звідкись прийшла допомога.


Через кілька хвилин тунель перетворився на поле битви, де сили зла були в невигідному становищі десять до одного. Поліція та пожежники кинулися крізь дим. Навіть у розпал Голокосту кілька машин швидкої допомоги стояли на кожному кінці тунелю, і білі медсестри в уніформі ризикували просунутися крізь полум'я.


Коли все було закінчено, дві жінки були поранені; у старого трапився серцевий напад. Маленька дівчинка була в істериці. Було багато болів у горлі та очей. Декілька патрульних проведуть кілька тижнів у лікарні. П'ятеро чоловіків лежали мертвими; один був далекобійником, решта - чотирма пасажирами чорного пікапа Master Special.


Нарешті тунель звільнився, і посилена почет продовжила свій марш.


У другій машині товстун з блискучою лисиною розгорнув пігулку жувальної гумки і засунув її в рот.


«Ну, містере Хрущов; Як це - запитав гігантський американський спецагент, який був поряд із ним.


«Непогано з урахуванням того, що сталося», - відповів опитаний.


Група проникла у квартиру американського промисловця Елмера К. Форреста на Парк-авеню. Останній, який раніше публічно заявляв про свою неприязнь до російського комунізму, насправді був гарячим прихильником покращення торгових та культурних відносин між двома великими державами.


Усі мешканці багатоквартирного будинку, в якому мешкав мільйонер, перебували під охороною. У головному штаті було кілька замін, включаючи людей, по суті навчених виконувати подвійні ролі: спеціальний агент та кухар, спеціальний агент та мийник вікон, спеціальний агент та ліфтер тощо. Інспектори безпеки обшукали всю будівлю. Непомітно для всіх квартиру, будинок, дах та вулицю охороняли озброєні працівники міліції у цивільному.


У дослідженні будинку Форреста Нік Картер подумки розглянув вжиті заходи безпеки. Були б поїздки до центру і назад, а потім до ООН. Але кілька днів співбесід із агентами безпеки ООН дали план, який здавався ідеальним.


Генерал Турботов увійшов до кабінету у супроводі одного з найдовіреніших слуг Форреста, принісши з собою тацю з льодом, склянками та горілкою. За сигналом російської він поставив тацю і вийшов. Нік запитливо глянув на Заботова.


"Прем'єр-міністр Хрущов передає свої привітання", - заявив росіянин. Ви захоплюєтеся досконалістю свого плану і бажаєте, щоб ми випили за ваше здоров'я.


Нік погодився. - Гарний тост


Як уважно з його боку! Що ж, я не хочу тебе розчаровувати.


"Це тобі не йде", - сказав Заботов, піднімаючи пляшку.


Три дні і ночі безперервної пильності залишили Ніка напруженим і почервонілим. Дисципліна йоги тримала його розум у напрузі; Вправи йоги підтримували її тіло у формі та дозволяли їй трохи відпочити. І все ж таки він був радий, що російський вождь скоро поїде до Москви.


Сам Хрущов виявляв занепокоєння. Очевидно, він вважав за краще показувати себе на публіці і не ховатись.


І його нудьга змусила його все ускладнювати свого останнього дня в Нью-Йорку.


Сидячи в задньому ряду радянської секції Генеральної Асамблеї, Нік думав про злість цієї людини. Перед ним тремтіла лиса голова, вивергаючи залпи слів. Мабуть, йому не мало значення, чи вийде на сцену хтось інший.


Радянський лідер оголосив, що наприкінці ранкового засідання він має намір пройти через розарій із генеральним секретарем У Таном. Ще гірше; були запрошені журналісти та фотографи.


Нік вилаявся собі під носа: хіба він не міг дочекатися, поки він повернеться до своєї країни, щоб пройти через свій кривавий розарій?


Зустріч добігала кінця принаймні для російської делегації. Серед загадкового шепоту вони залишили велику актову залу. При виході їх було ні свисту, ні крику «кровожерливі російські», оскільки під час перебування Хрущова вхід у галереї було заборонено.


Побачивши його від'їзд, оратор на трибуні швидко завершив свою промову. Якщо щось мало статися в розарії, я не хотів перестати бути свідком цього; в його країни були особливі причини ненавидіти Хрущова та радянську систему.


Публічні зали також були охоплені майже неземною тишею. Тисячі розлючених туристів були відігнані від воріт. Озброєні охоронці патрулювали будівлю та її околиці, а поліцейські вертольоти пролітали над Ріо-дель-Есте.


Хрущов та його оточення заповнили два ліфти, які вели на перший поверх. Було багато розмов, гучних та нервових, з різними регіональними акцентами. Нік, чия російська мова була гарною, зумів зрозуміти, що їм було весело долати таку велику відстань усередині будівлі, щоб вибратися назовні.


Коли вони підійшли до скляних дверей у сад, Нік проштовхнувся через щільну групу російських делегатів, щоб зайняти його місце поряд із прем'єр-міністром.


Зовні у цей час року цвіло лише кілька троянд. Нік вирішив спробувати ще раз.


Він спитав російською. - "Сер, ви не хочете переглянути своє рішення?" Зазвичай я у впевненості повної безпеки, але ...


Пухлий російський обірвав його короткою рішучою пропозицією, перш ніж повернутись до неї спиною. Турбот, що йшов поруч із Ніком, усміхнувся.


«Ви були надто свідомі, друже мій», - сказав він. Тепер він припускає, що небезпеки немає. У будь-якому випадку він сподівається, що ви вбережете його від будь-якої події!


"Я чув, що ти сказав", - сухо відповів Нік. Ви хочете, щоб ваші очі були такими ж відкритими, як і вуха; Не думаю, що тобі дадуть медаль, якщо з ним щось трапиться.


Російський генерал злісно глянув на нього.


Безтурботний і незворушний Генеральний секретар ООН прийняв російську групу саду. Незабаром приїхали відомі журналісти та фотографи; група перетворилася на натовп.


Нік неспокійно озирнувся. Він сказав собі, що, правду кажучи, у нього немає причин для занепокоєння: все, здавалося, було мирно. Всюди стояли агенти безпеки, пильне око. Усі журналісти не лише заслуговували на довіру, а й були беззбройні. На околицях не було видно жодної незнайомої особи. За останні два тижні Картер опитав усіх, хто був причетний до оточення Хрущова. Він запам'ятав кожну особу, ніби його життя чи майбутнє його країни залежали від його пам'яті.


Чотири поліцейські вертольоти кружляли над околицями: один патрулював Першу авеню, інший – річку, третій – будівлю. Останній описував зигзаги садом. Снаряд, випущений через річку? У нього не вистачило б сили. Зрадник у російській групі? Неможливо. Їхнє розслідування велося доти, доки вони самі не заявили протест до Державного департаменту, що не викликало у Ніка Картера жодного невдоволення. Тепер, якщо хтось із них показав раптове бажання покінчити з прем'єр-міністром росіяни


не могли стверджувати, що їх підкупив якийсь американець. Нічого поганого не могло статися, чорт забирай!


І все-таки його рука була все ще за кілька дюймів від прикладу його могутнього Люгера, Вільгельміни, який належав йому як військовий видобуток.


Пухлий російський опинився тепер у центрі групи; Нік та Турботів йшли одразу за ними. Будь-хто, хто спробує напасти на нього прямо зараз, повинен буде пробитися через щонайменше чотирьох людей з кожного боку.


Тепер вони прогулювалися широким лугом, що тягнеться від стежки до місця загального користування. У Ніка склалося враження, що вони йшли дуже повільно. Він ніс із собою невеликий радіопередавач, щоб убезпечити себе від несподіванок. За потреби він міг отримати підкріплення за секунди.


Охоронці твердо стояли на своїх постах або гуляли встановленими маршрутами. Два секретні агенти закрили безпосередній тил групи; Турбот не зводив очей з потилиці Хрущова; Погляд Ніка був усюди.


Один гелікоптер завис над південною стороною будівлі, другий летів униз за течією; третій щойно пролетів перед ними, пролітаючи над проспектом; четвертий прийшов і пішов зигзагом. П'ятий ...


П'ятий, як велика м'ясна муха, висів над іншою стороною річки, прямо перед групою пішоходів. Нік побачив, що вона почала рухатися у його напрямі.


"Міністр", - швидко сказав він російською. Я маю попросити вас негайно зайняти цю лаву під деревами і залишатися там. Негайно, будь ласка. Англійською він звернувся до своїх колег із секретної служби. Нехай гурт розійдеться; Змусіть їх залишатися під деревами. Нехай один із вас і Турбот залишиться разом із Хрущовим та генсеком. Він знову заговорив російською. Над нами літає невідомий гелікоптер; Це може не мати жодного значення, але поки що ми не будемо впевнені, що ми повинні робити те, що пропонують офіційні особи.


У Тан задумливо насупився. Хрущов скривився. П'ятий вертоліт знижувався; здавалося, що він бореться... чи щось шукає.


Оглянувши інші гелікоптери, Нік увімкнув радіо. На той момент тільки один був досить близько, щоб бути корисним. Нік потягнувся за "люгером".


Вертоліт номер чотири передавав повідомлення:


-NY028 до NY1B20 ... говоріть і називайте себе! Говоріть і представтеся! Що він тут робить? NY1B20, авторизуйтесь!


Відповіді не було. П'ятий гелікоптер знижувався, летів все нижче і нижче над лугом біля дерев, неподалік російського гостя та його супутників. Зважаючи на все, двигун не працював належним чином: чи міг це бути поліцейський пристрій, який мав проблеми як з двигуном, так і з радіо? Нік вирішив інакше.


«NY1B20, негайно забирайтеся із цієї зони», - наказав він у крихітний мікрофон. Повторюю: негайно йдіть із території! NY028, постарайтеся тримати подалі неавторизований пристрій. За необхідності стріляйте. Решта пристроїв: негайно повертайтеся в північний кінець саду ООН.


Вони стали швидко зближуватись... але щось ще відбувалося з ще більшою швидкістю. Невідомий вертоліт вислизнув від поліцейського апарату, що наближався, і знизився вертикально, майже торкнувшись трави. У відчиненому вікні з'явилася голова в окулярах, а за нею рука щось тримала. Це щось пролетіло повітрям у бік Ніка, який, як у повільному сні, впустив Вільгельміну, спіймав об'єкт і майже одночасно кинув його в нападника. За частки секунди він мав час вразити машину вбивці, запобігти, що терорист промахнеться, підняти свій «Люгер» і побачити глибокий кратер, що відкрився на землі відразу за вертольотом. Його охопив оглушливий гуркіт; великі шматки трави, відірвані від землі, обсипалися дощем на апарат, який розгойдувався, трясся і, нарешті, з гуркотом упав.


Нік підбіг до нього, коли неподалік звідти впав четвертий поліцейський апарат. Щось рухалося в збитому гелікоптері; щось зі зброєю. Нік пригнувся і двічі вистрілив; вбивця впустив пістолет, його окуляри злетіли. На скроні з'явився струмок крові.


За лічені секунди раніше рівний луг перетворився на розбомблений посадковий майданчик. Дивом зловмисник залишився живим; Нік і один із охоронців витягли його з сидіння, тоді як два озброєні офіцери обшукували пристрій.


«Допоможіть мені… допоможи мені», – прошепотів умираючий. Кишеня. Заглянь у мою кишеню.


"На кого ви працюєте?" Скільки вас? - Запитав його Нік, перевіряючи його


одяг.


«У кишені... лист». Допоможіть моїй дружині; це не їхня вина. ... прочитайте лист. Він зітхнув, і його голова впала на груди.


На той час, як швидка допомога приїхала і поїхала, Нік уже передав по рації коротке повідомлення Хоуку і повернувся до Хрущова. Одна деталь сповнила його жахом; розчарований убивця майже напевно був американцем.


Було приведено в дію план дій у надзвичайній ситуації: суцільна закрита машина, що чекає виходу з працюючим двигуном, з'їхала широкою доріжкою, щоб забрати Хрущова та основних членів його почту. Нік здригнувся при думці про те, що могло статися; дякувати Богу, цього не сталося.


Седан спустився пандусом у підвальний гараж, звідки налякану групу проводили в особисті кімнати. Усі, крім незворушного У Тана, панікували. Вони почекали, доки з'явиться Нік.


«Отже, щось не так із твоїми геніальними планами, Маке Артуре…»


Нік на мить зрозумів, що до нього звертається Турбот; його втома майже змусила його забути своє вигадане ім'я.


"Ні, генерале; ось що відбувається, коли ви відхиляєтеся від плану. А тепер, можливо, вони проведуть пана Хрущова на обід.


Але сильний президент був не в настрої виконувати зобов'язання; невелика група спантеличених росіян покинула будівлю, суворо дотримуючись інструкцій Картера. Турбот не став коментувати зворотну поїздку на квартиру Форреста; у його вираженні була дивна суміш злості та поваги.


Незабаром після його прибуття до розкішної резиденції товариші прем'єр-міністра почали складати плани його від'їзду. Борючись із виснаженням, Нік змусив себе зосередитися на останній фазі своєї місії; Декілька високопосадовців Вашингтона приходили і йшли, але він радився лише з голосом Хоука, що транслювався по радіо.


Зрештою, на аеродромі Хрущов зупинився, щоб висловити подяку американському агенту.


"Як прем'єр-міністр Радянського Союзу я шокований", - заявив він. Але як Микита Хрущов… Дякую.


Потім він влетів у реактивний літак і зник з поля зору.


Розділ 3


У листі, знайденому в кишені вбитого зловмисника, говорилося:


«Я передумав менш ніж через три місяці, але колишнє надто пізно: вони заманили мене в пастку. Спочатку вони просто хотіли отримати інформацію, і мені не було чого сказати, але пізніше їм вдалося змусити мене викрити двох моїх товаришів. Я не думаю, що їм потрібно, щоб я розповідав їм. Пояснив використовуваний метод. Нарешті вони дали мені трохи грошей і дозволили мені повернутися до моєї країни. Вони сказали, що я можу заробити великі гроші, якщо зроблю їм пару послуг, тому я зробив це. Мені потрібні були ці гроші. Тоді це завжди було ще одне завдання, і одне, і одне. Оскільки вони хотіли, щоб пішов працювати на фабрику, я так і зробив. Спочатку вони вимагали відомостей, потім листи з архівів, нарешті, плани та специфікації. Мені це набридло, і я хотів піти від них, але я повинен був думати про Джені та моїх дітей: я боявся того, що може з ними статися. Тож цього разу вони подбали про те, щоб у мене була остання місія. Коли вони розповіли мені, про що йдеться, я спробував відкинути її, відмовити собі, але..."


Це був безладний лист, повний безладних розмов, іноді жалю до себе, але в якомусь сенсі він мав сенс.


«На жаль, це не така вже й незвичайна історія», - заявив Хоук, повертаючи листа до папки. Китайці багато отримали від Кореї. Жаль, що ви не надали нам більше інформації.


Нік кивнув. Обидва перебували в одному з офісів будівлі, де розміщувалася штаб-квартира AХ.


«Принаймні це доведе російським, що це була не наша змова». Чи думають, що ми підробили цей лист?


"Вони не впевнені", - похмуро визнав Хоук. Але оскільки вони так часто вдавалися до такого шантажу, вони знають, що це може бути правдою. З іншого боку, вони також знайомі з процедурами фальсифікації доказів, отже, немає іншого результату, крім як поставити під сумнів наші погані наміри. Що нам найбільше подобається, так це ваша участь у справі; Відразу скажу, що дотримуюся думки начальника щодо вас. Хоук почав гортати папери; він був так само скупий у своїх похвалах, як він був скупий на свої гроші. Звичайно, це була ваша місія, і ви добре впоралися. А тепер до справи… Ви пам'ятаєте Джулі Барон?


"Звичайно, я її пам'ятаю і сподіваюся, що вона знову серед нас", - весело заявив Картер.


«Це не так, – сказав начальник. Після справи Юди вона повернулася до Пекіна і повернулася до своїх обов'язків, звичайно, у новому вигляді. У тебе немає причин знову зустрічатися з нею.


"Ой ...


"Я маю на увазі найближче майбутнє", - визнав Хоук. На даний момент ваше значення для нас полягає в повідомленнях, які ви нам надсилаєте щодо підривної діяльності червоних китайців ... не тільки в Азії, але прямо тут, у Сполучених Штатах.


"Пов'язано з нашим другом пілотом вертольота?"


"Здається, так, хоча особисто вона нічого не говорила про нього". Однак це могло бути частиною значно більшого плану. Добре; Ми збирали інформацію та склали план, який змусить вас трохи помандрувати. Тобі потрібна відпустка.


-Канікули? Я гадав, що це місія.


"І це те, про що йдеться". Ви маєте намір стати туристом. Перш ніж ти підеш звідси, я дам тобі почитати справу. Я хочу, щоб ви проаналізували все, що вам відомо про дві країни, включені до звіту; Потім ви заберете дорожні сумки, надані Відділом документів, та зупиніться у готелі. Залишіть їх там, де ви будете, тому що вам дадуть ключ, який вам доведеться використовувати для отримання додаткової інформації та документації у звичайному місці. Думаю, все сказано. Прочитайте це, - додав він, простягаючи йому пачку паперів. Як тільки ви закінчите, поверніть його; Я їду до Вашингтона.


"Просто так, нічого мені не сказавши?"


-Я повернуся. Те, що ви знайдете, буде дуже цікавим. Біля дверей він обернувся. Якщо вам потрібні мовні стрічки, попросіть їх у J-2; Він уже досліджував це, тому знає, що вам потрібне.


"Який у нас запас часу?"


-Ні. Я хочу, щоб ви були готові трохи раніше, ніж це можливо. Він твердо кивнув і пішов.


Нік повністю зосередився на громіздкій папці. Погортавши все, він зосередився на найважливіших документах.


Першим був короткий звіт про місцеву сцену; Все почалося зі мізерних даних про Ларрі Мейсон і закінчилося реакцією у Вашингтоні. Мейсон, перебіжчик, який надто пізно передумав, помер через кілька годин після госпіталізації. Все, що він міг додати до того, що він сказав у своєму листі, це те, що вони спілкувалися з ним у різних барах, на кутах вулиць і в публічних бібліотеках і платили йому готівкою щоразу, коли він виконував завдання. Він не знав ні імен своїх знайомих, ні їхніх адрес. Він знав, що вони працюють на китайців-комуністів, хоча жоден з них не був схожим на китайців. Потім були їх описи. Вони, звісно, були схожі на китайців, але, крім Мейсона, той із південним акцентом, очевидно, був єдиним американцем. Мейсон нічого не знав; він благав, щоб він подбав про свою дружину та дітей, і помер.


Наприкінці доповіді йдеться про наслідки у Вашингтоні. Відносини між СРСР і США загострилися, але президент втрутився особисто, тому настрої трохи вляглися. З полегшенням Нік звернув увагу на звіт, надісланий Джулі Барон. Читаючи його, йому здалося, що він побачив її: високу, пружну та витончену, з вогненно-котячими очима, мідною та атласною шкірою… «Прочитайте звіт, Картере», - сказав він собі й усміхнувся.


«Як зазначалося у попередніх звітах, шпигунська діяльність Червоного Китаю постійно зростає настільки, що навіть мирні жителі знають про це. У Пекіні загальновідомо, що їхні агенти усюди. Якийсь час тому з'ясувалося, що спеціальний відділ єдиної інформаційної служби зробив масштабний маневр. Вони присвячені створенню проблем та розбіжностей у країнах, які не симпатизують нинішній політиці Китаю. Їхні методи: проникнення, саботаж, фальсифікація доказів, навмисні нещасні випадки тощо. Оскільки риси обличчя китайців важко замаскувати принаймні на більш тривалий або більш короткий період, вони знайшли способи змусити білих чоловіків працювати на них. У цього агента склалося враження, що головна мета спецвідділу – створити тертя між США та СРСР. Додаткові докази включені до звіту, що додається. Я переконана, що кінцева мета – свідомо створити інцидент, який спровокує війну між нашими країнами, що може принести користь лише Китайській Народній Республіці».


Нік сказав собі, що це єдина країна у світі, яка може пережити ядерну катастрофу: навіть якщо виживе лише десята частина її населення, цього буде достатньо, щоб захопити спустошений світ, що залишився.


«Я все ще впевнена в цьому після інтерв'ю з радянським агентом Гуреном, який наполягає на тому, щоби сумніватися в чесності Сполучених Штатів»,


- йдеться у повідомленні.


Радянський агент? Що це в біса ... ?


«Як докладно викладено нижче, Гурен переконаний, що спеціальний відділ Китаю присвячено завданню шкоди радянському комунізму та СРСР. Він вказує на інциденти, що відбулися в Албанії, Камбоджі і т. д., і наполягає на тому, що червоні китайці саботують радянські фабрики, греблі та будівлі та роблять усе можливе, щоб заволодіти атомними секретами. В загальному. Гурен не хоче вірити, що Червоний Китай відповідає за антирадянські інциденти, які відбуваються на Заході і навіть у Сполучених Штатах. Він стверджує, що ця позиція – просто американське прикриття для його власної «злочинної» діяльності. Я не стала з ним сперечатися».


Нік розсміявся над ідеєю Джулі не сперечатися; вона, мабуть, здерла шкіру з цього Гурена.


«Однак він визнав, що така організація, безперечно, зверне свою увагу на Сполучені Штати, як тільки вона буде готова, і дав зрозуміти, що його уряд вкрай стурбований своєю антиросійською діяльністю. Йому наказують знайти свій штаб та зібрати інформацію про нього, можливо, з метою його подальшого знищення. Поки що його дуже мало. Він лише зізнається, що знає, що ця штаб-квартира, ймовірно, знаходиться прямо тут, у Пекіні, що він працює у тісному союзі з китайськими кримінальними авторитетами та носить ім'я «Коготь». Оскільки весь Пекін практично закритий для іноземців та отримати інформацію вкрай складно, він їде до Токіо. Там прокитайські агітатори намагаються поєднати те, що можна було б назвати «Жовтим Сходом», проти всіх інших інтересів та культур. Гурен вважає, що у більш дружньому та західному місті, такому як Токіо, він зможе діяти вільніше. Він також вважає, що в Токіо повно китайських шпигунів, один з яких більш ніж захоче розкрити йому секрет «Кігтя».


Суть звіту полягала в цьому глузливому спостереженні. Товариш Гурен, схоже, не справив на Джулі велике враження. У Ніка склалося враження, що перший, вважаючи Пекін занадто небезпечним, втік у Токіо з метою безпеки.


Але його враження було хибним. Хтось із архіву AХ у Вашингтоні підготував зведення про підривну діяльність китайців в Азії. Важливий абзац стосується серії зникнень західних агентів, які відвідували Токіо або з місією або проходили через нього. Деякі з них зникли після відвідин японських лазень.


Нік подумав, що це дивно: чому після перших двох чи трьох справ офіцери просто не стали триматися подалі від цих лазень?


Звичайно, як агент, він знав відповідь: по-перше, вони хотіли б дізнатися, чому зникли інші; по-друге, вони, ймовірно, йшли ідентичними слідами.


Усе це свідчило про нову східну загрозу; надзвичайно активна та безпринципна організація, що сіє ненависть, смерть та насіння війни. Її називали Ла Гарра - "Кіготь".


Відділ документів, який відповідає за паспорти, посвідчення особи та спеціальне дорожнє спорядження, дав йому кілька дорожніх сумок, які, хоч і легкі, були міцними та добре влаштованими. Секретні відсіки були невидимі навіть очі експерта.


У найменших був одяг, туалетне приладдя, а також книги та брошури, що оспівують краси таємничого Сходу. Зупиняючись у готелі Торрес, Нік гортав книжки. Він почав відчувати потребу в їжі та питві, коли в двері постукав посильний, щоб доставити конверт із запискою та ключем. У записці містилися інструкції про зустріч із Ястребом наступного дня: ключ відкривав комірку на Центральному вокзалі. Повернувшись до своєї кімнати після швидкої поїздки містом і назад, Нік відкрив свої пакети. Після того, як було подано напій, він присвятив себе другому.


Через день чи два він мав перетворитися на Генрі Стюарта, молодого бізнесмена з Детройта, який розбагатів на торгівлі автозапчастинами та повертався до Японії, яку він знав під час війни, для ділової поїздки. Насправді це була переважно відпустка, але містер Стюарт планував використати її, щоб розширити свої знання про економічний стан Японії. Він бував у торговців, він їв у найкращих ресторанах, а також у тих маленьких, які звичайні туристи не часто відвідували, і він знову відвідав місце своїх солдатських днів. Особливо любив лазні.


Досить зітхнувши, Нік випив: він любив Японію, яку бачив роками.


Як завжди, Яструб та його поплічники в AX працювали сумлінно. Нік знав, що якщо хтось наведе довідки в Детройті про Генрі Стюарта, вони знайдуть відповіді. Згідно з паспортом, Стюарт був струнким гарним чоловіком із сіруватим відтінком на скронях. Його біографія показала, що він недавно овдовів, що його єдиними живими родичами були брат, сестра та їхні сім'ї.


Нік поринув у свою нову особистість. Коли він зустрів Хоука наступного дня в обід, він уже був Генрі Стюартом з голови до ніг.


Бос АХ чекав його за відокремленим столиком, читаючи Wall Street Journal. Вони вітали одне одного як колеги з бізнесу, яким потрібно було обговорити другорядні справи. Після того, як офіціант приніс їм дуже сухий мартіні та віскі, Нік оголосив:


"Я думаю, мені це подобається". Обідати за рахунок вашої контори нескінченно краще, ніж тинятися музеями та парками; Я майже почуваюся людиною.


"Не дозволяй цьому вдарити тобі в голову", - їдко сказав Хоук. Добре; Вважаю, ви вже знайомі з деталями.


"За наявності всіх подробиць", - погодився Нік. Я так розумію, ти хочеш, щоб вони викрали мене з токійської лазні, щоб я міг дізнатися все про Ла Гарра. А потім?


«Після цього я хочу, щоб ви знайшли штаб-квартиру Ла Гарра та нейтралізували їхні дії».


"Нейтралізувати їх, кажеш?" Мені не здається, що ці види діяльності доступні будь-якому міркуванню. Ви хочете, щоб я приєднався до них?


"Це не зовсім так". Я хочу, щоби ти їх саботував. Найкращий спосіб – постійно випереджати свої дії. Було б краще підставити когось із них, але не вас. Ваша місія полягає у створенні пристрою, який рано чи пізно їх виведе з ладу. Але це може бути довгострокова операція, а ти мені потрібний для інших цілей. Досліджуй їх, підготуй план нападу та повертайся.


"Просто так, не більше і не більше". Все просто практично готове.


Поки офіціант подавав їм салати та особливу страву дня, вони обговорювали ціну на сталь. Потім Нік повернувся до попередньої теми.


"Ми впевнені, що зникнення, що відбулися в Токіо, пов'язані з Ла Гаррою?"


"Ми ні в чому не впевнені, але думаємо, що це можливо". З чогось треба починати, і це цілком може бути Токіо, єдина траса, яка маємо. Пекін - велике та дивне місто, початок роботи в якому можуть зайняти кілька місяців. Ні; це має бути Токіо.


"Ну, це мене влаштовує". Хто мої контакти там... і у Пекіні?


- У Токіо поки що нікого; Ми зв'яжемося з вами в разі потреби. В екстрених випадках використовуйте токійську адресу. У Пекіні вашою контактною особою буде міс Барон. З метою її безпеки вам не слід ніколи наближатися до неї особисто або безпосередньо. Вам також потрібно буде використовувати кодову адресу Пекіна; тому вона отримає від вас будь-яке повідомлення. Поряд із вашими заключними заявами ми надамо вам інструкції в коді для особливих випадків, а також дві адреси. Зі свого боку, ви обов'язково зупиніться в готелі Diplomat в Токіо. Все, звісно, у розумних межах. А тепер... ви можете придумати щось ще, що хочете?


"Дюжина прекрасних танцюристів", - весело сказав Картер.


"Хм", - пробурчав його бос, повністю присвятивши себе салату.


Розділ 4


Так Нік Картер почав протистояти Пекіну в лазні, розташованій у самому центрі Токіо. Це здавалося досить безневинним місцем, що не підходить для того, щоб зустріти там смертельну небезпеку.


Він ходив у лазні, поки не відчув себе з здертою шкірою, доки не повірив, що його кістки вже видно. Він подорожував на всі боки строкатим східним містом, яке з кінця війни нагадував Таймс-сквер. Тільки квіти лотоса та верби нагадували про легендарне минуле японської столиці.


Він відвідав гарні пагоди, пухких Будд, великі торгові будинки та приховані ресторани. І він відвідав лазні, типові японські лазні, де зберігся один із найдавніших східних звичаїв. Він почав ставити питання, чи варто все це того, коли він отримав повідомлення. Він знайшов його в коробці під номером, що відповідає його твору, коли повернувся з довгої поїздки містом, під час якої він відвідав дві лазні. У барі він замовив мартіні з горілкою і прочитав повідомлення – телеграму Western Union від Детройта за підписом «Bird» і яка говорила:


"СЕРЬЕЗНЫЕ ТОРГОВЫЕ ОБЗОРЫ, ВЫЗВАННЫЕ НЕЗАКОННОЙ КОНКУРЕНЦИЕЙ, УКАЗЫВАЮТ ТРЕТИЙ И ОПРЕДЕЛЕННЫЙ КРИЗИС, ПОЧТИ НЕИЗБЕЖНЫЙ, ЕСЛИ МЫ НЕ ДОСТИГАЕМ СОГЛАШЕНИЯ С КОРПОРАЦИЕЙ RSS ДЛЯ БОЛЬШЕ ПРОСТОГО МЫ СОГЛАСИЛИСЬ, ЧТО ЕЕ ГЛАВНЫЙ ПРЕДСТАВИТЕЛЬ ОБРАЩЕНИЯ МЕДИЦИНСКОГО ОБЪЯВЛЕНИЯ ОБРАЩАЕТСЯ С НАМИ РАССМОТРЕНИЕ ВАШЕЙ ЧАСТИ JOHNSON ПРЕДОСТАВЛЯЕТСЯ ИНФОРМАЦИЯ ОБ РЕЗУЛЬТАТАХ РАДА ДИРЕКТОРІВ ЗАВТРА П'ять годин.


Нік відчув, як його кров похолола.


Нова серія заздалегідь підготовлених інцидентів викликала серйозні проблеми в ООН, аж до того, що Третя світова війна була майже неминуча. Якось Хоуку вдалося переконати свого радянського колегу співпрацювати у боротьбі проти спільного ворога. Співробітник російської секретної служби, чиє кодове ім'я для AX було "RSS Corporation", зв'яжеться з Ніком для спільної роботи. Згаданий «Джонсон» був не чим іншим, як короткохвильовим радіо.


Ситуація була дуже серйозною. О Боже! Співпрацюйте з російським агентом! Це було жахливо… але такою була перспектива ядерної війни.


Замовивши ще випити, Нік вирішив знову здійснити поїздку лазнями, очікуючи, що наступного дня йому будуть передані нові інструкції. Цього разу він спробував одну неподалік центру Токіо, де він піддав своє тіло увазі масажистки, яка представилася і шепнула, що її звуть Така. Вона була красунею з мигдалеподібними очима, загорнута в складки халата. Після експертного масажу вона оббризкала його холодною водою, коли раптом запитала:


"Сан ... що це, будь ласка?"


Його тонкий вказівний палець вказував на крихітне татуювання, яке Картер носив на внутрішній стороні правого ліктя, маленька синя сокира, відзнака, яку використовували найвідоміші агенти секретного агентства під назвою АХ. Мало хто знав назву організації або значення татуювання, які використовували тільки екстраординарних агентів, відданих захисту своєї країни і готових зіткнутися з неможливим.


"О, це просто татуювання", - запевнив він її. Я зробив її під час війни, коли був ще хлопцем; всі солдати їх робили. У деяких на грудях витатуйували оголені жінки; інші - серця та квіти в їх пухнастих руках. Я не ...


Вона недовірливо усміхнулася.


"Сокира", - щебетала він. Як у китайському тонгу; сокира.


Він мала на увазі сокири, якими користувалися вбивці. Це було неподалік істини; Нік Картер вбивав за AX понад сім років. При виконанні службових обов'язків він уже вбив… На свій жах, він виявив, що збився з рахунку.


"Так, сокира", - погодився він. Ви не бажаєте сказати, що ніколи не бачили татуювання?


"Татуювання, так, але ніколи не сокира". Серце і квіти, - засміялася вона. Одну хвилину будь ласка; Я скоро повернусь.


Вона пішла з новою посмішкою. Нік гадав, що він отримає. Що їй потрібно було від цієї сокири?


Він глянув на купу одягу, яку не хотів складати. Він почував би себе незатишно голим у ванні, коли вся його зброя була десь ще. Він не міг дозволити собі жодної поступки у своїй пильності; агент, який нехтує цим, більше ніколи не зробить цього: однієї невдачі було достатньо, щоб померти. Звідси пістолет Люгера, Вільгельміна; Стілет «Гюго» та наповнений газом камінчик «П'єр» були під рукою, заховані в одязі… І його розум був насторожий.


Така затрималася надто довго.


Нік загорнувся у великий лазневий рушник; Він сів на дерев'яну лавку, закурив сигарету і став дивитися на двері, що висіла над головою, оголюючи нижні кінцівки того, хто був з іншого боку. Було незвично зустріти таку японку, як Така, яка наважувалася ставити особисті питання. Рідко можна було зустріти таку гарну жінку, що працює у лазні; зазвичай який-небудь багата людина зберігає їх для власного задоволення. А освічена співробітниця не залишала клієнта у спокої надовго.


Ноги Такі з'явилися з-під дверей. Нік ними захоплювався; вони були дуже добре скроєні, але ті, що поряд з нею, були набагато менш привабливими: штани переходили до пари чорних шкіряних туфель із незвичайно великими ступнями. Нік вийняв пістолет із кобури і поклав його під складку рушника, яким він був загорнутий. Швидко і безшумно ноги Такі зникли з-під дверей, що розгорнулися всередину: у прорізі з'явилася величезна темна рука. Відразу увійшов очікуваний гість: убивця.


На секунду він був здивований, побачивши, що Нік чекав на нього; потім безрадісна посмішка знівечила його плоске обличчя.


Він був озброєний; його тіло було більшим і вище, ніж у інших японців;


його плечі величезні; його руки, товсті, як дубові гілки. Але його видали насамперед його руки, руки, підготовлені для карате, зі зламаними в дитинстві кісточками пальців, що утворили плоскі руйнівні поверхні, здатні пробити двадцять сім плиток одним ударом. Нік та залізний гігант подивилися один на одного.


"Ааааа", - тихо вигукнув останній, ступивши вперед.


Нік залишився на місці, всі його почуття були зосереджені на цій загрозі його життю. У полі зору з'явилася Вільгельміна, вона вказала на живіт японця, який зупинився з глузуванням.


"Ви жінка, щоб захищатися цим?" Давай, бійся зі мною як чоловік! Він підняв руки долонями вгору, пристрасно бажаючи битися.


«Я прийшов не битися». Хто ти і чому хочеш убити мене?


«Я прийшов, щоб помститися за честь своєї сім'ї, і помста – це не вбивство!»


-Помста! Нік розсміявся. За що він вдає, що хоче помститися?


-Я не претендую! У нього на руці символ сокири... не бреши, моя сестра це бачила. Ель Тонг убив мого батька у китайському кварталі рік тому. Ви використовуєте свій бренд, а я знищу його голими руками. Я давно цього чекав.


Він простягнув руки; Нік трохи підняв "люгер".


-Зачекайте хвилину! Цей бренд не має нічого спільного із Тонгом; Це не що інше, як особисте татуювання, яке використовують багато американців. Це нічого не значить. Залишайтеся на місці; Я не хочу завдати тобі шкоди. Ще один хід та ...


Агент спритним рухом відійшов далі.


«Брехня», - прогримів велетень. Така знає татуювання та бачив символ; ти вбивця з китайського кварталу, і я збираюся вбити тебе.


Ситуація була шаленою; Нік не міг змусити себе вбити не ту людину, і він не міг погодитися на зустріч із цим гігантом із руйнівними руками.


"Послухайте мене... Я не маю нічого спільного з Чайнатауном; Я навіть не китаєць, як і ви, так до чого тут Тонг? Краще, якщо ти скажеш мені правду або одразу підеш; до мене.


Але я був неправий. Зі спритністю мавпи японець почав рухатися, вибивши «Люгер» у агента. Вільгельміна послизнулася на вологій плитці і зупинилася біля протилежної стіни.


"А тепер... будьте готові!" - Загримів жовтий.


Його рука метнулася до обличчя Картера в лютому ударі карате.


Розділ 5


Якби він мав рацію, цей переворот поклав би кінець Ніку Картеру. Руйнівна рука встромила б йому в скроню, розбивши кістки на шматки. Але самооборона була звичкою американського агента і одним із його найбільших талантів: як гімнаст, він відстрибував назад, геть від небезпеки, щоб стояти на шість футів далі, балансуючи на босих ногах. Вбивця атакував, ревучи, як бик, розмахуючи руками з енергією самурая, хоч і без будь-якого традиційного лицарства. Нік швидко відступив убік і завдав удару в бік ворогові: це було так добре, що той ударився об стіну. Потім він швидко відступив, не зводячи очей з японців, але намагаючись дистанціюватися між ними. Було не час сперечатися.


Велетень обережно обійшов Ніка, розтинаючи повітря широкими ритмічними жестами. Нік рушив одночасно; Перед цією машиною з м'язів не було іншого захисту, крім як втекти або атакувати, і у нього не було зброї для атаки: Вільгельміна була поза досяжністю.


Американець дотримав прокляття: що за спосіб померти! Зачинений у японській лазні красивою та підступною жінкою та потворним велетнем… і навіть не приступивши до виконання своєї місії.


Велетень раптово підстрибнув; Нік ухилився, але недостатньо швидко: його схопила довга рука, і він відчув, що його тягнуть, як рибу, до кінця волосіні. Міцно тримаючись за ноги, велетень стиснув агента у смертельні обійми.


Їхні спотворені особи поділяло всього кілька дюймів.


Руки, навчені японському карате, тепер були застосовані до іншого мистецтва; грецька боротьба, якій судилося паралізувати і розтрощити. У Ніка перехопило подих, він зачепився ногою за підколінний сухожилля гіганта і різко смикнув. Японець втратив рівновагу, похитнувся, але не послабив хватки. Рушник Ніка нарешті впав, на щастя для нього, тому що воно закривало коліно, яке він підняв, щоб міцно занурити у живіт гіганта. Зі стоном від болю японець послабив свої обійми, рівно настільки, щоб Нік міг стиснути руки і підкинути їх для нищівного удару. Чувся скрегіт зубів японця.


Нік завдав удару кулаком дзюдо в його спотворене обличчя. Перш ніж той встиг зреагувати, Картер розвів обидві руки, як крила, і швидко вдарив ними в голові. З несамовитим шумом долоні його рук зачинилися, як сталеві двері, над обома вухами гіганта, який заревів від болю, випустивши агента.


Охоплений гнівом і болем, вигукуючи незрозумілі лайки японською, вбивця опустив голову і налетів, як таран. Нік стиснув свою товсту шию смертельним ключем; твердо упершись, він тиснув щосили. Гігант ахнув; Нік продовжував тиснути, вся його істота була зосереджена на тому, що він робив. Японець відчайдушно боровся; його очі витріщилися, її губи вишкірилися у хворобливій спробі звільнитися, але Нік був невблаганний. Він не послаблював обіймів, доки не почув жахливий скрип; потім він кинув свого антагоніста на землю.


За дверима нікого не було видно. Переступивши через свою жертву, Картер швидко одягнувся. Під час свого учнівства у Ястреба він тренувався, доки не навчився одягатися у нескоротному понятті за п'ятдесят п'ять секунд. Роки навчили його, що бути спійманим голим – одна з найнебезпечніших речей, які можуть статися з агентом; З погляду особистої безпеки було неможливо передбачити, що таке вміння може означати для людини-ТОПОРУ. Вільгельміна повернулася у своє звичайне притулок, Нік схилився над гігантом, чиї мляві очі були спрямовані в стелю. Серед його одягу він не знайшов нічого важливого: гаманець із кількома ієнами, кілька ключів, пачку цигарок. Нічого не вказувало на те, що дивна історія гіганта, пов'язана з сімейною помстою, була чимось іншим, ніж легендою, якою вона, здавалося, була. Відкриваючи сорочку. Нік виявив масивний безволосий торс. Над серцем було витатуйовано грубу букву «G». Звичайно, китайське слово було б надто важко розпізнати більшості людей. І вони, мабуть, хотіли, щоб їх бачили, коли це необхідно, щоб їх впізнавали та боялися.


Нік знав, що це «G» бачили західні агенти і навіть цивільні особи, вони були тяжко поранені, а іноді й страшенно понівечені. Їхні мучителі використовували це татуювання. Такий самий слід було виявлено на трупах, знайдених у тінистих східних провулках.


Для Ніка більше не було сумнівів у тому, що ця літера G була символом Ла Гарра, секретної китайської організації, що займається пропагандою війни між Сполученими Штатами та СРСР. Війна, яка, безперечно, стане прелюдією до падіння світових держав від рук Червоного Китаю. Для них було природним піти на все, щоб позбутися іноземних шпигунів, але як вони могли дізнатися про татуйовану сокиру?


Не залишалося нічого іншого, як залишити лазню з його шкірою в цілості та безпеці, надавши товаришам дбати про мертвого японця. Тільки живі були корисні AX.


Але йому все ще доводилося мати справу з такою, яка могла бути йому корисна. Нік мовчки увійшов у двері: нікого не було видно. Вони мають бути дуже впевнені у своєму гігантському вбивці. Проте десь у будинку мали бути інші агенти «Ла Гарри».


Американець прослизнув наступної перерви, уважно стежачи за своїм оточенням. Рано чи пізно Така повернеться, щоб забезпечити його смерть; Бог знає, хто міг з'явитися. Одне можна сказати напевно: звіти, отримані «Яструбом», були достовірними. Картер був західним агентом; ось чому вони намагалися вбити його у токійській лазні. Він знову задумався, як татуювання з сокирою могло видати його Ла Гаррі; навіть його близькі друзі її ніколи не бачили. Хто міг...?


Повернувши за ріг, він опинився в широкому похмурому коридорі, який вів у хол. За квитковою касою сидів худорлявий чоловік із суворим обличчям. Сидячи спиною до Ніка він говорив з воротарем, товстим японцем у кімоно та сандалях. Його становище було далеко не обнадійливим; вони цього чекали.


Подумки він шукав інший вихід. Може, якесь вікно в одній із будок на іншому боці... З Вільгельміною у правій руці він безшумно прослизнув коридором. Він виявив, що перші двері зачинені.


Наближалися легкі кроки маленьких ніжок. Нік вдихнув струмінь пари; Він міцно стиснув «люгер» і почав чекати. Коли Така пройшла повз нього, він узяв її за плече, показуючи їй пістолет.


"Ти надала мене самому собі, так, Така?" - недбало спитав він.


"Сана не має бути тут", - прошепотіла вона стривожено. Іди сюди, будь ласка.


На сходах почулися важкі кроки.


Ти хочеш зустріти мене з іншими твоїми друзями, Така? Ті милі джентльмени, які хочуть навчити мене карате?


"Будь ласка, Сан!" Це єдиний вихід. Вони шукають вас, а інші чекають на вас зовні. Будь ласка! Наполегливість у його тоні була незаперечна. Нік міцно обійняв її, тримаючи перед собою; ледь не застрягши, вони переступили поріг.


Ніхто не чекав його в крихітній кімнатці, де могли поміститися лише троє людей. Картер зачинив за собою двері; Така, звиваючись, вирвалася на волю і подивилася на нього з чимось на кшталт непокори. Кроки стихли; вони зустріли інших у середині перерви; була скромна конференція, і нарешті кроки розійшлися у різні боки.


«Отже, Ка Танакі зазнав невдачі… Я рада», – прошепотіла жінка.


-Справді?


Маленька кімната виглядала як склад, освітлена тільки гасовою лампою, з полицями, набитими рушниками, полотнами, милом та картинами, написаними олією, без вікон та з одними дверима.


«Якщо ти щаслива, Така, чому ти послала цю людину вбити мене?» Я не завдав тобі жодної шкоди, хоча тепер можу. Я міг би убити тебе, перш ніж ти встигнеш видати звук, - продовжував він погрозливо, погладжуючи її шию з жахливою ніжністю. На кого ви працюєте? Хто на мене чекає зовні? Комусь, кому ви дзвонили? І навіщо ти мене привів сюди?


"Занадто багато питань відразу, Сан".


"Спробуйте відповісти на них по черзі".


"Тобі судилося померти", - сказала вона, хапаючи його за руку. Вони сказали мені шукати тебе… і я не хотів попереджати їх про твій приїзд. Всередині мені було страшно, але я мусив сказати йому.


"Хто?"


"Тим з Ла Гарра". Зовні їх більше. з машинами та автоматами. Я хочу допомогти тобі, Сан, я хочу допомогти тобі!


-Допомогти мені! – кисло повторив він. Ось чому ви оточуєте мене вбивцями і замикаєте в шафі! І ти чекаєш, що я повірю тобі?


"Я могла б відпустити тебе", - відповіла вона, її очі були заплющені, а губи тремтіли. Мені просто треба було піти; всередині вони шукають тебе, а на вулиці чекають. Я змусив вас увійти сюди, де поки що ви в безпеці! Ви повинні мені повірити.


Невпевнена в цьому Вільгельміна продовжувала загрозливо вказувати на жінку. Рука Ніка пішла за шиєю Такі.


"Спочатку ви мене підставили, потім ви мені допоможете!" Чому?


"Коли я побачила тебе, моє серце здригнулося", - зітхнула вона. З цієї миті я твоя. Мені було дуже сумно, коли я побачила синю сокиру у твоїй руці; Мені було наказано повідомити начальство, як тільки я його побачу. Ніхто не зможе сказати, що я не слідувала їхнім інструкціям; тепер я більше не можу тебе образити. Залишайся тут; Їм ніколи не спаде на думку шукати вас у цьому місці.


«Нічого з цього, - сухо відповів Нік, - я відразу відчиню двері, і ти підеш попереду, але не раніше, ніж скажеш мені, на кого ти працюєш і де я можу його знайти».


Несподівано та раптово очі молодої жінки спалахнули.


-Я вам скажу; це не принесе вам жодної користі. У будь-якому разі вони тебе вб'ють. Якщо ви щось знаєте, то ви чули про Ла Гаррі. Я належу Ла Гаррі та Мандарину. Я приїхала з Пекіна. Про вас говорив чоловік на ім'я Юда. Я з радістю піду попереду вас; вони вб'ють нас обох. Давай, відчини двері!


Нік, дивлячись на неї, зрозумів, що вона каже правду. Побачивши, як змінилося його обличчя, її очі пом'якшилися.


«У холі зараз нікого немає, і я можу провести вас до дверей, якими рідко користуються». Можливо, їм не спаде на думку спостерігати за нею, вважаючи, що ви не підозрюєте про його існування.


"Де ці двері?"


-Внизу. Це як люк, що виходить на провулок. Ми повинні повернутись на цей перехід, а потім спуститися. Треба йти; зараз все тихо.


Нік повільно похитав головою.


"Ти все ще мені не довіряєш", - прошепотіла вона.


Він швидко задумався, зважуючи можливості, обмірковуючи перспективу нової зради. Але його місія полягала у тому, щоб зберегти життя, а й у тому, щоб дізнатися значно більше.


"Я знаю краще", - нарешті вирішив він. Що буде з тобою, якщо ти не підеш зі мною?


-Нічого такого. Якби вони знали, що я була з тобою і що я розповіла тобі все це, вони б мене вбили, але вони це ігнорують.


«Хіба вони не звинувачуватимуть тебе в тому, що ти дозволила мені піти?»


- Вас мав прикінчити Ка Танакі; інші чекали на його заміну. Не мені вас убивати.


"Якщо я зможу вибратися звідси, чи можу я розраховувати на те, що ви зв'яжетесь зі мною пізніше, щоб надати обіцяну допомогу?"


«Будь ласка, Сан, дозволь мені піти з тобою». Я ненавиджу це місце цих людей.


"Це неможливо, Така", - заперечив він, м'яко трясучи її. Безсумнівно, вони вб'ють нас, якщо ми підемо разом.


У розлуці нам буде краще, але потім хочу тебе бачити. Ви шукатимете мене?


"Якщо зможу, то зроблю", - погодилася вона.


Ризик був великий, але щось підказувало йому, що часу мало і що зараз не час розробки складних планів. Він має бути напоготові.


-Добре; Я зупинився у готелі «Дипломат». Генрі Стюарт, кімната 514, - сказала вона йому, знімаючи рушники з полиць. Зачекайте, поки стихне хвилювання, а потім зателефонуйте мені; Організуємо місце зустрічі.


"Чим ти плануєш зайнятися?"


-Відійди звідси.


Розділ 6


Рушники були складені незрозумілою чаркою разом із папером, яким були покриті полиці. Задоволений, Нік дивився, як купа стікає з полиць до дверей. Він пошукав усе, що можна було використати: уривки упаковки, пластикові та целулоїдні контейнери, кілька картонних коробок. Потім обережно вилив на них більшу частину вмісту запальнички, залишивши одну краплю для іншої мети. Потім він також пролив велику частину гасу з лампи, яку він знову закрив, перш ніж перекинути через плече ще два рушники.


"Раніше тут ніколи не було пожеж", - сказав Така, розуміючи причину підготовки. Ти мене випустиш, правда? Хіба ти не дозволиш мені згоріти тут?


Він був досить злий, щоб посміхнутися їй.


"Як ви думаєте, я здатний на таке?" Ні, Така; Я не такий як твої друзі


"Вони не мої друзі!" - обурено вигукнула вона.


"Я підпалю це", - пояснив агент. Тоді я відчиню двері; ви підете швидким кроком, але, природно, у бік сходів. Якщо хтось запитує мене, це викличе у вас здивування, тому що вони ще мене не знайшли. Що б не трапилося, реагуйте нормально, розумієте?


Вона кивнула. Як тільки агент підніс слабке полум'я своєї запальнички до багаття, спалахнуло полум'я.


-Добре; Тепер відчиніть двері і негайно вилазьте.


Вона слухалася. Нік обережно відкинув голову: нікого поблизу не було видно. Задоволений, він роздмухав вогонь. Взявши лампу, він вийшов у коридор і жбурнув її об стіну, додавши рушник, що горить, і два, які вона зарезервувала.


Пролунав гучний крик. – Вогонь вогонь! Допомога! Вогонь!


Цей стародавній прийом спрацював. Раптом відчинилися двері, висунулися голови; З'явилися напівголі чоловіки, загорнуті у величезні рушники; робітниці кричали та кричали. Маленький резервуар створював пекельний дим, полум'я і плутанину; лампа горіла у коридорі з великою ефективністю. На той час пролунали крики японською, змішані з американським акцентом туристів у лазні. Напіводягнені люди пройшли повз нього, навіть не помітивши його; Зі сходів пролунали важчі кроки. У будівлі пролунав тривожний дзвінок. На бігу Нік розірвав куртку і зім'яв сорочку, кинувшись у людський вихор, у паніці увірвався до зали. Більшість із них були напівголими; Нік вдав один з небагатьох, кому пощастило бути майже одягненим, коли спалахнула пожежа. Він не хотів ходити по Токіо голим у супроводі банди вбивць.


Місто під сонцем, здавалося, чекало. Чекав і інший: заміна Ка Танакі. Їх неможливо переплутати.


Коли натовп почав виходити з лазні, черга з чотирьох таксі, кожне зайняте водієм та пасажиром, почав дуже повільно рухатися.


Нік подумав, що тепер, коли він вибрався зі смертельної пастки, йому легше втекти. Пробираючись крізь натовп, він зісковзнув тротуаром подалі від таксі. Раптом натовп покинув його: дивний інстинкт, який змушує групу незнайомців діяти одночасно, штовхнув їх до входу, залишивши його ізольованим і очевидним. Картер кинувся бігти, маючи намір перетнути стоянку і дістатися людного бульвару.


У той же час чотири таксі різко повернули в його бік.


То був старий трюк Аль Капоне 1930-х років. Таким чином, черга чорних машин мчала повз магазин або будинок суперника, змітаючи їх кулеметним вогнем, припускаючи, що друга машина вразить те, що друга пропустила, і так далі.


Пригнувшись у супроводі першої машини, Нік побіг до бульвару. Залп куль пройшов над його головою; за ним у натовпі хтось кричав в агонії.


Описуючи зигзаги, він перетнув відкритий майдан до кам'яної лави. Нарешті успіх: кам'яна спинка лави доходила до землі. Свиснувши над головою, він опустився на коліна за лавкою навпроти смертоносної почту таксі. У руці з'явилася Вільгельміна. Йому вистачило б утриматися: перша машина вже зникла з поля зору.


Залп снарядів ударив по лаві, вибиваючи уламки каменю. Друге таксі проїхало; Нік все ще був притиснутий до землі. Ззаду пролунав новий залп, що пройшов через його ліве плече: друга машина, їдучи, стріляла з іншого боку. Йому доведеться дбати про обидві сторони одночасно.


Третя машина проїхала під гуркіт кулемета; лава, здавалося, здригнулася, але трималася. Нік пірнув уздовж лави, щоб ухилитися від атаки ззаду. Під'їжджала четверта машина смерті. Коли у вікні з'явилася особа і смертоносна зброя, перший залп якої розірвав би її на частини, Нік вистрілив зі свого люгера. Його перша реакція на напад потрапила прямо в огидне обличчя: на вулицю впав пістолет-кулемет. Таксі трохи занесло, але воно продовжувало їхати у бік стоянки. Нік обережно підняв Вільгельміну і вистрілив у профіль водія, потрапивши йому в череп. Кермо вирвалося з неживих пальців; таксі нестримно занесло. Випроставшись, він побіг до кута якраз вчасно, щоб побачити, як автомобіль врізався в телефонний стовп у далекому кінці стоянки.


Відбувся яскравий спалах, а потім вибухнув бензобак, наповнивши повітря уламками металу та людської плоті. Крики жаху та жаху лунали з бульвару та з лазні. Чекати не було чого; решта трьох таксі не повернулися... поки що. Люди приходили звідусіль. Як, чорт забирай, ви все це поясните японській поліції? І як звідти вибратися? Знову ж таки, ймовірно, спрацював один із найстаріших прийомів. Він підбіг до палаючих уламків і втупився в них з удаваним жахом. Перехожі з бульвару не могли бачити його стрілянини. Він залишався таким на мить, здивований; потім він повернувся до групи, що наближається, і поманив їх.


-Поліцейський! Поліцейський! -Заїкання-. Друзі мої… Мені потрібна швидка допомога, поліція!


Симулюючи тугу, він проштовхнувся крізь натовп, що збирався, і перетнув бульвар, а потім послизнув у провулок. Пройшовши квартал, він повернув за інший кут. За ним ніхто не гнався; він більше не поспішав.


Висока постать у кімоно змішувалася з перехожими, дотримуючись обережної дистанції.


Після всієї метушні кімната Ніка в «Дипломаті» стала тихою гаванню. Він зачинив двері, перевірив вікна, з огидою подивився на найближчу пожежну драбину і приготувався підготувати зашифрований звіт.


Незабаром після цього він запаковував його, записував адресу та готувався до короткочасної відсутності в готелі. Тепер були необхідні запобіжні заходи, яких він не приймав у перші дні перебування в готелі. Він добре зачинив вікно і розмістив деякі предмети таким чином, щоб, повернувшись, він відразу дізнався, чи хтось приходив до нього за його відсутності. Потім він поїхав до іншої частини міста.


Цього разу він пішов настільки складним маршрутом, що людина, яка побачила його відхід, не змогла пройти ним. Але йому було однаково; йому треба було ще щось зробити.


За годину Картер повернувся до готелю. Він обережно відчинив двері своєї кімнати та обережно увійшов. Переконавшись, що ніхто не входив, він двічі замкнув двері та заспокоївся. Вторгнення, якого він якимось чином очікував, не сталося.


Знявши більшу частину одягу, він присів навпочіпки, щоб виконувати вправи йоги. Його концентрація не заважала йому думати про Ла Гаррі і про те, яким має бути його план дій; можливо, він міг би використати Таку... якби він колись знову побачив її.


Він не бачив змію, поки не стало занадто пізно тікати, надто пізно дістати пістолет. Він сидів, схрестивши ноги, посеред кімнати, обличчям до вікна, коли королівська кобра тихо виповзла з-під ліжка, хитаючи головою і висунувши язик.


Він уважав, що його серце зупинилося. Це була робота Кігтя… і, звичайно ж, завдяки Таке! Як би рептилія могла проникнути усередину? Через вікно, з пожежних сходів.


Здавалося, все в цій кімнаті розчинилося в смертоносній присутності кобри, найотруйнішої змій. Ця спіралеподібна постать затремтіла.


Він похитнувся, наближаючись змія до нього дюйм за дюймом. Нік, його тіло було вкрите шаром поту, змусив себе залишатися нерухомим: один невірний рух, і кобра встромиться в нього своїми іклами так швидко, що він не відчує цього, поки отрута не зупинить його кровообіг. Потім він роздмухується і помре від невимовного болю.


Єдине, що могло його врятувати, - це повна нерухомість, підтримувати яку все важче. Атмосфера говорила про неминучу смерть.


Мова рептилії зашипіла в абсолютній тиші кімнати. Серце Ніка тьохнуло; Він думав про те, щоб стрибнути на ліжко чи схопитися за стілець, щоб захистити себе, але він знав, що йому ніколи не вдасться діяти з необхідною швидкістю: у нього не було іншого виходу, окрім як стояти на місці… і молитися.


З дверей позаду нього долинав дуже слабкий шум. Кобра погрозливо підвела голову, наче прислухаючись: уже нічого не було чути. Змія попереду та чорт знає що позаду! Вони повинні розглядати це як дуже серйозну загрозу, оскільки вони вдалися до таких крайнощів, щоб усунути її.


Пролунав ще один незначний шум; кобра високо кивнула головою. Нік змусив себе залишатися нерухомим; якщо двері відчиняться, йому доведеться зробити якийсь відчайдушний крок: стрибнути, ухилитися, кинутися до кобри або вибратися назовні. Кинутися та померти.


Він не усвідомлював, що двері відчинені, доки не відчув легкий протяг на спині. Потім скрип за ним; тіло рептилії смикнулося, скрутилося і завмерло. Разом із нею померла загроза, яку вона становила.


Глибоко зітхнувши, Нік сів. У дверях стояв високий чоловік у непомітному костюмі і досить короткому піджаку. У руці у нього був короткоствольний автомат із глушником, який він засунув у кобуру, зачиняючи двері. Тільки тоді він глянув на Картера.


"Я зазвичай волію дзвонити своїм відвідувачам", - легко заявив Нік. Цього разу я радий, що цього не зробив.


«Ці негідники діють швидко, – сказав незнайомець із дуже легким акцентом. Ви Стюарт із Детройта?


-Ось так ось. Чи можу я одягнутися? -Будь ласка.


"Ви завжди приходьте в гості з автоматом із глушником?" - спитав американський агент, коли він одягався. Сідайте будь ласка. Повірте, мені не подобається думати про те, що могло б статися, якби ви не з'явилися.


Незнайомець із спокійним обличчям та проникливими очима від душі засміявся.


«Ви круті, містере Стюарт». Ці змії жахливі; Я ненавиджу їх.


"І у вас дуже хороша мета, сер... як мені вас називати?" Глен?


-Чому це ім'я? І як це важливо?


Я впевнений, що вас звуть не Генрі Стюарт.


"Не будь так впевнений у цьому", - пробурмотів Нік. Я теж не впевнений у тобі. Ви можете називати себе товаришем?


-Чудово. Він поліз у внутрішню кишеню: «Ні, не лякайся; Я не вбиваю кобр, просто заради задоволення убити тебе самому. Мені є що дати тобі; щось твій друг дав мені тобі. Це дуже маленькі гроші… – додав він, пропонуючи йому доларову купюру.


-Нічого більше? - Запитав Нік, прибираючи її, не дивлячись.


"Має бути щось ще?" Його друг щойно дав мені це.


"Добре", - відповів Нік, нарешті глянувши на купюру.


Напевно, товариш уже спробував би розшифрувати приховане повідомлення на цьому рахунку, але не знайшов би його. Це було дуже просто: незмінний портрет Джорджа Вашингтона, людини, яка не вміла брехати.


Ким би не був цей відвідувач, АХ відправляв його до Ніка Картера.


Розділ 7


«Так ти збирався глянути перед нашою співбесідою, га?» - весело запитав Картер, думаючи, що зробив би так само.


-Звичайно. Хоча мушу визнати, що не знав, що ти всередині; Цей дурний готельний службовець запевнив мене, що ти ще не повернувся.


"Що ж, я радий, що ти все одно прийшов", - засміявся Нік. А тепер що ви пропонуєте робити?


«Нам не треба ходити навколо, Стюарт». Товариш насупився. Я знаю, що ти той, кого я шукаю, бо бачив татуювання синьої сокири на твоїй руці. Очевидно, хтось інший бачив це... чи ви не були причетні до того, що сталося у тій лазні, про яку так багато говорять у вечірніх новинах?


"Це не відповідь на моє запитання", - заперечив американський агент. Я хочу, щоб ти пояснив мені причину свого візиту, не більше.


Хоча він говорив розумним тоном, Нік відчув огид.


Здавалося, весь світ знав про символ сокири; спочатку японські вбивці, тепер російські шпигуни.


"Ми повинні діяти разом, Стюарт". Я вважаю, ви вже отримали інструкції.


"Я їх отримав; серед них я вважаю. Тепер моя думка підказує мені, що вам теж потрібні інструкції. Які ...?


"Я не твій лакей, Стюарт", - зневажливо сказав російська. Я теж першокласний агент; зазвичай ми були б смертельними ворогами. Але тепер випадок ставить нас пліч-о-пліч. Мені цей досвід подобається не більше, ніж тобі...


«Послухай, друже, ти прийшов сюди з певною метою». Поки я не дізнаюся, що це таке, я буду для вас не чим іншим, як туристом, який знайшов змію під ліжком, а ви для мене просто людиною, якій я вдячний за спасіння мого життя. Оскільки ми поєднуємо наші зусилля, чому б їх не розширити?


Ти не той, про кого я думав, - нарешті відповів Товариш. Я очікував побачити більшого старшого чоловіка, трохи кульгавого та вкритого шрамами. Невже в Північній Америці так багато найкращих агентів? Чи він багатолик?


"Ви не дуже схожі на Заботова... і чи не так?" Нік відверто засміявся: "Давайте перейдемо до справи, товаришу". За моїми вказівками, хтось зустріне мене з метою спільної місії. А поки що я скажу тобі там, нагорі, а ти?


"Ще трохи", - посміхнувся російський. Я знаю, що настав час росіянам та американцям об'єднатися у спільній справі. Є загроза проти обох країн; Вона родом із Червоного Китаю і називається Ла Гарра. Ти чув про це? - зневажливо спитав він.


-Я зустрів її тут.


«У такому разі, можливо, він знає, що це зловісна контрфігура вашого AX чи нашого… того, що ви називаєте RSS». Так я знаю; це більше не має значення. Цей Кіготь (Ла Гарра) спочатку не створювався для його нинішньої мети; насправді, колись це було щось схоже на Мафію… злочинний синдикат, результат старих угруповань Тонга. Якийсь час тому він підтримав китайський уряд. Його злочини мають міжнародний характер. Вони набралися сміливості протистояти нам, Радам. Нам! – обурено повторив він.


"Неможливий злочин", - пробурмотів Нік.


-Абсолютно. Звичайно, його уряд не був зацікавлений у цьому, доки він сам не зазнав нападу з боку Ла Гарри. Але не думайте, що все понесете.


«Все гаразд, товаришу, все гаразд», - зітхнув Нік. Ви також не думаєте, що можете звинувачувати у всьому нас. Повернемося до Ла Гаррі. Я гадаю, ваша місія – поїхати до Пекіна і підстригти Ла Гаррі нігті, але як?


"Пекін?" - здивовано повторив російський. Так що він не такий неосвічений, як здається... Так, Пекін. Може, підемо разом. Ти знаєш де? Він продовжив, задоволений негативним жестом Ніка. Штаб-квартира глави Ла Гарри знаходиться в Забороненому місті, місці, відомому дуже небагатьом білим людям, оскільки з небагатьох, хто увійшов, небагатьом вдалося піти. Його доля… - Російський промовисто знизав плечима. Кіготь розробив свої методи переконання та покарання протягом століть. Вони об'єднують у своїх техніках суміш варварської та сучасної. На даний момент цього достатньо. Мені було доручено проникнути до Забороненого міста та знищити боса Ла Гарри. Звичайно, я не знаю, якими є ваші конкретні інструкції, хоча я знаю, що пропозиція про спільну роботу виходила з вашої країни. Я незадоволений, але замовлення одержав. А ви?


"Про роботу з тобою". Яка інформація у вас є про цього боса, якого, як я розумію, звуть Мандарин?


«Отже, ви знаєте, що… Він стверджує, що є китайцем». Я не знаю, хто він насправді, як виглядає і як йому вдалося домінувати у Забороненому місті. Але можете бути певні, що це диявол. Добре; Тепер я думаю, тобі час висловитися, Стюарт.


"Мені дуже шкода, товаришу". Нік подивився на годинник і похитав головою. Вам доведеться мене вибачити. Влаштовуйтесь зручніше. У верхній скриньці знаходиться пляшка.


"Ви називаєте це співпрацею?" Російський обурився. Якщо ви спробуєте мене підставити... Я повинен був здогадатися, що американці здатні на все, аби...


"Заспокойся, людина;" це не обман. Дістав із туалету валізу. Мені треба подзвонити; пізніше поговоримо.


Він увійшов у ванну, зачинив двері і відчинив крани, перш ніж увімкнути свій короткохвильовий пристрій. Він відправив Хоуку довге та докладне повідомлення, починаючи з опису і закінчуючи питанням. Відповідь Хоука була короткою і доречною:


-Так; це людина, з якою ви маєте вести переговори.


Поділіться з ним усією інформацією. Єдиний спосіб вийти із нинішньої кризи – повністю ліквідувати цю закордонну компанію. Переговори та майбутнє у ваших руках. Хай щастить.


Хоча це й не допомогло, але принаймні прояснило ситуацію з товаришем. Вийшовши з ванної кімнати, вона виявила, що він нюхає відкриту пляшку.


"Відмінний віскі, Стюарт". Звичайно, горілка краща. Можливо, з цим я говорю охочіше. Він усміхнувся майже доброзичливо. Здавалося, до нього повернулася незворушність.


"Добре... Але скажи мені ще дещо; Ви дізналися про Заборонене місто тут, у Токіо?"


"Здебільшого так", - погодився Товариш. Це місто схоже на плавильний котел; у нас тут є наші агенти, вони свої. Іноді вони переходять з одного місця на інше… У цих великих містах багато зла. Занадто багато шпигунів.


«Ублюдок, лицемір, — сказав Картер, але кивнув.


"Я вже помітив; Я знайшов одного чи двох. Добре; На мою думку справа йде так ...


Відклавши убік свої колишні застереження, Нік розповів своєму російському колегі все, що знав про майбутню місію.


«Ця дівчина, Така…» – прокоментував товариш, як тільки Нік закінчив свою розповідь. Чи не ризиковано було її розпитувати?


«Без неї в мене нічого не було». Ризик коштував цього. Я сподіваюся, що ти прийдеш; тоді ми зможемо її використати.


«Можливо… Ми поговоримо про неї пізніше». Але вона нічого не сказала про Заборонене місто. Ви щось знаєте про нього, Стюарте?


«Трохи більше, ніж міфи, які його оточують». Це місто-фортеця, схоже на ваш Кремль. Передбачається, що у ньому панує релігійний орден буддійських ченців. Я вважаю, що його походження можна простежити до маньчжурських кланів, які здолали слабші китайські сили та заснували притулок десь у Пекіні. Це святилище було або залишається забороненим, тому що там був Син Дракона, король, єдина людина, яка могла залишатися у Забороненому місті вночі. На заході сонця, коли пролунали ріжки, всі інші чоловіки покинули місто, а імператор залишався один зі своїми наложницями та євнухами, які не вважалися чоловіками. Я не знаю, як це буде сьогодні; Я розумію, що є поселенці, які відвідують його вдень, мабуть, приносять їжу, і знову їдуть до ночі. Є також Стражі, які охороняють стіни всередині вдень та зовні вночі. Можливо, ми можемо якось використати цю обставину. Моя країна підозрює, що зараз там може бути штаб-квартира терористичної організації або, можливо, одне з укриттів, що використовуються лідерами Червоного Китаю. Як ви кажете, мало хто з білих був там раніше, і я особисто не знаю нікого, хто виходив би знову. Чесно кажучи, до сьогодні я не пов'язував це з Ла Гарра, але тепер бачу, що така спеціалізована організація цілком могла б скористатися цим місцем. Я вважаю, що китайці й досі мають трепет перед Забороненим містом.


"Цілком вірно", - посміхнувся росіянин. Ви знаєте більше, ніж я знав, але повірте, ми підійшли ближче, ніж ви до секрету. У нас є більше, ніж чутки… ми знаємо, що людина, яка називає себе Мандарином, зуміла приховати свою діяльність від своїх співвітчизників. Він оточив себе монгольськими ченцями та охоронцями; Він має гарем наложниць, але під цим показним релігійним фасадом він керує найнебезпечнішою секретною китайською організацією. Вони втручаються у міжнародну політику через злочини. Ми знаємо про жахливі тортури та жахливу жорстокість. У них є язичницькі сексуальні обряди, страти та приємний звичай ховати своїх ворогів живцем у стінах. Цікаво, Стюарте?


-Чарівно. Тож давайте тост за успіх нашої місії. Ура, товаришу... як вас звати?


«Товаришу, нічого зайвого», - посміхнувся російський агент. І так буде і під час нашого спілкування, яке, сподіваюся, буде коротким. Тим часом, для мене честю буде співпрацювати з вами. Поки ми не закінчимо з Мандарином, ми будемо, як кажуть, товаришами по окопу. Даю слово.


Нік виявив, що тисне товаришу руку, холодну, але сильну. Однак він не міг позбутися похмурої думки: мені доведеться вбити цього виродка, коли все закінчиться. І він не був би дуже здивований, дізнавшись, що його колега думав у той час: я вб'ю його потім, бо живий він надто небезпечний для нас.


Не висловлюючи своїх думок, вони посміхалися.


«Все гаразд, товаришу»; Давайте почнемо. Оскільки ви знаєте про секрет набагато більше, ніж ми, вам вирішувати, що робити першим. Як ви плануєте розпочати?


"Нам потрібна додаткова інформація про точне місцезнаходження цього місця і про те, як туди дістатися". Товариш дістав з кишені путівник Пекіном. Я наведу обережний запит. Що до тебе… ти сподіваєшся знову побачити цю дівчину, Така?


-Я не знаю; У мене таке враження, що я все ще отримуватиму від неї звістку, - задумливо сказав Картер. Якщо ні, я спробую її знайти; Думаю, вона ще може стати в нагоді.


«І коли знайдеш, убий її»; потім поїдемо до Забороненого міста, - спокійно запропонував російський.


Розділ 8


"Вбити Таку?" – недовірливо повторив Нік. Я вбиваю лише тоді, коли це необхідно. Ви знаєте про неї щось таке, про що не спромоглися мені розповісти?


«Я знаю те саме, що й ти, Янки», - посміхнувся інший. Вона зрадила тебе один раз, можливо, двічі; Вона зробить це знову, якщо зможе і знає твою особистість. Логічно, що її треба позбутися.


"Хіба ти не пам'ятаєш, що одного разу ти теж допоміг мені?"


«Ба… Це лише одна з їхніх прислужників». Може, вона ще змусять тебе заплатити за те, що допомогла тобі втекти, мій друже. Бажано позбавитися його швидше, перш ніж говорити про неї докладніше.


"Вони не знають, що вона мені допомогла, і навряд чи вона розкриє це". Натомість він може бути для нас корисним джерелом інформації.


«Стюарте, я наполягаю на тому, що вона надто небезпечна, щоб їй залишалося жити». Очі Товариша хуртовини крижані іскри. Ваше існування може стати кінцем нашої місії. Я пропоную, якщо ви все ж таки подзвоните їй, домовтеся з нею прямо тут, а потім задушіть її.


"Хіба ти не можеш придумати нічого кращого?" Що в ній так лякає вас, що ви хочете вбити її, навіть не побачивши її?


"Я нічого не боюся!" Російський агент застиг. Ти дурень, Стюарте. Сама вона зізналася у приналежності мандарину, а це означає, що вона завжди належатиме мандарину.


"Не думаю, що ти багато про це знаєш". Очевидно, що нам була б дуже корисною допомога того, хто побував у Забороненому місті і може практично намалювати нам карту з іменами та місцезнаходженнями.


«Ви занадто легковірні», - схопився товариш. Ти ідіот, американець. Вона збреше, і вони нас обох зловлять! Як тільки вони побачать нас із нею, нас відзначать. Ні, Стюарте; Ця жінка має померти!


"Вони не побачать нас з нею", - заперечив Картер, намагаючись стримати наростаючий гнів. Нам потрібна не її фірма, а її інформація. Їй не треба знати про наші плани. Хіба ви не розумієте, що ми можемо використати її замість того, щоб убити?


"Використовуй її скільки хочеш, але убий її пізніше".


-Досить! Який ти збоченець?


Очі російської немов застигли; м'язи на його щелепі смикнулися, але на обличчі з'явилася тінь збентеження. Нарешті, коли він заговорив, це було м'яко, хоч і напружено. І все ж таки він наполягав на тій же темі.


"Тобі не обов'язково так зі мною розмовляти, Стюарте". Я не збираюся втручатися у ваші насолоди, але ви не повинні дозволяти своїм особистим почуттям відволікати вас від виконання завдання. Не думайте, що це маленька безпорадна жінка; якщо ваша м'якість не дозволить, я вб'ю її сам.


«Ти не робитимеш нічого подібного», - холодно сказав Нік, уже ситий по горло. Навіть високопоставлений російський секретний агент не може пережити репутацію людини, яка вбиває заради розваги. Ви мене розумієте, товаришу? Злочин сам собою засуджується навіть у вашій країні. Я не хочу більше сперечатися; Якщо ця молода жінка зателефонує мені, я попрошу її сюди, я спитаю її і ви можете слухати з туалету, якщо хочете. Якщо я думаю, що це може допомогти нам, то воно й буде; Якщо ми обидва думаємо, що їй неможливо довіряти, я подбаю про це. Я не боюся вбивати, коли це потрібно.


"Ах." - Тепер я тебе знаю, Стюарте, - яскраво вигукнув російський. Я не очікував іншої відповіді від людини твого рівня... але не думаю, що вона зателефонує тобі.


І мав рацію: Така не подзвонила, а прийшла.


Як тільки він сказав ці слова, хтось тихенько постукав у двері.


Товариш, не видавши жодного звуку, підвівся на ноги і сховався в туалеті, засунувши руку під куртку, де він сховав кобуру. Він залишив двері злегка прочиненими, а Нік взяв «люгер» і став збоку від дверей спальні.


-Хто це?


"Така", - відповів шепіт.


-Вона одна? Якщо ні, я вб'ю будь-кого, хто ввійде, включаючи тебе.


-Я одна. Поспішай, будь ласка.


Картер відчинив тихо двері, а потім увійшла Така, сяючи красою у візерунчастій сукні, хоча її губи були знебарвлені, а риси обличчя напружені.


"О, Сан, ти живий!" Мені було так страшно... - прошепотіла вона. Значить, він брехав, вихваляючись... О!


"Хто збрехав?" Чого ти боялася?


«Акітаро був тут…» Вона дивилася на мертву кобру і здригнулася. Як ти зміг втекти від… О ні! Він продовжив, помітивши вираз її обличчя. Це була не я; Клянусь! Повірте мені, будь ласка...


-То хто? - Він безцеремонно наполягав. Я нікому не повідомляв про своє місцезнаходження, окрім тебе. Кому ти сказала?


"Нікому... нікому". Акітаро пішов за тобою, повернувшись сьогодні вдень, він похвалився, що покінчив з тобою, хоч і не сказав, як саме. Ви маєте вірити мені!


"Чому ти прийшла замість того, щоб зателефонувати?" - Запитав агент, наполовину вірячи її словам.


- Я боялася, що мені не дадуть відповіді; тоді я б не дізналася, чи живий ти чи мертвий, тому мені довелося приїхати. Стюарт Сан, я люблю тебе і ніколи не завдаю тобі шкоди. Вперше мені довелося підкоритися старому наказу; Я б померла, перш ніж це повторила. Ти не віриш мені? По її щоках текли сльози. Що тобі від мене потрібно? Я зроблю тобі все.


"Мені потрібна твоя допомога, Така"; - трохи інформації.


"Що завгодно", - погодилася вона, витираючи сльози.


"Що ви знаєте про Заборонене місто?"


Опустивши очі, вона ходила з боку на бік.


- Занадто багато… Ви бачите, ким я стала; об'єкт задоволення, відданий обману та зраді. Але не більше! Більше ні, - зухвало повторила вона. Я сказала вам, що знаю мандарина; тепер я говорю вам, що я була в нього. Я провів чотири роки у його гаремі як в'язень. Це жахливо; це схоже на труп, висушений вогнем. Він зробив мене своїм шпигуном у чайних, у лазнях, доки не поселив мене в цій. Хоча вона була далеко від Мандарина і Забороненого міста, вона не була вільна ... він все ще був моїм господарем, і я шпигувала за для нього. Більше, ніж будь-кому іншому, мені доводилося дізнаватися про чоловіків, у яких була витатуйована синя сокира... Ти перша, кого я знайшла.


-Ах да. Що ви знаєте про Юду?


"Я бачив його тільки один раз, коли він приніс свій звіт мандарину". Він з ненавистю говорив про чоловіків, з таким татуюванням, особливо про одного з них, який мало не вбив його. Це був ти?


Нік проігнорував її запитання. - "Що ви знаєте про Ла Гарра?" Чи є мандарин справжнім?


«Спочатку я так подумала, але потім дізналася правду». Кістки справжнього мандарину замуровані у стіну. Ця людина - злочинець, садист, демон, провокатор війни.


"Немає жодних сумнівів у тому, що він голова Ла Гарри?"


«Він – ватажок Ла Гарри… Він особисто контролює всі плани шантажу, вбивств, тортур, торгівлі наркотиками та рабами, підробок… всього, що може завдати шкоди вашій країні». Ах, як це бридко! Я ненавиджу це!


"Досить, щоб допомогти мені проникнути в Заборонене місто?"


Молода жінка затамувала подих і дивилася на нього. Він зробив те саме, намагаючись прочитати її думки.


"Я не чекаю, що ти приведеш мене туди", - продовжив Нік після мовчання. Я просто хочу точно знати, де він знаходиться і який його пристрій; все, що ви можете розповісти мені про це ... і дуже докладно.


"Добре", - нарешті погодилася вона. Маєш папір?


"Почнемо з карти", - з полегшенням сказав агент.


Сідайте...


Сидячи на ліжку, вони гортали путівник Пекіном, що належав Товаришу.


-Олівець? Добре. Тут є позначка, але якщо ви вважаєте, що це Місто, то помиляєтеся. Це далі ... тут, недалеко від ущелини. Ви бачите маршрут та річку? А цей гай у долині? Ось. Він дуже добре охороняється всередині та зовні. Папір, будь ласка… Спочатку зовнішня стіна, потім двори та, нарешті, внутрішні стіни. Тут ще один дворик; ось внутрішні покої. Чудовий прохід, інші вже. Тут двері... Ця завжди закрита, є ґрати. Це веде до проходу, який спускається ось так… Тут, з одного та іншого боку, знаходяться кімнати ченців… хоча ті, що з цього боку, вже зайняті не ними, а агентами Ла Гарри.


-Скільки їх?


-Я не знаю; вони приходять і йдуть ... можливо, їх вісім або десять в один час.


"Чи можна увійти до цих кімнат?"


-Так; багато разів я приносила їжу… Мені було набагато легше, ніж тобі.


«Я не зміг би запропонувати таке, Така». А тепер розкажіть мені про інших, хто має доступ до Забороненого міста: монголів, ченців, сільських жителів, стражників і так далі.


Вона швидко їх описала.


«Але, Сане, це щойно спало мені на думку… Немає причин перешкоджати моєму поверненню в Місто, щоб повідомити Мандарину про незграбних і невмілих, які працюють на нього». У такому разі я могла б бути там і допомогти вам, коли ви дістанетеся туди. Може бути...


Хоча, якщо вони справді мене виявлять… – вона здригнулася. Як би там не було, я зроблю те, що ви скажете.


"Мені не подобається те, що ти там будеш, хоча мені доведеться обговорити це з моїм колегою, чиї ідеї відрізняються від моїх".


«Ти не розповів мені про свого колегу, Сан…» – пробурмотіла вона злякано.


-Так, маленька шапочка лотоса; Він має колега, - заявив радянський агент, виходячи з туалету. Той, кому довелося ухвалити дуже важке рішення. Ви вже вирішили, Стюарте?


-Та й ти? - Невдоволено запитав Нік у свою чергу.


"Я теж ... Ми можемо використовувати це ... з обережністю". Про її вбивство більше не буде мови.


«Ти був неправий, дозволивши йому слухати, Сан». Така докірливо глянув на нього. Я сказала багато речей, які не були призначені для інших вух.


"Мені дуже шкода, Така, але ми нічого про тебе не знали". Те, чого ми намагаємося досягти, є життєво важливим для миру в усьому світі; ми повинні були переконатися, що ви заслуговуєте на довіру.


«Звичайно, ми вам ще не зовсім довіряємо, – перебив росіянин. І я принаймні ніколи повністю не повірю. Я виявив, що це недоречно…» Він відштовхнув тіло кобри. Ніколи не знаєш, що може статися… Подивимося на карту. Ах та так; Це здається цілком можливим», – зізнався він, побачивши його. Можливо, ви нам там знадобитесь. Тобі просто треба знати, що якось ми якимось чином розійдемося з твоїм господарем, Мандаріном.


"Він не мій господар!" Вона відповіла сердито. І якщо я повернусь, це буде не через тебе.


«Я знаю, але ваші мотиви мене не цікавлять, – зізнався Товариш. У будь-якому разі, я думаю, ти виграв гру, Стюарте. Інформація, надана нею, дуже корисна. Можливо вона може зробити навіть більше для нас ... тобто для вас. Думаю, що на цьому ми вже можемо сформулювати якісь попередні плани. Ви, очевидно, більш кваліфіковані, ніж я, щоб мати справу з нею, - додав він глузливо. Я недооцінив це.


"Товаришу, якщо тобі є чим зайнятися, вперед", - тихо сказав так званий Стюарт. Я маю працювати з вами, але я не зобов'язаний це оцінювати. Ми зустрінемося тут через пару годин або коли ви закінчите роботу. І цього разу постукайте у двері, а ще краще, постукайте знизу.


"Може, мені варто було зробити це вперше", - сказав російська з широкою усмішкою.


"Можливо", - визнав Нік. Туш, чувак.


"Прощавай, старий". Радянський агент зачинив двері.


«Мені дуже шкода, – м'яко сказав Картер. Він справжній негідник, але я завдячую йому життям, як і вам. Така… ти думаєш, чи зможеш ти безпечно повернутися до Міста?


"Для тебе, Сан, я зроблю".


Розділ 9


Обговоривши плани з жінкою, Картер вручив їй два невеликі предмети, які він вважав безпечними, щоб дозволити їй забрати. Потім він провів її через заднє подвір'я на вулицю, готовий повернутися до Вільгельміни, якщо хтось виявить надмірний інтерес до зустрічі з ними. Біля бокових дверей він поцілував її на прощання; тепер їй залишалося тільки молитися, щоб її ніхто не бачив, щоб її ніхто не запідозрив.


Він збирав валізи, коли пролунав телефонний дзвінок: це товариш дзвонив йому з бару.


"Стюарт?" - Я готовий обговорити плани, але я думаю, що вам слід переїхати з готелю.


"Я готовий і негайно буду з тобою". Замов мені горілчаний мартіні, гаразд?


"Дуже розумно", - схвалив росіянин.


Через кілька хвилин, сплативши рахунок, Нік приєднався до свого колеги.


"Що ж, Стюарт ... чи був день після обіду задовільним?" - спитав росіянин у порядку вітання.


-Так, а ваш?


-Цікавим.


"Що ж, приступимо", - запропонував американський агент після тосту. Я переїжджаю до готелю «Емперадор»; там ми можемо поговорити.


"У мене є машина на вулиці", - погодився росіянин.


Вони перетнули вестибюль, де Нік на мить зупинився, щоб зібрати свої сумки, і попрямували до широких вхідних дверей. У цей момент увійшли троє чоловіків; американець припускав, що вони підуть, але цього не зробили.


Раптом вони стали небезпечними та загрозливими. Товариш із гортанним гарчанням пригальмував. Нік зупинився, ставлячи сумки. Даремно трійця розійшлася віялом, закриваючи шлях, всього за шість футів від секретних агентів.


«Ми приїхали шукати вас, іноземних злочинців», - оголосив один із них із дивним акцентом.


"Вони помиляються", - заявив Товариш. Ходімо.


"Ні, вам не втекти", - засміявся той, хто посередині. Ми знаємо, хто вони такі; вони більше не вчинятимуть злочинів. Вони заарештовані. Схопіть їх! - раптом вигукнув він.


Радянський зрозумів, що сталося.


Троє незнайомців вийшли вперед. Без показухи. Нік потягнувся до Вільгельміни.


"Відійдіть", - наполягав Товариш. Ми нічого не знаємо про злочини та не знаємо вас.


Коли він ступив уперед, фантастика закінчилася; З'явилися три смертоносні ножі, в руках китайців, схожі на кіготь. Напружений, Нік різко смикнув Товариша; ці ножі були для метання. Вільгельмін одного разу змусив себе почути, і один із чоловіків упав, але коли він упав, він кинув свою зброю; Нік спритно ухилився від неї. Він збирався знову вистрілити, як товариш відштовхнув його. Коли він відновив рівновагу, Нік побачив дивовижне видовище: той, хто лежав на землі, ще живий, з однією рукою на грудях, а дві інші з ножами в руках, були втіленням паніки. Швидким рухом товариш вийняв зі свого одягу предмет у формі яйця. Троє вбивць, паралізовані жахом, різко рушили; один з них повернувся, спіткнувшись про свого приятеля, що впав. Третій врізався у двох інших та спробував пройти. Російський агент спокійно потягнув невеликий важіль на предметі, який він кинув у китайців, одночасно відскочивши у бік Ніка. Як у фільмі уповільненої дії, американець побачив, як блискуче яйце потрапило до плеча одного з убивць. Інстинктивно Нік кинувся на землю і затулив обличчя руками.


У залі прогримів грім; хтось видав пронизливий крик агонії;


стався жахливий розпад гіпсу, дерева… і чогось ще. Дим поплив у зал; потім настала трунова тиша і нестерпний сморід.


-Йдемо; Зроблено. Товариш смикав Ніка за руку, що збирав сумки.


Вони промчали повз скривавлених, понівечених трупів, що лежали перед дверима: трьох мандаринських убивць більше не було.


Позаду них пролунав шум голосів і гуркіт тривожних дзвіночків. Російський затяг Ніка в провулок, де на них чекав транспорт, схожий на механічного жука. За кермом цієї машини товариш виглядав величезним; Нік глянув на нього із сумішшю огид і поваги.


«Я вважаю заходи надто суворими лише для трьох», - зазначив він.


Товариш знизав плечима: «Ти добре стріляєш, Стюарте, але я не був певен, що наші гармати підійдуть». «Навіщо ризикувати?»


- не думаю, що ризик був великий; це були два пістолети проти трьох ножів. Ручна граната – це забагато.


"Вони мертві, чи не так?" – сказав росіянин, проїжджаючи бульвар. Крім того, це була не граната, а російське великодне яйце. Ми не маємо часу на бійки в Токіо.


"З цим я згоден". До речі, не треба до готелю «Імператор»; поліція Токіо могла б нас там шукати. Де ти зупинився?


"Це моя справа".


"Тоді діємо", - роздратовано сказав Картер. На наступному кутку поверніть праворуч і пройдіть п'ять кварталів; Згодом дам тобі нові інструкції. Він спрямовував до укриття, виявленого нещодавно на випадок надзвичайної ситуації. Принаймні один з нас повинен знати достатньо інформації, щоб бути працездатними.


Товариш крякнув, але слухався його вказівок.


Їм був потрібний тиждень, щоб підготуватися до від'їзду в Заборонене місто; треба було підготувати транспорт, костюми та припаси. Використовуючи потрібну косметику, Нік Картер зумів досить ефективно прикрити татуювання з сокирою. Він уже надіслав докладні звіти до Вашингтона; Незабаром Джулі Барон у Пекіні отримає повідомлення із зазначенням розташування Забороненого міста та описом плану дій. Хок вже отримав рапорти радіотелеграфа, перш ніж пристрій було благополучно прибрано.


І знову вони на машині перетнули Токіо вночі. За два квартали від порту Товариш залишив машину в руках людини в костюмі вантажника; потім обидва секретні агенти пішли пішки, поки не досягли пристані.


Води порту були буквально вкриті очеретом, сампанами, рибальськими човнами та іншими човнами. Нік і російський попрямували до крихітного човна, що стоїть якорі серед багатьох інших. Перед тим як запустити її, російська перевірила дерев'яний ящик, який стояв на кормі.


-Це все? - Запитав Нік з-за керма.


-Я перевірив.


-Ідеально ...


Американець провів човен, щоб пройти через групу сампанів, перш ніж надати йому швидкість.


Спочатку в Шанхай, щоб зібрати припаси у вже підготовленому товаришом схованці. Потім по суші до Пекіна... без чиєїсь допомоги, крім удачі та власного інтелекту.


Незабаром вони втратили з уваги берегову лінію та сучасний горизонт Токіо. Картер та товариш довгий час мовчали; нарешті перший подивився на годинник і різко заглушив двигун.


«Що ж, товаришу; Час нам обом зникнути, - оголосив він.


Випробуваний кивнув і підняв кришку дерев'яної скрині. З деяким виразом огид він почав розбирати його вміст.


«На жаль, мій друже, вони трохи старі та смердючі». Але я думаю, ми не можемо скаржитися, бо мені було важко їх дістати.


"Поки вони справжні... Ви впевнені, що вони справжні?"


"Звісно". Погляньте на себе.


У коробці знаходився оригінальний набір для макіяжу Ніка, до якого входили один або два спеціальні предмети, а також грубий одяг, зроблений з необробленої шкіри та вовни, від якого виходив різкий запах. Були також туфлі на суконній підошві та круглі шапки з лисиці, оброблені матеріалом, схожим на повсть. Це був одяг, який носив стародавній орден Стражів, які століттями охороняли стіни Забороненого міста та продовжують це робити. Неможливо було з'ясувати, що це за люди, де і як живуть, яким діалектом говорять.


Нік вільно володів китайською, але мандаринською мовою; Товариш використав шанхайський діалект. Вголос перший ставив питання, чи достатньо цього знання.


«Доведеться сподіватися, друже мій», - відповів російський. У будь-якому разі, нам не треба багато казати; Ніхто не допитуватиме двох міських сторожів, які повернулися, скажімо, із Шанхаю.


-Сподіваюся, що це так. Якоюсь мірою ми завжди можемо здаватися зарозумілими та відмовлятися від розмови, хоча я не думаю, що це принесе нам користь перед співробітниками поліції чи контррозвідки. Добре; Подивимося, коли настане час; а поки що давайте одягнемося.


Спостерігаючи за тим, як російська переодягається, Нік не міг не визнати, що це був чудовий зразок людини: великий, але не надто товстий; потужні м'язи, хоч і не особливо опуклі, й у оптимальній фізичній формі. Незабаром він був одягнений у шкіряний і вовняний одяг, а голову покрила шапка з лисячого хутра. У складках маскування він сховав пістолет із глушником та короткий кинджал. Він сховав наручний годинник незвичайного розміру на передпліччі і поклав у кишеню портсигар та запальничку.


Нік Картер зробив майже ту саму процедуру, за одним винятком. Російський, замінивши його біля керма, дивився, як він одягається в смердючий одяг. Він тримав шпильку на руці, Х'юго. Вільгельміна була біля її талії. Щодо П'єра ...


Товариш, який бачив, як він перев'язував два пальці лівої ноги разом, помітив:


"Шкода, що ти пошкодив ногу, Стюарте, це могло затримати нас".


Пов'язка злегка здулася... але не від травм. Нік підняв голову.


- Якщо в якийсь момент я закричу «Тримайся!» затримай дихання та біжи. Мені здається, це наша джонка, чи не так?


Побачивши це мерехтливе світло, товариш запалив сигнальну лампу. Через п'ять хвилин вони мали дуже незвичайну джонку, оснащену дизельним двигуном і сорокаміліметровою гарматою, яка, очевидно, була просто джонкою, як і всі інші. З нею вони сподівалися дістатися Шанхаю, уникаючи зіткнення з японськими, китайськими чи російськими патрульними катерами. Опинившись на китайській землі, їм розпочнеться справжня одиссея.


Ще одна сигнальна лампа спалахнула з темряви. Картер витяг з корми каністру з бензином, яким він просочив знятий одяг, а також усе дерево та брезент усередині човна. Товариш із задоволенням хмикнув:


"Геть там по правому борту... Готовий, Стюарт?"


Коли джонка наблизилася, Картер зміг роздивитись обличчя двох чоловіків, незважаючи на туман. Він закріпив кермо і взяв коробку з косметикою; Товариш наказав російською, і хтось допоміг Ніку подолати відстань між двома човнами. Товариш безпристрасно пішов за ним. Один із двох чоловіків простяг йому пістолет для подачі сигналів; він натиснув на спусковий гачок, і полум'я по дузі рушило до палуби маленького човна, просякнутого бензином.


На мить воду огорнула повна темрява. Тут же човен спалахнув, перетворившись на багаття, яке горіло посеред моря. Коли російська віддала новий наказ, матрос мовчки відійшов. Незабаром після цього джонка затремтіла і почала розтинати воду.


"Що ж, Стюарт", тепер ми справді починаємо.


«Ну, товаришу… Але тепер у мене інше обличчя та інше ім'я». Я Ло Мей Тінг, охоронець, а ти?


- Хонг Ту Лі, також охоронець. Російський вклонився. До ваших послуг. І тепер, я сподіваюся, нам вдасться надати собі вигляду китайців.


«Не хвилюйся, друже, - сказав Нік, у якого з собою була коробка. До того часу, коли ми приїдемо до Шанхаю, навіть твоя власна мати не впізнає тебе... за що, безперечно, вона буде йому дуже вдячна. Спускаємося вниз, де більше світла.


Разом вони пройшли до невеликої головної каюти, де Нік відкрив коробку і почав трансформувати обличчя свого колеги. При цьому він не міг не поставити питання, яким буде результат цієї дивної місії.


Розділ 10


У той час як у всьому світі занепокоєні чоловіки говорили за столами для нарад про загрозу миру, що виходить від існування банди міжнародних терористів, у гирлі Жовтої річки два охоронці зупинилися, щоб нагодуватися холодною рибою, рисом та чаєм. День був сірий; холодні вітри дмуть із неспокійного Тихого океану. Брудні та втомлені від довгого шляху з Шанхаю двоє чоловіків поїли від душі. Звідти вони могли спостерігати діяльність на березі річки; джонки та сампани бороздили затоку. Ло Мей Тен витер руки об блузу і посміхнувся.


«Боже мій, щоб я дав за сигарету!» - вигукнув він.


Його партнер, Хун Ту Лі, глузливо глянув на нього.


- Друг мій, гвардійці не курять на публіці.


"Я думаю, вони теж не носять запальнички", - засміявся інший.


"Це для іншої мети", - суворо сказав товариш. Тепер ви самі можете оцінити переваги нашого костюма; Ви бачите, як світ відвертається від нас?


Це було правдою. До речі, формений одяг і шапки з лисього хутра мали свій вплив. Здивований, Нік побачив, що всі від них відвертаються.


"Давай!" - Вигукнув він, готовий до дії. Якщо ми не відпочиватимемо дуже часто, ми можемо прибути до воріт міста у середу ввечері.


-Ти нетерплячий, Ло Мей Тен... Але гаразд; .Давайте продовжимо.


Американець, що прямував до маленької міської площі, раптово зупинився. Російський простежив її поглядом; Був переполох: перехожі зупинялися, відступаючи, наче за невимовним наказом.


"Ось і вона!" Ось вона! Настав одностайний шепіт.


Обережно Нік та Товариш пробилися у перші ряди натовпу. У цей момент запанувала тиша, і це не дивно, оскільки в цій брукованій вуличці, просоченій запахом риби та морської солі, матеріалізувалося щось, наче виникло зі сну.


Це був паланкін з «Тисячі та однієї ночі», який тримали чотири потужні китайці, одягнені в стилі монгольських воїнів. Незважаючи на сумний сірий день, паланкін сяяв золотими та смарагдовими прикрасами. Четверо монголів просувалися розміреними кроками та м'яким ритмом крісла-гойдалки. Коли вони наблизилися зі своїм дорогим вантажем, натовп незграбно притулився до землі на знак поваги до королеви, що розтяглася на паланкіні.


Нік затамував подих: жінка була неймовірно красивою. Він мав класичні скульптурні риси обличчя; брови кольору риби-чорні, ідеальний ніс, червоний рот, відкритий, рівний, блискучі, як перлини, зуби. З її вух звисали нефритові сережки, ніжне зелене світіння яких додавало краси шкірі кольору слонової кістки та чорному волоссю. Її очі були темні, як безмісячна ніч, і владні, як очі імператриці. На її голові діадема сяяла променями, укладеними в рубіни, діаманти та смарагди.


Товариш потягнув Ніка за рукав і вклонився, але надто пізно: американець, здавалося, був зачарований красою перед ним. Його пильне шосте почуття підказувало йому, що ця зустріч важлива, не плутатися з цим безформним і підлесливим натовпом.


Жінка щось пробурмотіла, і Паланкін зупинився перед мовчазними городянами.


"На коліна, ідіот!" - Радянський агент загарчав це крізь зуби і в благанні кинувся на землю.


Зі свого боку, Нік гордо стояв прямо, дивлячись на це бачення.


Вона зробила знак, не зводячи з нього очей; один із монголів повернувся до нього і швидко сказав китайською:


«Дочка Дракона наказує тобі підійти ближче».


Склавши руки у звичайному жесті ввічливості, Нік підійшов ближче.


наблизившись до паланкіну. Вона дивилася на нього з цікавістю.


"Ви - гвардійці", - сказала вона гарячим голосом. Куди вас веде ваша подорож?


"На місце всемогутності, в Заборонене місто", - сказав Картер.


"Дуже добре", - посміхнулася вона. Будда поставив вас на моєму шляху. Як тебе звати?


- Ло Мей Тенг та мій товариш Лонг Ту Лі. Ми були у відпустці і тепер повертаємось до своїх обов'язків у Місті.


"Знай же, що я Ясунара, Квітка лютні, наложниця Мандарина". Я наказую, щоб ви, Ло Мей Тен, і ваш товариш Хун Ту Лі супроводжували мене.


Хоча захоплення переповнювало серце Картера, його обличчя залишалося безтурботним.


"Квітка лютні командує, і ми підкоряємося", - сказав він.


«Ласкаво просимо», - витончено сказала вона. Встаньте поруч із моїм правим плечем, а він – ліворуч; Ти мені будеш потрібний.


-Служити тобі – моє скромне бажання; Сподіваюся, я його гідний.


-Будеш. А зараз поїхали.


Обернувшись, Нік махнув товаришу, який нетерпляче намагався почути розмову, і ступив уперед.


- Хон Ту Лі, - серйозно сказав Нік; сьогодні для нас є велика честь. Ми зможемо супроводити Ясунару, Квітку Лютні, Дочку Дракона та наложницю Мандарина до священних воріт Забороненого міста.


На щастя, вияв радості, що з'явився в очах російського, могло бути помилково витлумачено дамою, яка посміхнулася і вказала на їх позиції. І знову по її безмовній команді четверо монголів почали свій марш, тягнучи свої черевики на тканинній підошві. Нік зайняв своє місце праворуч від Ясунари, а Товариш зайняв своє місце з іншого боку. І знову перелякані мешканці поступалися їм дорогою. Картер дивився вперед, опираючись спокусі глянути на неймовірну красу, хоча відчував з чоловічою впевненістю, що вона спостерігає за ним, оскільки він також знав, що скромний Страж не повинен сміливо дивитися на дружину свого господаря.


-Ло Мей Тен ...


"Так, Дочка Дракона".


"Що ви чули у Шанхаї?"


У Ніка було початок. Звідки вона знала, звідки вони? Можливо, гвардійці мали звичай бути в цьому місті. Проте йому нічого не залишалося, як ризикнути спілкуванням.


– Є невдоволення. Схоже, що більшість світу налаштована проти нашої країни, і студенти та нові лідери вимагають більш могутнього Китаю.


"Що щодо тебе, Ло Мей Тенг?" — спитала вона з натяком на глузування, ніби не сподіваючись, що у простого Стража є власна думка.


"Я теж, моя повелителька", - наївно відповів він.


Він почув її подих, після чого, здавалося, знову заспокоївся. Американець помітив, що товариш дивиться на нього скоса, стурбовано: це було зрозуміло. Фаворитка мандарина була не тією людиною, з якою можна було б обговорити щось... особливо політику.


Сумніви Ніка щодо їхніх костюмів та макіяжу зникли; тепер він майже переконався у його ефективності. Обидва були засмаглі, з гладкими обличчями та солідним виглядом північних горян. Тонкі смужки ізольенти тілесного кольору, затемнені тією самою фарбою, що покривала її руки та обличчя, надавали їхньому погляду східного відтінку.


Таким чином, вони перетнули місто дорогою до невисоких пагорбів, що позначали останній відрізок шляху до Пекіна. Велика Китайська стіна вже була на горизонті.


На гребені пагорба процесія зупинилася, щоби відпочити. Поки жінка сховалась за паланкіном, її носії скористалися тінню евкаліпту. Зі свого боку, Нік і Товариш зустрілися, щоб обмінятися думками.


"Що ви думаєте про носіїв, товаришу?" Запитав перший. Чи належать вони місту або будуть просто слугами милої пані?


Я не знаю. У будь-якому разі, будемо обережні з тим, що ми їм говоримо.


-Обережними! А ось і один, – поспішно оголосив Нік.


Явний лідер чотирьох монголів підійшов і незабаром зупинився перед ними, з порожнім обличчям та опущеними віками.


"Як вас звати, друзі?"


Росіяни представилися типово китайської церемонії. Монгол кивнув і сказав, що його звати Кван Тоо.


"Чи ви будете їсти з нами?" Я бачу, ви не несете їжі.


Бачачи, що він щирий, вони йому подякували.


"Ми не планували йти сюди з дамою", - пояснив Нік.


«Ах, це…» – захоплено пробурмотів Кван То. Істота з іншого світу; наложниця, якої ще не бачили. Якщо з нею щось трапиться під час поїздки, ми заплатимо за це головою, але це все одно велика честь. А також Мандарин платить добре і золотом.


Звичайно, ви, Охоронці, знаєте про неї більше, ніж я.


"Нас багато, - сказав Нік, - і для такої леді, як вона, ми рідкість". Ми ніколи не були з нею такі близькі; Ми захоплюємося нею здалеку, але нам не пощастило багато про неї знати.


Монгол, якому це видалося логічним, кивнув.


"Скажи нам, Кван Тоо, - продовжив американець, - чому Квітка лютні покинула Заборонене місто?" Ми нічого не знали про його від'їзд. Напевно, Мандарин не дозволить своїй улюбленій квітці бродити, як будь-якій палацовій шві.


«Вона поїхала до Шанхаю, щоб порадитися з людьми у тих великих будинках, - невизначеним жестом сказав монгол. - Можливо, з людьми через Урал; Я не знаю. Але вона більша, ніж просто жінка; вона має владу.


Картер серйозно насупився. - «Тоді як тільки чотири людини охороняють таку дорогоцінну істоту?»


«Мандарин вважав, що більша експедиція приверне надто багато уваги». Крім того, - він гордо підвівся, - немає інших чотирьох людей, подібних до Кван Тоо та його товаришів; Вони побачать, чи буде можливість.


«Звичайно, те, що ви кажете, правда, – погодився Нік, думаючи, що недоречно згадувати юрби, які паланкін збирав на своєму шляху. Для нас велика честь бути невеликою частиною вашого ескорту.


Кван То був задоволений, але перш, ніж він відповів, дзвінкий голос Ясунари застеріг його, тому він поспішив геть. Нік подивився на російську.


"Ну, схоже, ми знайшли шов". Через Ясунару ми зможемо дістатися до Мандарина, незважаючи на його охорону та стіни… можливо.


-Так; Але я не думаю, що це легко, – стурбовано відповів Товариш.


Ніч перетворилася на одіссею з ураганним вітром із півночі. Невелика група розбила табір за групою в'язів.


Нік, російський, Кван Тоо та їхні люди спали біля паланкіну та багаття. Незважаючи на шторм та наполегливе бажання відвідати Ясунару в його паланкіні, Нік добре спав. Нарешті світанок перетворило небо, і люди вмилися холодною водою з найближчого струмка. Ясунара ще з'явилася. Розділивши сніданок з хибними гвардійцями, монголи поставили тацю з фруктами та солодощами поруч із паланкіном і стали чекати наказів.


За годину жінка показала своє чарівне обличчя; Кван Тоо нахилився, швидко наказав на кантонському діалекті, і вони знову рушили в дорогу, кожен на своїх місцях. Так вони просувалися під яскравим та холодним сонцем. Раптом Ясунара заговорила з Ніком:


«Чому я раніше не бачив тебе у Забороненому місті». Що Мей Тен?


«Я не вартий того, щоб мене помітив хтось на кшталт тебе, Квітка лютні, тому що я лише скромний Страж». Багато разів я споглядав вашу красу і благав богів небес дати мені на вас подивитись.


"Ти зовсім не скромний", - кокетливо засміялася вона. Ти йдеш високою і гордою, як сам Дракон.


«Пробач мені, о Дочка Дракона»; Я винен у тому, що вважаю себе краще, ніж я є насправді.


«І все-таки ти високий і гордий, Ло Мей Тенг». «Квітка лютні надто добра».


"Свого роду?" Вона повторила з гірким сміхом: "Я багато всього роблю, але ніколи не добра". Ви побачите, Ло Мей Тенг, якщо проживете досить довго.


Нік сказав собі, що це було дещо загрозливе спостереження. Жінка обернулася, не сказавши ні слова.


Процесія сповільнилася; Піднявши очі, Нік побачив, що попереду на них чекає довга темна тінь. Нарешті вони дісталися машини; потім Кван Тоо підняв руку, щоб зупинити марш. Товариш видихнув від здивування чи недовіри.


Це був відкритий лімузин Даймлер, за кермом якого їхав шофер в уніформі. Його займав хтось інший: неймовірно товстий чоловік у цивільному, який обережно виходив із заднього сидіння. Звичайно, це не мандарин!


Четверо носіїв обережно опустили паланкін; Кван Тоо поспішив до машини між незграбними поклонами. Товариш скривився від роздратування; Нік швидко подумав. Тепер Дочка Дракона проїде решту свого шляху; його конвої та гвардійці залишаться пішки. Чи ця свиня може бути Мандарином? Ні; неможливо. Така описала його як труп, висушений вогнем. Ким би не був цей здоров'я, він не був китайцем. Шкода, тому що в цьому випадку його завдання було б надто легким. Таким чином, здавалося, що його плани та його надії зваляться; Квітки лютні поїде далі і в цьому автомобілі вони їй не знадобляться. ;


Товстун пихано покинув своє місце і позадкував до паланкіну. На певній відстані він зупинився і почав чекати. Коли вона підвелася, Ясунара жестом запросила Ніка підійти ближче. Він допоміг їй опуститися, відчуваючи теплу хватку її руки, коли він притулився до неї.


«Чи дозволить нам квітка лютні страждати від смутку до кінця наших днів?» - пробурмотів він.


Вона здивовано встала.


"Побачимо, Ло Мей Тенг", - відповів він з дивною усмішкою.


Товстун виступив уперед.


"Дочка Дракона, - вигукнув він, - Квітка лютні, улюблена наложниця мандарина, я, Вонг Фат, прийшов, щоб привезти тебе до мого пана, Імператора Забороненого міста".


"Вонг Фат, я вітаю тебе". Як наш господар?


-Добре Дуже добре. Будь ласка, присядь, доки вітер знову не піднявся


Кван Тоо урочисто виступив уперед. Секретні агенти чекали, побоюючись будь-якої можливої небезпеки. Вони були на ворожій території і не знали, що може статися.


Сталося те, що сталося так швидко, що до цього ніхто не був готовий. В одну мить ясне та безтурботне небо було порушено громом двигуна. Тінь упала на присутніх, які приголомшено підняли очі. Маленький літак без розпізнавальних знаків мчав до них із безпомилковими намірами.


Розділ 11


Ефект був миттєвим; Нік кинувся на землю, спостерігаючи, як інші біжать до укриття. Сама Ясунара, без тіні східної томності, кинулася за сидіння свого паланкіна. Літак впав із характерним шумом реактивної машини; оглушливо загримів кулемет. Численні хмари пилу піднялися навколо американського агента; шматки землі розлетілися в повітрі. Чоловік істерично закричав кантонським діалектом, коли літак, уже зробивши перший проліт, попрямував на південь. Нік схопився на ноги. Серед решти лише російська зберегла достатньо самовладання, щоб діяти. Вонг Фат кричав, як жінка; монголи лягли на землю обличчям униз. Нік швидко підійшов до паланкіна; Він підняв Ясунару на руки і повів її до укриття під високим корявим деревом біля дороги. За ним товариш щось крикнув.


"Відпусти мене", - люто ахнула жінка. Як ти смієш чіпати мене! Ти помреш за це осквернення, самовпевнене створення. Відпусти!


Без церемоній Картер кинув її за захисний ствол дерева, перш ніж повернутися на стежку. Він побачив, що літак, що летів на південь, готувався до повернення. Розгубившись, водій "Даймлера" запустив двигун; Товариш прокляв його і вдарив у злякане обличчя.


Двоє людей Кван Тоо були мертві, розірвані снарядами. Під машиною Вонг Фат пронизливо закричав, благаючи небеса запобігти цьому мерзенному замаху на улюблену наложницю мандарина.


З сидіння машини Товариш тріумфально закричав і вийшов з американським автоматом Томпсона. Нік підбіг до неї, коли знову почувся пронизливий рев атакуючого літака. Він не мав часу здивуватися відкриттям, він швидше відчув подяку за цей дар від богів.


«Він стає недбалим», - сказав Нік китайською. Він вважає, що ми безпорадні, і не очікує, що ми чинитимемо опір. Подвійний шок, гаразд?


-Так зараз летить вниз; Ось він!


Апарат кидався, як керований снаряд, між залпами. Кулі посипалися на паланкін. Картер і російська провели кілька секунд, лежачи по обидва боки від Даймлера, поки літак не почав набирати висоту.


-Зараз! - Крикнув тоді Нік.


Сидячи, поклавши приклади зброї на плечі, вони невблаганно натиснули на спускові гачки та відкрили вогонь. Імовірність була лише одна з тисячі, але, можливо, вони мали б рацію.


Снаряди калібру .45 потрапили у ціль; літак затрусився, піднявся трохи вище і здригнувся. Він знову піднявся і полетів... він був уже смертельно поранений. Пролунав рев двигуна, потім інший; полум'я охопило металевий корпус літака; Вибух розірвав небо, і апарат розсипався на частини у потоці уламків та чорного диму. Темна хмара стала ложем загадкового льотчика: тиша огорнула криваву дорогу.


Кинувши зброю, Нік підійшов до Ясунари, яка притулилася до дерева, її дихання було уривчастим.


"Ви не гвардійці, а дракони, Ло Мей!"


"Поки ти в безпеці, Квітка лютні, ми вважаємо себе винагородженими".


Разом із Даймлером товариш оглядав американську зброю. мабуть здивований його гарною продуктивністю. Вонг Фат радісно прохрипів.


Ясунара глянув на трупи; в цей момент


третій із поранених випустив останній подих. Водій, закривавлений, лежав на кермі. Кван То не було видно.


-Підйдіть; Допоможіть мені сісти в машину, – наказала жінка.


Нік підвів її до машини. Вонг Фат упав перед нею на коліна, благаючи:


"Дочка Місяця, Землі та Сонця!" Вибач, що не захистив тебе своїм непотрібним тілом. Якби щось трапилося з Вашою пишністю.


-Будь спокійний! - прошипіла Ясунара. Голови впадуть через це. А де Кван Тоо, капітан моїх носіїв та захисник моєї божественності?


Збентежений, монгол, хитаючись, вибрався з кущів. На його обличчі була червона волога пляма, і він упав до ніг жінки, намагаючись поцілувати поділ її мантії.


"Як ти поясниш свою боягузтво, гад?"


«Моя пані, – простогнав Кван Ту, – я благаю твоє велике серце про прощення». Я не знаю, як захистити вас від усього, що приходить із неба; ніколи в моєму житті ...


"У твоєму нікчемному житті!" Це не відповідь, тварина! Він повернувся до Ніка. Ти, Ло Мей Тенг, той, хто ходить як дракон... Що б ти зробив із цим жалюгідним Кван Тоо?


"Моє серце спливає кров'ю через момент слабкості", - дипломатично відповів Картер. Залиш його тут помирати від ран.


"Він помре, так, але не тут", - різко відповіла вона. Він повернеться заради насолоди Мандарина. Ми повинні дізнатися щось про цей літак, який знав, де мене знайти. Вонг Фат! Вона покинула це ім'я як образу.


«Накажіть, і я підкорюся», - тремтів товстун.


Ти залишишся тут з Кван Тоо, поки не проїде інший автомобіль, і ти не зможеш організувати транспортування в Заборонене місто. Я продовжу свій шлях із цими моїми хоробрими захисниками, які довели, що вони гіганти, гідні захистити мене.


«Але…» Вонг Фат дивився на машину.


-Будь спокійний! Ви доставите Кван Тоо до Мандаріна.


Якщо не станете це робити, вас не важко знайти, якщо ви вирішите відправитися в інше місце.


"Ой; Чудова, ти знаєш, що я вірний! - стогнав товстун. Нехай не буде більше смертей; Благаю помолитися за мене Мандарину...


Раптом вона обернулася до нього спиною і жестом запросила Ніка сісти в Даймлер. Вже товариш викинув труп водія на землю; Нік кинувся йому на допомогу.


«Мені не потрібна допомога, мій друже».


"Нам двом краще працювати разом, Хон Ту Лі". Ти вмієш керувати цією іномаркою? Пробившись до трупа, він тихо пробурмотів: "Це не той вид транспорту, до якого звик, скромний Страж". І твій друг?


- Розуміючи, - лукаво відповіла російська.


«Ти кажеш правду, мій друже». Але така винахідлива людина, напевно, змусить машину працювати.


"Дуже добре, мій приємний друг; Я постараюся. Допомагаючи Ясунарі сісти в машину, він продовжив: «Ти, Хун Ту Лі, вистав свою зброю вперед, щоб вона була у нас під рукою».


"Ні, Ло Мей Тенг", - заперечила жінка. Сядемо сюди, де більше місця.


"Як накажете, господиня".


Товариш, хоч і насупився, але поставив два автомати у вказані місця.


"О, мої дракони", - посміхнулася Ясунара. Вирушаємо до Забороненого міста, де на нас чекає Мандарин, ваш господар.


Нік сів за кермо; Товариш поруч з ним дивився, як він незграбно бере ключ.


"Думаю, так", - пробурмотів Картер про себе. А тепер це… Ну; Ходімо Тисяча вибачень, господине, - додав він, коли машина рвонулася геть.


«Я не можу чекати досконалості у всьому, мій відважний», - засміялася вона. Їдь як можеш.


Картер водив машину як новачок, але з невеликим досвідом механіки, і Daimler відповів неохоче.


Картина дорожньої карти сформувалася у голові секретного агента Ейкса. Вказівки Такі були точними; За цими пагорбами був Пекін, а десь сховалося Заборонене місто.


Якийсь час вони їхали мовчки. Обидва агенти хотіли поговорити багато про що, але зробити це потай було неможливо. Хоча Квітка лютні, здавалося, не звертала уваги на те, що відбувалося, вона була насторожена. Нік не відривав очей від незнайомої дороги, а Товариш сидів, поклавши руки на стегна, як той, хто хоче тримати в них ще щось, наприклад пістолет-кулемет Томпсона.


Через годину, після, здавалося б, нескінченної подорожі, що час від часу фарбується самотнім деревом, вони опинилися на місцевості, що складається з трохи горбистих пейзажів. Ознак життя майже було; Незважаючи на велику кількість китайського населення, вони зустріли тільки одного селянина. Яструби літали небом; далекі схили перетворилися на пагорби, і на гори. Ясунара заплющила очі.


Нік Картер глянув на неї в дзеркало; її гладке обличчя було чуттєвим навіть у спокої. Товариш відкрив рот, щоб щось сказати, але американець заперечливо похитав головою.


Нарешті, радянський агент більше не міг терпіти; Обернувшись, він глянув на жінку, яка ритмічно дихала.


«Пані… Дочка Дракона… Квітка лютні… Тобі зручно відпочивати?» Не отримавши відповіді, вона повернулася до Ніка: «Ми маємо будувати плани», - прошепотів він китайською.


Нік кивнув і відповів ледь чутним голосом, призначеним тільки для вух колеги:


«Наше маскування буде служити нам тільки доти, доки ми не досягнемо воріт»; напевно, якийсь стражник виявить наш обман.


-Ось так ось. Коли ми дістанемося туди, наш маскарад закінчиться. У цьому є свої переваги, але це надто поспішно;


Що нам потрібно, то це темрява ночі і діяти на свій розсуд.


-У нас немає часу. У нас є три можливості: перша - залишити її біля воріт і піти під тим чи іншим приводом. Ми навряд чи досягнемо успіху. Друге: ми сміливо йдемо вперед, обманюємо охоронця і дозволяємо йому вести нас прямо до боса, щоб він міг винагородити нас за спасіння її життя. Можливості ідентичні першому, якщо тільки ми не ризикнемо написати розповідь про якусь особливу місію. Третє: викрасти її, утримувати в заручниках і вести переговори з мандарином, поки ми не витягнемо його з його лігва. Мені це також не подобається. Мабуть, найкращий варіант – це сміливий обман.


«По-четверте… Один із нас може зрадити іншого», – припустив товариш, і Нік глянув на нього. Сказати охоронцеві, що він може розділити славу затримання іншого, який є не чим іншим, як злочинним шпигуном. Маскуючись, один із нас запропонує зустрітися зі шпигуном лише для того, щоб допитати його. Тоді зрадник обов'язково буде приведений до мандарин, тоді як інший буде скуто ланцюгом або чимось подібним. Отже, не-шпигун стає шпигуном і вбиває Мандарина під час слухання дуже швидко, перш ніж один з його вірних відрубує йому голову. Так що ми обоє помремо... але й Мандарин теж.


Нік мимоволі посміхнувся.


«Це складний план, але не менш ймовірний, ніж три інші». Насправді, щось подібне до цього могло спрацювати... Тільки те, що хоча б один із нас мав залишитися живим, бажано бігти, щоб мати можливість розповісти, що сталося.


Російський мовчки кивнув головою. Як і Нік, він не був із тих, хто шукає слави та прагне померти під час місії. Якби йому довелося померти, він би помер, але він віддав перевагу інакше.


«Мені здається, що, можливо, ми зможемо використати техніку обману, щоб урятувати нас обох… із терміновим посланням для мандарина», – продовжив Картер пошепки. Це має бути щось, що треба сказати самотужки; наприклад, що його притулок пронизане шпигунами.


Вони продовжували спроби уточнити щойно викладений план. Зустріч із Ясунарою, яка спочатку здавалася удачею, зрештою зірвала їхні первісні плани. Їм навіть довелося б модифікувати їхню примітивну версію, єдину, яка здавалася можливою перед запуском.


"Можливо, ми зможемо скористатися тим, що трапилося з літаком", - припустив Нік. Ми можемо винайти нового ворога для Мандарина та запобігти його майбутнім атакам. Ти хоч уявляєш, звідки це взялося?


"Він був російським", - з тугою зізнався інший. Я думаю, це було ніяково. Можливо, ми могли б сказати йому, що він був албанцем; Ми дамо їм привід подумати, - додав він бадьоріше.


Нік посміхнувся.


Сонна, Ясунара заворушилася; Агент AХ дивився на неї в дзеркало. Це було справді вишукано.


Коли він перетнув пророковану криву на карті пам'яті Ніка, шлях звузився. Вони пройдуть біля Пекіна і потраплять у ущелину, про яку іноземці нічого не знають. Випадково туди, хто потрапив, перевірять люди у військовій формі.


«Дочка богів прокидається», - прогарчав російський, коли машина рушила з нерівного пагорба.


Справді, Ясунара розплющила свої чудові очі і сонно посміхнулася.


"Ах, мої дракони, ми їдемо на гарній швидкості", - пробурмотіла вона. Я дивлюсь далі і бачу пагорб звивистої верби; з настанням темряви ми опинимося біля воріт Забороненого міста.


"Слава Будді", - чесно сказав Нік, і російська щось гортанно пробурмотів.


«Я безмірно збагачу тебе за послуги, які ти мені надав, – брязнув голос Ясунари. - Мій господар, Мандарине, належним чином висловить тобі свою подяку». Для Вонг Фата, - різко продовжив він, - нагорода, на яку він заслуговує; для цього нещасного Кван Тоо, стіни. Натомість вам, мої воїни, будуть добре служити. Ви побачите, наскільки велика велич Мандарина по відношенню до своїх вірних слуг.


"Мандарин мудрий і всемогутній", - пробурмотів Нік, думаючи про долю бідного монгола.


-Дивіться! Ущелина дракона, - раптом закричала жінка. О, тепер ми поряд з тобою, моє улюблене Місто.


Звісно, начебто вони багато разів бачили Заборонене місто, вони обидва прямували в тому напрямку, в якому Ясунара вказувала їх очима.


Перед ними лежала величезна ущелина червоної землі. За рядом голих дерев сліпуче яскраво відбивалося сонце. Він згадав легенду, прочитану багато років тому: «Золоті дахи, нефритові плитки, стіни рудуватого відтінку…» Заборонене місто, казка, що матеріалізувалась у межах Пекіна.


Дорога занепала. Ясунара, відкинувшись назад, обмахнулася віялом, дивлячись на Ніка.


"Ви добре поводитеся з американською зброєю", - зауважив він. Рідко наші співвітчизники виявляють таку майстерність у використанні подібних винаходів.


Нік спробував відповісти відповідним чином.


«Ми, Вартові, багато чого навчилися, щоб захистити китайську мову».


"Так", - схвалив товариш. Тільки так ми зможемо стати гідними служити йому.


"Ви добре відповідаєте, відважні захисники", - відповіла вона досить.


«Це єдино можлива відповідь, про Дочку Дракона…»


Селянин, що веде стадо кіз, схилив коліна під час проїзду машини; Ясунара відповіла жестом. Нік подумав, що може розглянути на пагорбі свічення чогось на кшталт бінокля. Незважаючи на прохолоду полудня, Ясунара мляво обмахувалася віялом.


Сонце сідало, але Заборонене місто не переставало світити, додаючи фарб чарівному обличчю Дочка Дракона. Товариш позіхнув; Нік випростався, щоб зняти напругу з плечей.


"Ви втомилися?" - Запитала жінка. І у вас є причина, тому що ви багато працювали, але сьогодні ввечері ви відпочинете, про що ніколи не мріяли. Ваші будуть дива іншого світу. Потерпи; ваше паломництво скоро закінчиться.


Нік подумав про Міські ворота, які, напевно, охоронятимуть охоронця, хоча Така не змогла пояснити заходи безпеки. Якщо їх спитають, їм доведеться якось уявити себе. У них було мало шансів вибратися з цієї пригоди живими, але Нік не особливо дбав про смерть; Тактика була марна, коли з нею мчав страх смерті.


Дорога пройшла через десятки складних звивин, поки, нарешті, у сутінках не перетворилася на рівну пряму, що ознаменувала кінець шляху. Перед ними світилася висока брама міста.


«Це брама раю», - пробурмотіла Ясунара. Подивіться на них і запам'ятайте… бо це останні двері, які ви побачите.


Нік обернувся, почувши жахливий тон її слів і побачивши в дзеркалі перетворене обличчя жінки. Товариш наслідував їхній приклад.


Преображений голос засичав. "Продовжуйте вести!"


-Чудово! - Стривожено і зніяковіло почав Нік.


"Роби те, що я тобі говорю!"


У руках цієї гарної жінки виблискував автомат 45 калібру.


"Дураки", - пробурмотіла вона. Ви думали, що зможете впіймати Ясунару? Тепер побачимо, хто викрадач, а хто жертва. Ви обидва помрете сьогодні ввечері, як вороги Мандарина!


Розділ 12


Обличчя Ясунари більше не було обличчям чарівної жінки, а обличчям торжествуючої відьми.


-РС! Нік Картер заперечив. Ви глузуєте з нас чи відчуваєте нас? Він стримав погляд на російську, яка, здавалося, збиралася сердито втрутитися. Ми наважилися на що?


«Надто сміливо», - засміялася вона. Настільки, що ви зрадили одне одного. Скромні гвардійці… ба! Ви шпигуни та вбивці; Мандарин із задоволенням дасть вам відповідну нагороду.


Товариш повільно обернувся до неї, одночасно потягнувшись до складок її блузки.


Ти помиляєшся, Дочка Дракона. Ми живемо тільки для того, щоб служити ...


-Якщо ти не будеш обережним, ви не проживете жодної хвилини.


Підніміть руки і тримайте їх вгору, доки я не дозволю вам їх опустити. А ви… тримайте обидві руки на кермі. Якщо ти хочеш померти прямо зараз, я принесу тобі задоволення; одного руху з вашого боку буде достатньо.


Похмурий профіль товариша здавався скам'янілим від гніву та розчарування. Думки Ніка металися: розбити машину, спробувати заволодіти пістолетом-кулеметом, занести так, щоб товариш міг його дістати… Але тоді вони, безперечно, видадуть себе. Вони повинні спочатку вдатися до обману, а до сили лише в крайньому випадку. В такому разі, можливо, краще використовувати беззвучний Hugo.


«Ти надто сувора, Дочка Дракона», – м'яко сказав Нік. Розкажіть, будь ласка, що ми зробили, які помилки зробили у відносинах з вашою найяснішою величністю. Тоді ми смиренно ухвалимо рішення не робити ту ж помилку в майбутньому.


Товариш мовчав, без виразу слухав.


"У вас немає майбутнього, мої помилкові друзі", - посміхнулася вона. Але щоб задовольнити вашу цікавість... Вартові Забороненого міста не сміють знайомитися з наложницями Мандарина, а тим більше з коханою. Коли їм пощастило бути допитаними, вони відповідають стародавніми формулами, які вимагають ритуального звичаю. Вони також не знайомі з використанням американської зброї та не носять шапки з хутра рудої лисиці, за винятком червня. Тобі слід бути обережнішим зі своїм одягом. Як тільки я побачив вас на майдані, у мене виникли підозри. Мандарин мудро наказав міняти кольори уніформи щомісяця. Це був недавній наказ, на жаль для вас, останнім часом багато його ворогів намагалися дістатися до нього через його гвардію. Тож я з першого моменту виявила у вас самозванців.


Товариш вилаявся російською, і Нік швидко втрутився, намагаючись приховати передчасний промах.


"Ну, як ви стверджуєте, ми не гвардійці". Але ми довели нашу дружбу. Нам потрібно було знайти спосіб зв'язатися з людиною, яку ми хочемо бачити своїм начальником, оскільки ми принесли їй повідомлення крайньої потреби. Ми вам це доведемо, якщо...


«Ти мовчатимеш і продовжуватимеш рух», - вигукнула вона. Збережіть свою брехню Мандарину і приготуйтеся до смерті.


Знизавши плечима, Нік продовжував вести машину. Стіни Забороненого міста були поряд; Незабаром вони зустрінуть людину, яку найбільше хочуть знайти, але обставини зустрічі будуть не такими, як вони запланували. Найбільше його дратувало те, що на смерть привела жінка, життя якої вони врятували.


Нарешті «Даймлер» подолав останній гребінь, і перед ними вимальовувалася дивна та безбожна споруда. Була вже ніч; темрява збільшувала таємничість цих легендарних дверей, оточених порожньою та похмурою атмосферою.


Вже не можна було думати про обман мандарина; вони мають діяти негайно. Нік глянув на російського, який непомітно кивнув, і пригальмував.


"Їдь до дверей; Зупинися, коли я тобі скажу, - наказала жінка.


Нік продовжував дуже повільно, розмірковуючи; «Зброя товариша мовчить; Вільгельмін обов'язково почують. Мені доведеться витягти Хьюго. "


Раптом він відчув укол посередині спини, що впиралася в оббивку. Наче він відчував те саме, товариш раптово струснувся. Ясунара злісно засміялася.


"Ні, дурні, вам не втекти". Зупинити машину.


Нік натиснув на гальма, заглушив двигун і спробував дістати стилет, але його пальці відмовлялися підкорятися йому. Товариш упав уперед, прочинивши рота, і залишився в такому положенні. Вони почули гудок, який видавався дуже далеким.


Двері відчинилися, і з'явилися двоє Стражів, форма яких дуже нагадувала їх, за винятком шапок із білого хутра. Маючи надзвичайно гостре чуття, Картер прояснив кожну деталь; Незабаром після цього маршуюча шеренга підійшла до нас. Було дванадцять китайців, одягнених як священики. Позаду них відчинилися ворота Забороненого міста, вітаючи двох ворогів Мандарина.


Кошмар раптово зніяковів, і, нарешті, Нік більше не бачив і не чув.


Він прокинувся, відчуваючи укус батога у своїй плоті. Він спробував підвестися і кинутися на нападника.


«Залишайся на місці», - заспівав пронизливий голос.


Той, хто щойно заговорив, мовчки ступив уперед. Це була примарна постать у вигляді скелета, в руці якої висів довгий чорний хлист. Нік дивився на нього.


Він був неймовірно високим, неймовірно худим. Помаранчево-зелений халат прикривав її дуже вузьке тіло. Його обличчя було злим; це виглядало як строгий череп, усипаний зморшками. З глибини очних ямок блищали жовті очі. У нього був великий рот із тонкими губами, скривлений у вічній злісній гримасі. Ніс був не більше ніж парою дір на трупному обличчі. Пергамент та суха шкіра покривали його лисий загострений череп. Колір його обличчя був болісного жовто-зеленого кольору, і він, здавалося, випромінював затхлий запах.


Ця людина, схожа на гнилий очерет, була легендарним Мандарином.


Нік важко підвівся на ноги, опираючись болю, що охопив його змучене тіло, і зустрівся з мандарином з гідністю, якого він не відчував.


«Що ж, осквернителі, - посміхнувся китаєць, - ви заслуговуєте на нагороду за все, що зробили сьогодні».


Тільки тоді Нік зрозумів, що його російський колега знаходиться в тій же склепінчастій кімнаті і дивиться на Мандарина.


"Ви скоро пошкодуєте про свою помилку", - холодно сказав агент AX. Де Ясунара, сліпа жінка, яка задоволена власною хитрістю дозволила собі влаштувати пастку для двох особливих посланців?


«Вітаю», - засміявся Мандарин зі звуком, схожим на шарудіння сухого листя. Вони дурні, але мають деяку дурну хоробрість. Не турбуйтеся про Дочку Дракона; краще думати про смерть. Ви помрете, і скоро, але спочатку вам доведеться відповісти на кілька запитань.


-Питань! - люто повторив Нік. Це ви повинні відповісти за таке поводження з нами. Його власна улюблениця, та, яка називає себе Дочкою Дракона, винна в тому, що ми прийшли сюди переодягненими, хоча нашою місією було запобігти змові на Його Превосходительство. Ви дійсно довіряєте тому, хто на це не заслуговує... Принесіть нам наш одяг, і ми відповімо гідно; інакше серед могутніх країн виникне гнів, і наслідки для вас, слуги народу, будуть катастрофічними.


"Дуже добре", - очі китайця заблищали. Настільки, що я укласти з тобою угоду. Продовжуй брехати, і ти помреш важко. Скажи правду, і ти житимеш у раю, який часто відвідують мої наложниці. Вибирай. Скажіть, навіщо ви прийшли до Забороненого міста… і скажіть правду!


Товариш гортанно загарчав; Нік засміявся.


«Ви наполягаєте на своїх нескладних думках». Я вам нічого не скажу, доки ми не поговоримо на рівних.


"Можливо, вам необхідно буде побачити і почути більше, ніж ми знаємо про вас, перш ніж ухвалити рішення", - сказав китаєць з неприємною усмішкою і ляснув у долоні.


Пролунав гонг; почувся дотик шовку, за яким послідував звук кроків. Незабаром з'явився Ясунара, одягнена в марлеву сукню, а за ним пішли чотири величезні монголи в одних пов'язках на стегнах і сандалях. Після тріумфального погляду на бранців жінка вклонилася мандарину.


"О, Уславлений, ось я в твоєму розпорядженні", - пробурмотіла вона. Яке твоє бажання?


«Моя добра права рука, ці люди хочуть, щоб я повірив у дивні речі про тебе», - посміхнувся череп. Я бачу, що нам доведеться їх урізати; так що ми всі насолоджуватимемося приємною розвагою. Прослідкуйте, щоб їх доставили до нашої… Зал Переконання, назвемо це так. І нехай Чжоу Чанг вшанує їх.


"Він чекає, мій пане", - відповіла Ясунара, очі сяяли від радості.


«Дуже добре, моя квітка». Він подивився на Ніка і Товариша з всепоглинаючим злобним поглядом. Тоді візьміть їх; Я прийду пізніше.


Ясунара ляснула; чотири монголи виступили вперед і частина стіни чарівним чином відкрилася, відкривши темний прохід.


Коли двох бранців безцеремонно потягли геть, Нік повернувся, щоб глянути на Мандарина, але поштовх змусив його, хитаючись, кинутися за товаришем. Російський дивно мовчав; звичайно, сказати не було чого. Якщо шпигун не вміє померти мовчки, він не шпигун.


Вони спотикалися через довгий лабіринт з кам'яними стінами і, нарешті, опинилися на відкритому повітрі, в нічному холоді, що мучив їх напівголі тіла. Через широкий рів був підйомний міст; за ним ряд невисоких будівель вишикувався біля внутрішньої міської стіни. Потім був ще один відкритий простір і, нарешті, високі зовнішні стіни. Під зоряним небом ховалося Заборонене місто, мов безмовний монстр.


Ще була можливість… До цього моменту їхні вороги могли знати лише, що вони не гвардійці. Неможливо, щоб Ясунара чув тиху розмову, яку вони вели у машині; шум двигуна та вітер запобігли б це.


Треба було виграти час, помолитися, щоб Така, де б вона не була, здійснила чудо.


Вони вийшли з нічного холоду та пройшли в інший прохід. Ідучи за безмовною Ясунарою, вони увійшли до квадратної кімнати з кам'яними стінами і високим заґратованим вікном. Навпроти головного входу були ще одні двері, набагато вужчі. Всі меблі складали широкий дерев'яний стіл та стілець, схожий на трон. За столом сидів невисокий масивний чоловік із порожнім обличчям. А на столі лежав предмет у формі коробки… мініатюрний магнітофон.


Розділ 13


Великі двері зачинилися за ним; монголи відступили, як кати в очікуванні наказів.


«От Чжоу Чанг», – усміхнулася Ясунара. Це ліва рука мандарину.


Ця людина ввічливо схилила голову.


«Ласкаво просимо», - відповів він спокійним та доброзичливим тоном. Будь ласка, підійдіть трохи ближче до столу. Тепер поговоримо; розкажіть нам щось про себе.


Товариш, крякнувши, плюнув на землю.


«Ми говоритимемо лише з Мандарином, а чи не з його слугами, і ми встановимо умови».


"Зрозумійте, у мене теж є наказ", - дорікнув його китаєць. Я допитую вас не за своєю ініціативою, і все, що я прошу вас, це честь цього несподіваного візиту.


"Не так вже й несподівано", - відповів Нік. Зрештою, це була головна повія цього будинку, яка нас сюди привела.


Хоча очі Ясунари спалахнули, вона нічого не сказала. Чжоу Чан підняв брови.


"Я розумію це", - визнав він. Але чому гвардійський наряд привернув її увагу? Хто використав його, щоб так маскуватися?


«Наша місія – лише наша». Ми хотіли поєднатися з мандарином та його справою. Ми говоритимемо з ним і тільки з ним... наодинці, а не в присутності його віроломних рабів.


"Ах, це зрозуміло", - погодився китаєць. Скоро до нас приєднається наш господар; тоді вони могли б подумати про те, щоб мати потрібну аудиторію. А поки дозвольте мені порадувати ваші вуха чимось дуже цікавим для всіх.


- спритними пальцями він ввів у дію магнітофон. - Щоб вони зрозуміли, що Ясунара не тільки гарна.


Машина тихо муркотіла; гул добре змазаного двигуна наповнив величезну кімнату. Почувся хрипкий голос товариша, що шепоче:


«Пані… Дочка Дракона… Квітка лютні… Тобі зручно відпочивати?»


По спині Ніка пробіг холодок. Поруч із ним застогнала російська.


«Ми маємо будувати плани», - продовжував ледве чутний механічний голос.


Почувся далекий голос, що лунав нечутний звук. Чжоу Чан поспішив збільшити гучність.


«... якийсь охоронець виявить наш обман».


Настала пауза.


«Коли ми дістанемося туди, наш маскарад закінчиться».


Записана стрічка продовжувала крутитись; Риси товариша виражали поразку. Нік відчув, як його м'язи напружуються.


«...тримайте її в заручниках і ведіть переговори з мандарином, поки ми не витягнемо його з його лігва...»


Чжоу Чан ще деякий час дозволив прокляттям бути почутими; нарешті, з сумним виглядом він похитав головою і вимкнув магнітофон.


"Я думаю цього достатньо". Інші це вже знають. Можливо, тепер ми почуємо правдиву історію вашого благородного візиту.


Росіянин знову плюнув на підлогу. - "Йди до біса."


«Це неправильна відповідь… Можливо, зручно побачити, що ховається за його чудовою зовнішністю».


Нік подумав, що у цієї людини має бути європейська освіта, як раптом китаєць вдарив товариша пазуром по очах. Російський відсахнувся з вигуком подиву; двоє монголів кинулися вперед, щоб упіймати його, схопивши його за руки.


Напрочуд довгі нігті дряпали область біля очей російської, і він лаявся і чинив опір. Знову і знову пальці карали його; На обличчі секретного агента з'явилися червоні штрихи.


"Я не можу помилятися", - із сумнівом пробурмотів китаєць. Замри, будь ласка. Його нігті вп'ялися в ліву скроню російської; серед крові, що хлинула, щось відірвалося. Ах, от і все… Я бачу європейське обличчя, – задоволено промимрив китаєць. Тепер ваша черга...


"Прокляття", - прогарчав Нік.


У той же час він кинувся головою на землю, так що монгольський страж, що його тримав, впав йому на спину. Несподіваним рухом американець знову випростався і вдарив китайця по обличчю. Інший монгол виступив уперед, він схопив його за руку і скрутив


. Перший, мстивий, зробив те саме з іншою рукою. Невблаганний кіготь китайця знову наблизився до обличчя агента, вдаривши його нігтями. Нік похитав головою; кров залила їй очі. Катування закінчилося так само раптово, як і почалося.


Ти теж, - дуже задоволено зауважив Чжоу Чан. - Приємно бути правим, чи не так? Він чемно запитав Ясунару, вираз задоволення якої було невимовно.


"Будь ласка, продовжуй, Чжоу Чан", - відповіла вона своїм чарівним дзвінким голосом.


«Негайно, о, Дочка Дракона». А тепер, шановні гості, другий етап нашого невеликого візиту. За його жестом міньйони відступили на крок. Вгадайка, в якій ми всі братимемо участь. Звісно, сподіваюся на перемогу. Хто ви? Англійці? Французи? Російські? Американці? Інші?


Я не маю проблем сказати вам, що, зі свого боку, я належу до Ла Гаррі. Скажіть, будь ласка, інакше вам буде гірше.


Обидва мовчали; навіть найдотепніша брехня не могла їх більше врятувати.


"Можливо, я зможу вам допомогти", - так само гладко продовжив китаєць. Це про AX, про яке нас так старанно попереджав наш добрий друг пан Юда? Він дивився на тіла бранців у пошуках символу, існування якого знав. Чи, може, та чудова російська організація, яку американці називають RSS?


Нік ніяково заерзав; здавалося, ніби підлога під її босими ногами нагрівається. Якби з'явився хоч Мандарин, він був готовий вдатися до того, що було прикріплено до його ноги, і вбити всіх одночасно.


«Я хотів би, щоб ви зізналися», - зітхнув китаєць. Наприклад, якби ви сказали мені все, що знаєте про інформаційні служби у вашій країні… навіть якщо це ще не все, щось, – продовжив він приємним тоном, – можливо, ми могли б позбавити їх від гіршого. Або навіть винагородити їх. Ви хочете грошей? Жінок? Ні? Мені шкода. Він продовжив із щирим жалем. Схоже, їм доведеться помучитися, перш ніж казати.


Підлога під його ногами була страшенно гарячою. Товариш рушив і відчайдушно подивився на Ніка, який тільки похитав головою. Він бачив, як напружилися м'язи щелепи російської. Нік ступив уперед: там теж було жарко. Коли він зробив крок убік, його приклад наслідував монгольський стражник.


Жар став нестерпним, давлячи на її ниюче тіло. Його ноги страшенно горіли. «Болі не існує… болю не існує… болю не існує… Краєм ока він помітив, що Ясунара задкує. Пекло, здавалося, горіло під його ногами. На невиразному обличчі Чжоу Чанга посмішка. Біль пробіг по ногах Ніка, який не міг утриматись від смішного танцю. Товариш корчився, не в силах контролювати себе.


А потім вони обидва почали рухатися одночасно; Російський та американський шпигун кинулися на стіл, їх два тіла та два розуми об'єдналися у спільній спробі кинути великий дерев'яний стіл у китайця та розчавити його своєю вагою.


Вони нічого не зробили, окрім як забили руки об меблі, які були прикріплені до підлоги. Чжоу Чан засміявся, відступив і зробив знак; монголи накинулися на двох бранців і повалили їх.


На одну жахливу мить Нік відчув, як його спина обпеклася, ніби його кинули в піч; потім він підвівся на ноги, щоб відчайдушно боротися. Найближчий до нього монгол прокляв його і спробував упіймати; Нік ухилився і стрибнув йому на спину, ніби хтось їхав на грубому коні. Інший упав; Нік стояв на спині, як західний вершник, притискаючи круглу голову так, що його плоске обличчя та оголені плечі притискалися до палаючої землі. Крізь спекотний туман він бачив, як товариш радісно стрибнув на іншого монгольського стражника, стискаючи його, як удав. Вили двоє чоловіків... і вони не були російськими чи американцями.


Несподівано порив свіжого повітря; хтось здавленим голосом крикнув:


"Ось воно!" Ось воно!


Нік катався по підлозі під двома монголами, збожеволівши від болю від ударів та спеки. Він боровся з марною енергією; Двоє його супротивників міцно притискали його до палаючої підлоги. Потім він знепритомнів.


Він не знав, чи минули миті, години або секунди до того, як його очі повернули зір, і він побачив прибульців. Тепер спека здавалася більш терпимою, якщо він не став несприйнятливим до болю. Ясунара глянув на двері, якими пройшли двоє інших монголів. Потім з'явилася примарна постать Мандарина, безшумно наближаючись до столу з батогом у руці. Двері залишилися відчиненими.


Він закричав, уважно оглянувши сцену. - "Вставайте, собаки!"


Монголи кинулися на ноги. Ніку вдалося стати на коліна, перш ніж він упав обличчям униз. Прихований своїм тілом, що зігнувся, він потягнувся до пов'язки на нозі: нищівний удар вдарив його по шиї ззаду. Потім величезні руки змусили його встати. Секретний агент голосно вилаявся; - відповів йому дзвінкий сміх.


Він похитав головою, щоб очистити свій розум, і човгав змученими ногами: так, підлога вже була прохолодніша.


"Ну, Чжоу Чанг?" Що принесла нам ця остання година?


Опитаний, засмучений, похитав головою.


«Нічого, окрім шуму та болю, мілорд». Досі вони залишаються непохитними. Я б порадив, про Уславлений, запропонувати їм передчуття їхньої долі; тоді, можливо, ми зможемо переконати їх, що краще зберегти життя.


«Так», - погодився трупоподібний мандарин.


Двічі грюкнувши в долоні, в кімнаті була невелика процесія. Двоє інших монголів прийшли першими; Кван Ту пішов за ним, його блузка була залита кров'ю, а голова опущена в невтішному стані. Потім з'явився ще один монгол, Вонг Фат, який спотикався і відчайдушно плескав губами, і ще один монгол. Потім Така… Така, її обличчя у синцях, її одяг у безладді, його очі опущені та непрозорі. Ще двоє монголів йшли попереду; за ними зачинилися двері.


Дивлячись на Таку, Ніка мучили його думки та спогади. Хоч би якою була його попередня поведінка, він не міг повірити, що Така могла зрадити його ще раз. Вони не знали ні часу, ні способу свого прибуття. Саме він переконав її повернутися до Міста.


Мандарин спитав. - "Ви знаєте цю людину?"


Нік думав, що питання було адресоване їй, але кістлявий палець кримінального авторитета вказав на нього і Кван Тоо.


"Ми зустрічалися", - погодився американець.


"За попередньою домовленістю?"


"У цьому немає сенсу", - зітхнув Нік. Ми зустрілися, коли ця сука підібрала нас.


Батіг ударив його в груди.


«Відповідай добре… Не ображай мене більше». Тепер ви побачите: що відбувається з цією людиною. Є багато відповідей для зрадників, ворогів та тих, хто не виконує мої накази. Ось один із них;


Уважно подивіться, щоб нічого не перестати бачити.


Він клацнув сухими пальцями, і чотири монголи потягли Кван Тоо. дико задихався, до дальньої стіни. Один із них притиснув руку до частини стіни; кімната рипнула, вся стіна ніби рушила, ковзнула вбік. Нік, не вірячи своїм очам, побачив, що ця явно кам'яна стіна була не більш ніж тонкою перегородкою. Справжня стіна, мабуть, внутрішня частина міста, була лише за кілька метрів від неї. Було розкидане каміння, а в стіні чекали заповнення чотири глибокі порожнини. Було очевидно, що раніше було ще чотири порожнини, оскільки було стільки прямокутних ділянок, схожих на вікна, замуровані цеглою. Не було жодних сумнівів у тому, для чого вони були потрібні.


"Давай, підійди ближче", - наказав Мандарін. Вам це буде дуже цікаво.


Один із монголів швидко вийшов із кімнати; Мандарин знову заговорив жахливим, як чаклунська пісня, голосом.


"Боягуз Кван Тоо, що ти можеш нам сказати?"


Обличчя бідного було маскою жаху; Він мовчки ворушив губами, похитав головою і сильно здригнувся.


-Ну що ж; наскільки це важливо. Мандарин знову ляснув у долоні.


Двоє монголів змусили Кван-Тоо зайняти одну з ніш у стіні. Той, хто пішов, повернувся з металевим відром та камінням. Нік шукав погляду Такі, намагаючись привернути її, і, нарешті, досяг успіху. Вона дивилася на нього з нескінченною любов'ю та розпачом; потім він трохи похитав головою і відвернувся.


Саме тоді Кван Ту відновив голос і закричав. Один із монголів ударив його по голові; потім той приголомшений звалився на внутрішню стіну ніші. Монголи працювали швидко та ефективно, складаючи каміння в один шар. Потім був сплеск мокрого цементу,


на яку вони помістили новий шар. Цемент та каміння, цемент та каміння. Кван То знову закричав; Його бачили, що копошаться над незавершеною стіною. Один монгол ударив його недбало, хоч і з великою силою; Кван Тоо з бурчанням вкусив його. Монгол знову вдарив його, той відскочив, вдарившись головою об далеку стіну. Бар'єр продовжував рости, стаючи все товстішим і товстішим; Кван Тоо шалено кричав. Цього разу вони дозволили йому кричати.


"Так краще", - схвалив Мандарин, посміхаючись. Хіба ж не так, Чжоу Чанг?


«Набагато краще, о, геніальний». Хіба ви не повинні це пояснювати?


Немов маючи на увазі свій сніданок, Мандарин пояснював Ніку:


- Раніше затикав їм рота, бо крик набридає. Але пізніше я виявив, що ці крики благотворно впливали на моїх слуг, що вони запам'ятовували крики та крики набагато довше, ніж будь-які мої повчальні проповіді. А тепер послухайте… Послухайте, як цей живий бутерброд реагує на свою заслужену долю.


На той момент Нік віддав би все, щоб оглухнути. Раптом фізичний біль залишив його; Він забув мету своєї місії та власне жахливе становище. Він міг тільки чути, відчувати і думати про той крик, який виходив із самої душі засудженого. Жахливий звук викликав відлуння і ще більше відлуння в кімнаті.


Голос затих тільки тоді, коли було встановлено останній великий камінь. Опинившись на місці, Кван То перетворився на мертве тіло, що безмовно кричало. Мандарин задоволено зітхнув.


«Нехай буде так з усіма боягузами, що заблукали і ворогами народу». Вам буде цікаво дізнатися, що лише на внутрішній західній стіні є сотня трупів. Зовнішній вигляд дуже старий ... Що до вас, друзі мої ... Якщо ви не вирішите говорити розумніше, ви скоро впертиметеся в західну стіну, де ваші кістки залишаться на довгі століття, в той час як Червоний Китай правитиме Світом. Він підготувався до відповіді. Немає коментарів? Я вірю, що вони заговорять, мої друзі; Вони скажуть мені, яким урядам вони служать, а потім підпишуть заяву, в якій зізнаються, що прийшли з наміром вбити друга народу, що є найжахливішим злочином.


Думав, що така тема могла говорити про злочини. Нік глузливо засміявся. Один монгол завдав жорстокого удару йому в рот.


"Ааааа!"- Ясунара із задоволенням зітхнула.


Товариш загарчав. - "Підлий звір!" З якими людьми ти товаришуєш?


Інша рука вдарила його по обличчю. З рота російського текла кров, але очі залишалися холодними та прохолодними.


«Ні, нехай каже, – м'яко наказав Чжоу Чан. - Мені дуже шкода його образ, але його інтерес до «людей» приваблює мене. Невже це російський товариш? Розкажи нам, друже; Ми дуже захоплюємось вашою країною.


Мандарин дивився на товариша, який мовчав.


-Говори! Батіг ударив по тілу російського. Говори! Ні? Що ж, тоді ти говоритимеш!


Батіг був обгорнутий навколо шиї радянського секретного агента, а потім туго натягнутий. Товариш, захлинаючись, намагався витягти його, широко розплющивши очі і висунувши язик. Смикаючись за петлю, він похитнувся. Нік стрибнув на нього; Він гарячково намагався відкрутити батіг. Неминуче монгол пішов за ним і потяг його, незважаючи на його опір.


"Ах, вірність!" Чудова якість, - засміявся мандаринка.


З хрипким звуком російська впала на коліна. Батіг дуже повільно зіскочив з його шиї. Обличчя товариша було спотворене болем; його дихання було різким і болісним.


"Можливо, настав час для іншої розваги, поки лицарі одужують", - припустив Чжоу Чанг, дивлячись на Таку.


Нік напружився; він повинен знайти спосіб допомогти їй ... але як?


«Чудова Така», - промуркотів Мандарин. Так; настав час звернути на це увагу. Вона повернулася до нас без нашого прохання, і ми належно подякуємо їй.


Lotus Bud, ти знаєш цих чоловіків? Підніміть голову, коли ваш господар заговорить із вами.


Вона підняла очі і дивилася на Мандарина.


"Ні, я їх не знаю".


Був чутний сміх Ясунари.


"Це не те, що говорить Акітаро".


Очі дівчини розширились.


"Так, маленький бутон лотоса". Він здивував вас, коли змусив вас запитати себе? Я знаю, що ви бачили цих чоловіків, принаймні одного з них, а можливо, обох. Розкажіть нам, що ви знаєте про них.


"Акітаро - брехун і нікчемний", - глузливо сказала Така. Я сказала і йому, і Ка Танакі, що бачив агента AХ у лазні, але цим двом дурням не вдалося його вбити. Я ніколи не бачив цих чоловіків.


"Подивися на них як слід, Така", - прошипів Мандарин. Підійдіть до них ближче, уважно подивіться на їхні обличчя та розкажіть нам, що ви бачите. Можливо, буде важко розпізнати риси його обличчя у такій великій кількості крові. Давай, Така!


Вона повільно зробила крок уперед, зупинилася перед Товаришем і глянула на його розбите обличчя. Вона повернулася, щоб глянути на Ніка, і раптово гнівний похмурий погляд спотворив її риси.


Вона закричала. - "Чому вони мене так мучать?" Я була вірна, завжди вірна. Це не так! Жоден із цих чортових хлопців не той, хто там був


Я казала. Де на тілі витатуйовано сокиру? Скажіть мені, пане! Акітаро ... який брехун! Він нічого не знає. Але це ти… ти і ти! Вона кричала на двох бранців. Якби ви, наймані вбивці, не прийшли сюди, нікому б не спало на думку накласти на мене руки. Я вперше бачу вас, сволота, і Будда шкодує, що я вас тоді не бачила! Вона сильно вдарила російського агента ногою.


Ясунара засміявся; один із монголів дозволив собі щось на кшталт схвального гарчання. Товариш прокляв Таку.


-І ти! Вона обернулася до Ніка, її очі світилися любов'ю, смертю та болем. Ти дорівнює іншим. Чому вони прийшли занапастити мене? Чому? Чому?


Вона вдарила маленькими кулаками по животу Ніка, який мимоволі взяв її за руку; потім вона залишила щось своє. За тебе я мушу постраждати… за тебе, ненависний іноземець! Вона дряпала його плече, кричачи. Заради тебе я маю померти! Через тебе! Дуже тихим голосом вона додала щось англійською. Не намагайся мені допомогти, дай мені померти, я люблю тебе. Потім вона встромила свої маленькі зуби йому в плече.


Нік ахнув і обхопив його за плече вільною рукою, інша ще висіла поруч, щоб не відбити атаку. Не дивлячись на нього, Така відсахнулася від нього.


"Можливо, ми неправильно оцінили маленьку Таку", - мелодійно розсміявся Чжоу Чан. Перевіримо зі стіною?


"Добре, але скоро; Це мене втомлює", - сухо сказав Мандарин, ляскаючи в долоні.


Чотири монголи вийшли вперед, щоб схопити Таку, яка спокійно і гордо пішла за ними до стіни. Стоячи обличчям до ніші, він повернувся до зловісного Мандарина.


«Будда стане свідком того, що ви робите, тому що ви злий, а я невинна».


«Вона невинна, друзі мої, – сказав китаєць. Чи дозволять вони її замурувати? Розкажіть нам, звідки ви та хто ви.


Нік подивився на Таку, відчуваючи бажаний предмет у руці. Він не міг дозволити їй померти.


-Невинна. Товариш ледве підвівся на ноги. Нічого не вийде, якщо її замурують у стіну.


"Отже, вони не хочуть, щоб вона померла?" – весело запитав голова секти. У такому разі поговоримо.


«Нам нема чого сказати», - сказав Нік. Але не вбивайте її.


Його серце боліло, і він відчув, що тремтить.


"Тоді поговоримо".


Після чергового мовчання Мандарин знову ляснув у долоні. Без сторонньої допомоги Така увійшла до ніші.


Кричачи щось незрозуміле, Нік кинувся вперед; дві величезні постаті впали на нього і тримали його. Він не міг поворухнутися чи наважуватися говорити. Він чув, як вони говорили до нього:


"Розкажи нам, хто ти". Розкажіть нам, звідки ти. Скажіть, хто тебе надіслав. Розкажи... розкажи...


Тим часом він гарячково боровся, знаючи, що не може допомогти, не відповісти. Жахлива процедура була ідентична, крім того, що Така мовчала. Камені накопичувалися; цемент виливався. Сидячи на спині Картера, хтось викрутив йому руку; він стиснув кулак. Використати зараз? Вбити, можливо, одного або двох монголів, все це не допоможе врятувати Таку... Коли він найменше був схильний до розрахунку, він був змушений це зробити. Вбити Мандарина… Скільки у нього було охоронців? Чотири... шість... вісім... десять. Надії не було.


І все ж він лаявся і чинив опір, вимагаючи звільнити Таку, хоч і відмовлявся вести переговори. Стіна доходила до безтурботного та спокійного обличчя молодої жінки; він бачив, як вона приклала руку до рота.


"Я помру щасливою у своїй невинності", - сказала вона і щось проковтнула.


Потім вона замовкла; стіну було завершено.


Нік уткнувся обличчям у ще гарячу підлогу. Така змогла використати одну з речей, які він їй дав, думаючи, що їй ніколи не доведеться використовувати її… смертельну капсулу у разі нагальної потреби.


Жахлива потреба… Йому хотілося плакати. Знову пролунав звук ложки об камінь, і в кімнаті запанувала тиша.


Нарешті мандарин заговорив напрочуд невпевненим тоном.


"А тепер ви говоритимете, вороги Будди?" Після мовчання він продовжив. Все нормально; ми маємо більше для вас. Стіна чекатиме; Вони вже проситимуть Бога про милість за те, що їм доведеться винести.


-Спеціальність будинку? Чжоу Чанг усміхнувся.


Череп мандарина кивнув головою. Очі Ясунари спалахнули безбожним захопленням.


Вона цвіркнула: - «О, найуславленіший і одухотвореніший з майстрів!» «Нарешті черепахи!»


"Черепахи", - погодився Мандарин, ще раз плескаючи в долоні.


Чотири монголи вийшли, щоб схопити полонених; двоє інших рушили відкривати та закривати ходу. Радісний сміх Ясунари луною пролунав по кімнаті.


Розділ 14


Серед вишукувань східних тортур, Черепахи були новинкою для Ніка, який знав майже всі з них. Підійшовши до кам'яного залу, Чжоу Чан відступив убік, оголосивши:


«Це акваріум благородного мандарина…»


Там не було жодних меблів, не було ні дверей, ні вікон. Єдине, що здалося йому знайомим – це ніші у стіні. Хоча це був досить великий шматок, майже не було місця для чогось, крім величезного резервуару із зеленою водою, що піднімався в центрі. Нік відчув, як його серце тьохнуло, а росіянин поруч з ним напружився.


Це був товстий та міцний резервуар, добре поставлений на чотирьох сталевих балках. Сходи, що підтримуються резервуаром, дозволяли прибирати його і годувати тварин. Сходи закінчувалися платформою, укладеною в товсту вигнуту металеву стіну.


Незабаром Нік зрозумів чому: монстри, що плавають у каламутній воді, були жахливими. Здавалося неможливим, щоб черепаха могла бути такою величезною; Їх було четверо, розміром із майже дорослого крокодила, з неруйнівними панцирями та грізними щелепами. З їхніх опуклих зелених голів виділялися мертві очі, тоді як голодні вони плавали в пошуках їжі, якого не могли знайти.


Чи були ці звірі м'ясоїдними? Якщо їм не було надано іншого корму, безсумнівно.


"Добре... вони голодують", - задоволено засміявся Мандарин.


«Але вони з'їдять їх дуже швидко, і все закінчиться дуже швидко», - стурбовано помітила Ясунара.


"Не бійся, дочко моя". Я не хочу, щоб наші гості ще вмирали; Ви повинні спочатку відповісти на запитання. Тоді вони благатимуть мене дозволити їм померти... Ні; мої черепахи повинні спочатку з'їсти закуску, вони не подавляться основною стравою. Іноді мені подобається спостерігати, як вони грають з їжею. Бері Вонга Фата, - наказав він одному зі своїх монголів. Він виступатиме у ролі видовища для наших тихих гостей.


Вонг Фат почав благати; Ясунара схвильовано підійшла до бака.


«Чи Вонг Фат буде розплачуватися за свою дурну боягузтво?»


-Точно. Приходьте подивитись; Чжоу, пані, мої раби. Ближче, то вони краще бачать. Вони побачать, що ці голодні щелепи можуть зробити з м'яким уразливим тілом чоловіка.


Біля підніжжя сталевих сходів величезне тіло Вонг Фата затремтіло. Монгол прикрив рота, з якого долинали тільки приглушені стогони жаху. Тим часом він закрутив руку за спину.


Нік і російська подивилися один на одного. Здавалося, що місія добігає кінця, але в американця все ще залишалося дві карти в рукаві. Йому була потрібна можливість їх використовувати.


Раптом товстунові вдалося прибрати руку, що прикривала рота, і заволав:


-Ні-ні-ні-ні-ні!


Його губи були вкриті піною; крик став безладним і нарешті затих.


"Кидайте всередину", - наказав Мандарин. Він прокинеться у воді.


Ясунара радісно посміхалася. Бажана нагода прийшла; Нік знав, що товариш готовий був скористатися цим. Він уже знав російську мову достатньо, щоб знати людину, здатну загинути в бою, не здригнувшись і не поступившись.


Непритомний Вонг Фат був мертвим вантажем, і двоє монгольських стражників, незважаючи на їхню брутальну енергію, безуспішно намагалися підняти його короткими сходами.


"Слабаки!" Їм потрібна допомога? Мандарин усміхнувся і клацнув пальцями.


Двоє інших прийшли на допомогу своїм товаришам. Черепахи, що звикли до того, як їх годував господар, плавали по колу біля сходів; всі погляди були прикуті до жахливої сцени. Мета, яку шукав Нік, була майже у полі зору.


Він напружив м'язи і рвонувся вперед; Лівою рукою він збив монгола, що стояв біля дверей, правою відштовхнув Ясунару. Тільки тоді він натиснув на крихітний гачок спуску того, що тримав у руці; з різьбленої рукояті виступало коротке лезо стилету. Це був Х'юго-молодший, менший і коротший за його улюблений нож, але майже такий же ефективний, як і він сам. Ясунара з вереском врізалася в скляний резервуар і звалилася на землю. Нік стрибнув на високого мандарина і врізався йому в горло. Перш ніж китаєць встиг відійти, він схопив його за горло; хлист покотився по підлозі.


Він чув, як товариш з радісним криком нападає на монгола, що охороняє його. На сходах четверо монголів, що несли Вонг Фата, завмерли.


Трупний Мандарин перекотився між арками, виплутуючись з мантії;


Нік, не відпускаючи його шиї, перекотився на спину. Жахливий череп був у дюймах від його обличчя; вигнутий кинджал зашипів у повітрі, як змія. Йому вдалося вивернутись і встати.


У цей момент Вонг Фат зі стоном прийшов до тями, і перше, що він побачив, була голодна черепаха. Він видав жахливий крик, що пронизав барабанні перетинки. Побачивши на сходинку вище ногу в сандалії, він притулився до неї з силою, народженою відчаєм. Разом вони з монголом звалилися зі сходів; його величезне тіло з величезним ударом обрушилося на двох інших. Це стало неймовірним безладдям тіл і кінцівок, через які Товариш стрибав між захопленими криками та завданням ударів.


"Чжоу Чанг, Чжоу Чанг!" - Закричала Ясунара, встаючи.


"Ах так, Чжоу Чанг!" - повторив російська, ляснувши двома монгольськими головами. Де цей усміхнений негідник із жіночим голосом?


У відповідь пролунав брязкіт сталевих дверей. Товариш накинувся на Ясунару і безжально стиснув її.


"А тепер, Лютня, Дочка Дракона... Донька Погані!"


Вона відчайдушно штовхала його ногою; потім вона встромила свої маленькі зубки в передпліччя російського, який завив від гніву і болю. Потім, вилаявшись, він сильно вдарив її по підборідді. Жінка незграбно впала і нерухомо лежала на землі. Потім російська звернула свою увагу на монгола, що кинувся на Ніка; Він підняв його і закрутив у повітрі.


Перед Ніком Картером скелетоподібний Мандарин рухався як тінь із кинджалом у руці. Ніку, який не любив тривалих вбивств, було достатньо: знеоруживши китайця, він підняв стилет для останнього удару... і кинув його на землю. Раптом він відчув необхідність вбити цього беззбройного звіра голими руками.


З диким тріумфальним криком товариш кинув монгола в бак. Відбулося відчайдушне збовтування води, а потім перелякане обличчя негідника піднялося на поверхню, шукаючи сходи, щоб знову зникнути перед нападом жахливої черепахи. Крик монгола заглушив булькання; Бульбашки та червоні струмені крові наповнювали зелену воду. Інший монгол, який був свідком цієї сцени, навіть не побачив кулака російського, який ударив його між очима і повалив на тіло Вонг Фата. Тоді товариш кинувся на допомогу своєму американському другові.


Ніку не потрібна допомога. Він і Мандарин збентежено скотилися в обіймах смерті; руки секретного агента стиснули худу шию Ла Гарри, ігноруючи його запеклу боротьбу.


Коли тиск нарешті спав, Мандарин назавжди залишився нерухомим.


Задихаючись, Нік випростався, весь у поті. Побачивши Хуго Юніора, він вирушив його шукати… якраз вчасно. За кілька футів від нього товариш бився з товстим монголом, нездатним перешкодити іншому стрибнути на Ніка. У цей момент Картер підняв стилет і встромив його в груди нападника, який з подивом упав.


Нік швидко схопив батіг, який упустив Мандарин. Потім він озирнувся; вцілілі монголи впали на землю. Мандарин, імператор Забороненого міста та душа Кігтя, лежав мертвим на землі, а над ним височів м'язистий силует людини, що тримає батіг.


«Нагорі», - наказав Нік, клацаючи їм над їхніми головами. Ваш господар мертвий. Двоє з вас… візьміть його труп і киньте його черепахам, вашим улюбленцям. Ідіть!


Коли він знову клацнув батогом, двоє з них скочили на ноги, як автомати, підняли огидний труп, підняли його сходами і кинули в резервуар. Серед вируючої води черепахи грали з їжею.


«А я маю бути безжальним», - засміявся Товариш. Навіщо ти це зробив?


«Бо у мене жахливе передчуття, що ця людина здатна воскреснути з мертвих». Здавалося, він помирав раніше багато разів.


"Я поділяю твої почуття", - погодився російський, який обережно зняв стилет з трупа монгола. Ми повинні зберегти цю дуже корисну зброю.


-Підемо звідси. Я не знаю, де буде Чжоу Чанг, але якщо ми не поспішаємо, він скоро повернеться з військами. Нам ще доведеться пройти довгий шлях.


Товариш направив стилет на тремтячого Вонг Фата.


- Виходь із дірки, товстун; Якщо ви нам допоможете, ми не змусимо вас схуднути. Ви виведете нас звідси.


Вонг Фат вийшов із ніші.


«Так, так, але треба поспішати!» - пробурмотів він. Якщо вони нас зловлять


суд дванадцяти священиків із дванадцятьма ключами буде проти нас. Швидше швидше ...,


"Куди, дурний шарлатан?"


Слухаючи їхню розмову, Нік подумав про доцільність взяти з собою вигнутий кинджал мандарина, але вирішив, що від цього буде мало толку, і його також відштовхнула ідея доторкнутися до нього. Товариш ніс стилет; у нього був батіг. Підійшовши до Ясунари, він перекинув її через плече; вона була легкою, як мішок із пір'ям.


"Навіщо ви її тягнете?" - прогарчав російський.


«Вона може стати в нагоді як заручниця».


«Можливо ... треба йти». Веди нас, товстуне, і якщо ти колись закричиш, це буде востаннє, я тобі обіцяю.


Уцілілі монголи залишалися нерухомими, немов у трансі. Нік вийняв ключ із дверей і замкнув їх, проходячи повз; неможливо було передбачити, як довго вони залишатимуться у цьому стані.


Таким чином вони просунулися через лабіринти до Північного коридору та підземного ходу. Десь у надрах міста задзвонили гонги; Вонг Фат благав Будду захистити його, і товариш переконував його. Нік мовчки пішов за ними, гадаючи, що приготував для них злий Чжоу Чанг, що посміхається, і де він знаходиться.


Розділ 15


Коридор, яким їх провів Вонг Фат, був довгим, темним і заплутаним. Пройти було б неможливо, якби не факели, що горять, розташовані приблизно через кожні десять метрів. Мох покривав стіни.


«Поруч має бути вода», - пробурмотів Товариш із луною в голосі.


«Так, річка», – погодився Нік. Я думаю, тут має бути підземний розвантажувальний майданчик, пам'ятаєш? Він відповідає карті та є прямим виходом до річки.


І все-таки вони не чули ні звуку води, ні шуму, окрім зітхань Вонг Фата та луни власних кроків. Раптом вони опинилися на роздоріжжі тунелю; Після деякого вагання Вонг Фат зазначив, що їм слід повернути праворуч. Нік кивнув; вихід до річки мав бути у цьому напрямі. Ознак переслідування був; перспектива свободи вимальовувалась перед ними, і Картер, несучи з собою Ясунару, відчув себе відпочившим, хоч і майже виснаженим. Звісно, ті самі відчуття пережив і росіянин. Нарешті вони пройшли через двері, і холодне нічне повітря вдарило їм в обличчя. Вони були всередині печери з вологими мурами.


Але тільки-но вони просунулися на кілька футів, як різні прожектори, розташовані під різними кутами, прорвалися крізь темряву і засліпили втікачів своїм поглядом. Усіх їх спіймали, як мухи, посеред інсектицидного дощу.


"Не стріляйте, - почувся розумний голос Чжоу Чанга, - ви раните Дочку Дракона".


Вонг Фат застогнав. Нік і товариш відчули гіркий смак поразки, коли вважали себе такими близькими до звільнення; це було неважко зрозуміти. Чжоу Чан знав, що вони пройдуть через цей вихід, який був єдиним, крім вхідних дверей, що охороняються. Таким чином, він чекав їх удосталь озброєних людей і ліхтарів.


-Ми попалися. Стюарт, - гірко пробурмотів російський. Ми намагаємось втекти?


-Ні, зачекайте. Якщо нам доведеться померти, ми візьмемо з собою цього мерзотника Чжоу Чанга, де б він не був.


Наче у відповідь на його слова знову пролунав культурний голос китайця.


«Трохи інформації, шановні відвідувачі… Ви повинні знати, що на вас направлено шість кулеметів 50 калібру. Наприкінці цієї печери, довжиною близько ста метрів, є висхідний тунель, а за ним – високі дерева. які можуть надати притулок. Однак снаряди, швидше за все, рознесуть їх на частини перш, ніж ви просунетеся на метр. З іншого боку, якщо вони залишаться на місці, правоохоронці шукатимуть їх. Запевняю вас, що ми могли б убити їх прямо зараз, але ми вважаємо за краще почекати; вбивці нашого мандарина заслуговують на те, щоб понести тисячу і одну смерть за свої мерзенні дії. Хоча вони можуть переконати наступника мандарина, цього нікчемного слугу, дозволити їм жити... один день, один тиждень, кілька місяців. Хто знає? Все залежить від удачі... та вибір за вами.


Вибору не було, і Вонг Фат, який знав це, втративши розум від глузливих інтонацій у цьому голосі, видав нелюдський крик і позадкував. Миттю півдюжини кулеметників разом із оглушливим ревом почали вогонь. Це було водночас жахливе та заворожливе видовище; свинець зашипів, пронизав і вдарив; Здавалося, він з'явився з нізвідки і розірвав товсте тіло Вонга Фата, який навіть не встиг закричати, як перетворився на шматки. Затамувавши подих, Нік відвернувся.


Розряди припинилися, хоча їхня луна повторювалася ще довго.


Товариш швидко вилаявся; Ясунара заворушилася, прокидаючись. Нік стиснув чутливий нерв, і жінка знову впала.


"Сподобалася демонстрація, друзі?" - Запитав голос Чжоу Чанга, але вони проігнорували питання.


"Як ви вважаєте, звідки цей голос?"


- Зверху той гаданий вихід, якого я, до речі, більше не бачу.


"Я теж, але ми знаємо його зразкове місцезнаходження". Ми йдемо туди під захистом цієї Дочки Диявола.


Вони обережно рушили вперед, тримаючи між собою м'яке тіло жінки.


"Замріть!" - скомандував голос. Негайно звільніть Дочку Дракона. Вони не можуть сховатися її тілом відразу з усіх боків, від усієї моєї зброї.


«Товаришу, не думаю, що це спрацює», - прошепотів Нік. Давай спробуємо щось ще... вбити його.


«У такому разі у нас буде лише одне». стилет і батіг. Один з нас може вибратися звідси, сховавшись за нею, і це має бути ви, оскільки ...


-Ні; Мене цікавить не лише вихід на вулицю. Я хочу вбити Чоу, який по-своєму небезпечний як мандарин. Давайте спробуємо витягнути його... і помремо в бою, а не в якійсь камері тортур і не тікаючи, як щури.


"Добре сказано, мій друже!" Ви ведете переговори», – схвалив росіянин.


«Візьми її за горло», - сказав Картер, коли Ясунара знову прийшла до тями.


Помітивши, що відбувається, жінка посміхнулася.


"Отже, тепер ви, свині, помрете


"І ти з нами", - спокійно відповів Нік. А тепер заткнись, у нас є справи. Чжоу Чанг! Покажи себе; ми розберемося з вами.


"Яку угоду вони можуть укласти?" Сміявся китаєць у відповідь. Я знаю, що вони більше не визнаватимуть правду. У них є лише одна альтернатива: стояти і чекати чи бігати та жебракувати.


«Отже, тобі все одно, що станеться з Ясунарою?» Тобі все одно, чи помре вона? Я впевнений, що вона тебе дуже турбує. Покажіть себе і близько, щоб ми могли розумно розмовляти; інакше ми зламаємо їй шию. Ми не вдаємо, Чжоу Чанг; ми ненавидимо цю жінку і бажаємо їй смерті; Якщо ви затримаєтеся на мить, вона буде задушена до смерті.


Товариш стиснув горло китаянці, яка кричала, як приречена душа. Дивне ремствування піднялося з тіней, як хор інших душ у муках. Нарешті з темряви пролунав голос, схожий на голос священика під час меси:


"Покажи себе, поганий наступник Мандарина". Якщо Небесна Квітка отримає якусь шкоду, ти теж помреш. В ім'я Будди, виходьте, як ми!


З пістолетом 45-го калібру Чжоу Чанг вийшов із тіні в далекому кінці печери і повільно рушив до них. З тріумфуючим вигуком товариш відпустив Ясунарі шию; він відсмикнув руку, і стилет полетів повітрям, як стріла, випущена з лука. Чжоу Чан, з виразом жаху на обличчі, спробував уникнути цього, кинувшись на коліна, але він не зміг запобігти проникненню леза в нього з правого боку зверху. З криком він висмикнув ножа.


Нік відчув, як корчиться Ясунара; Раптом він побачив, як вона витягла зі свого одягу вигнутий кинджал, схожий на кинджал мандарина, яким вона спробувала його поранити. Перш ніж вона змогла повторити це, Нік збив її з ніг, вдаривши по скроні.


Декілька речей сталося майже одночасно; Товариш отримав удар від Ясунари в кісточку; виявилося дванадцять силуетів у мантіях і капюшонах. Жінка побігла до них із простягнутими руками. Дванадцять дивних чоловіків були однакового зросту і однакових характеристик: гладкі обличчя, блискучі лисі голови і великі ключі, що бовталися над їхніми грудьми. Нік задумався, чи були вони агентами Кігтя чи, можливо, щирими віруючими, які несвідомо служили цілям Мандарина. Ким би вони не були, вони утворили захисне коло довкола Ясунари, але не намагалися атакувати Ніка чи російського. Вони підняли праві руки на знак благословення, і вона вклонилася з дивною смиренністю.


Ставши навколішки, Нік зірвав пов'язку зі своїх ніг і витяг довгасту капсулу. Гвардійці вже були біля них, швидко оточили їх із гвинтівками в руках. Голос Чжоу Чанга, набагато менш приємний і розмірений, ніж раніше, пролунав ще раз:


- Швидше, стійте в черзі на страту.


Пальці Ніка відчайдушно смикнули за газову капсулу, що застрягла. Можливо, крихітний механізм пошкодили пил та піт.


Два секретні агенти подивилися один на одного.


"Стюарт, я знаю, що ми зараз помремо", - прогримів російський. Я хочу, щоб ви знали, що я X-17 і колись я був твоїм заклятим ворогом, але тепер ні.


Ви мужня людина. Ми більше не зможемо говорити, тому ви повинні зрозуміти, про що я говорю.


«Я розумію, мій друже». І спасибі; Мені було честю працювати з вами.


Товариш посміхнувся з майже щасливим виразом обличчя. Гвардія підняла гвинтівки.


"До побачення, Стюарт", - прошепотів російський.


"Остання спроба", - запропонував Нік Картер. Ми відправимо пару до дідька.


Закинувши голову, товариш засміявся.


«Нехай ми і там попрацюємо разом!»


Розділ 16


Чжоу Чан так і не наказав, який збирався віддати.


Мандаринський батіг, яким володів Картер, літав, як кобра, коли він атакував і обвивався навколо найближчого стражника, обертаючи його та вириваючи зброю з його черствих пальців. З переможним бойовим кличем Товариш блискавично кинувся у бій. Він закружляв, як дзига, розбив кулаком обличчя охоронця і відібрав у нього гвинтівку. Дві інші гвинтівки безрезультатно викидали вогонь; мети більше не було. Два приклади рушили одночасно, і двоє охоронців упали; Все це тривало кілька секунд, але найстрашніша загроза все ж таки залишалася: снаряди п'ятдесяти калібру.


Ясунара та її дванадцять первосвящеників були знерухомлені; Кричачи від люті, Чжоу Чан вистрілив з пістолета, але два секретні агенти, діючи в повній згоді, вже лежали обличчям униз на землі і стріляли в промені прожекторів. Один із них вийшов розбитим; частина печери була у тіні. За цим відбивачем пішов інший, поранений кулею Товариша; Ясунара та її жерці бігли серед тріпотіння одягу. Один або кілька кулеметів почали стріляти, але не за силуетами Ніка та російської, які не були видно.


-Припинити вогонь! - крикнув Чжоу Чанг. Зачекайте, доки Дракона не залишить печеру!


Нік тричі вистрілив у джерело його голосу і із задоволенням почув крик. Стоячи навколішки в закривавленому костюмі, Чжоу, своєю чергою, вистрілив; Нік, ухиляючись, продовжував бігти, намагаючись відкрити капсулу, що заклинила.


Товариш, крутившись, як дервіш, пригальмував, щоб вистрілити в групу священиків, що біжать до невидимого виходу. Один із них із криком упав; Товариш радісно заревів. Нік, що продовжував свій біг до гирла річки, де було видно півколо тьмяного світла, врізався в Ясунару; потім він схопив її. Два священики кинулися їй на допомогу; Нік тримав її однією рукою за спину і розмахував рушницею, прикладом якої він їх відбивав. Краєм ока він побачив, як Чжоу Чанг звалився на землю, впустивши пістолет. Товариш прийшов на допомогу Ніку, якого оточили священики.


Ясунарі вдалося звільнитися, встати і втекти, за нею пішла російська. Гонги забили на сполох; Непомітна серед шуму і сум'яття священиків, що тікають, жінка витягла кинджал. Товариш наздогнав її і поклав у смертельні обійми. Декілька фігур увірвалися в двері коридору; Нік упустив незаряджену рушницю і ще раз спробував задіяти капсульний механізм. На цей раз йому це вдалося; зірвав захисний ковпачок і закричав, затамувавши подих:


"Товаришу, тримайся!"


Але товариш не міг втекти. Зловлена його обіймами, Ясунара знову і знову встромляла лезо свого кинджала в його тіло. Потім російський важко зітхнув і обома руками обійняв її за шию.


"До побачення, дочка диявола", - сказав він дивно тихим голосом.


Урочиста усмішка жінки перетворилася на гримасу жаху; Хоча життя секретного агента вислизнуло через його травми, він не послабив тиску. Вони обидва впали разом.


Нік кинувся на них, намагаючись вирвати руки свого напарника з горла Ясунари, але безуспішно. Смертоносний газ уже наповнив повітря підземної печери; Дочка Дракона помре разом із товаришем. Пролунав скрип; Тільки тоді російська відпустила її і вона зісковзнула на землю, зламавши шию, як дерево, що падає, російська теж впала.


-Товариш


- пробурмотів Нік, стаючи поруч із ним навколішки. "Стюарт... ти з честю виконав". Дякую ... мій великий ... друг


От і все. Товариш заплющив очі і мовчав. Нік на мить взяв його за праву руку; потім він підвівся і побіг. Майже стрімголов, він кинувся в тьмяне природне світло, що сяє на дні підземного світу; священик притис руки до горла і впав, задихаючись.


Хор незгодних криків піднявся з глибини печери; вони також перестали дихати.


Більше не було часу думати про мертвих або навіть уявляти, що може статися далі; він міг тільки бігти, відчуваючи тортури своїх легень, які, здавалося, ось-ось вибухнуть. Нарешті він опинився зовні і зміг відкрити рота, вдихаючи свіже повітря.


Темна постать, одягнена у форму Стража, повільно йшла перед темним входом у тунель, озброєна карабіном. Нік накинувся на нього і вбив, зняв з себе одяг і надів його.


Інших ознак життя був; поблизу був чути лише тихий шум води. Настав час було йти.


Керуючись своїм носом і шумом води, Нік попрямував до річки, де чекав знайти човен, але не зміг його знайти. Потім він почав спускатися берегом; нарешті, за поворотом він помітив у річці нечіткий силует: човен чи щось подібне, що пливло без вогнів.


Саме тоді його вуха сказали йому щось неможливе; хтось насвистував, і в мелодії не було нічого китайського. То була стара американська пісня:


"Ліззі Борден взяла сокиру


і дала своїй матері сорок сокир;


коли вона закінчила, вона дала своєму батькові сорок один”.


Спочатку його пересохлі губи не могли видати шипіння у відповідь, але коли він це зробив, з човна виглянула постать і запитала по-китайськи:


"Це ти рубаєш вишневі дерева?"


"Так, це я, але на сьогодні я перестав працювати".


"У цьому випадку ви будете втомлені". Сідайте на борт та відпочивайте; Знайти хорошого сокирника непросто. Ми раді, що вас знайшли.


Він обережно рушив уперед із карабіном напоготові.


-Хто ти? Ти самотній?


"Справжня Жінка-Дракон". Ні я не самотня; У мене є товариші з відмінними м'язами та гарною зброєю. Поспішайте, у цій смердючій річці дуже холодно.


Це була його Жінка-Дракон, така ж зухвала, як завжди! Коли човен підійшов до берега, хтось простяг йому руку, щоб допомогти йому підвестися; два мускулисті човняри зустріли його східними американськими посмішками.


"Джулі!" Це правда, ти? - Вигукнув Нік, опинившись на борту.


"Це я, так, і я рада тебе бачити, хоча ти жахливо виглядаєш". Її голос трохи тремтів. Іди відпочинь; ми готуємо тобі ліжко.


"Як ти дізналася, де мене знайти?"


"Вибирати було не з чого; Судячи з вашого звіту, якщо вам вдалося втекти, ти повинен бути тут. Зізнаюся, я не думала, що в тебе це вийде. А Ла Гарра? Ти з ними покінчив?"


«З трійкою лідерів і бог знає скільки його міньйонів», - погодився Нік, хмурячись при спогаді про товариша.


Начебто читаючи його думки, дівчина запитала:


"А російська?"


Нік зробив жест, що означав його кінець.


«Мені він сподобався», - сказав він, начебто це все пояснювало. А тепер, Джулі, ходімо зі мною.


"Ми не одні, Нік, і тобі треба відпочити". У нас завжди буде час завтра чи післязавтра.


Повіки Ніка Картера закрилися. Як уві сні, він почув, як човен набирає швидкість. Думки збентежено проносилися в його голові. Така... атака... Товариш... Кіготь. Втрачена зброя. Рука Джулі пестить її обличчя, прикриваючи його ковдрою. Юда все ще живий, щоб поширювати свою отруту.


Але Мандарин був мертвий, його зловісні махінації назавжди скінчилися. Принаймні наразі загроза війни розвіялася. Колись він теж опиниться з Юдою наодинці... і він завжди зможе знайти іншу Вільгельміну, Гюго та П'єра.


Він заснув із дотиком поцілунку на губах.


Checkmate in Rio


Картер Нік


Мат у Ріо


Анотації


Людей АХ у Ріо більше не стало. Фактично весь розвідувальний апарат, який був побудований з такою ретельністю і справлявся з такою хитрістю, щойно погас, як серія закорочених телевізійних трубок. Національна безпека, насильство та загадкова жінка… Навести порядок мав Нік Картер.


* * *


Нік Картер


Призначення: Ріо


Місто зниклих безвісти


Дебютний гамбіт


Місіс Карла Ленглі


Допитливий репортер


Хьюго ставить запитання


Облога, погоня та золотий ключик


Зникнення Снупа


Людина з чорною пов'язкою


Нічне життя шпигуна


Зустріч у клубі


Ти увійдеш до моєї вітальні?


Своєрідний вдівець


Шпигунська пастка Венери


Музика, щоб померти


І маленька бабуся закричала


* * *


Нік Картер


Killmaster


Мат у Ріо


Присвячується службовцям секретних служб Сполучених Штатів Америки


Призначення: Ріо


Холодний вітер вашингтонського січневого номера завив навколо будівлі на Дюпон-Серкл і проникнув до офісів Amalgamated Press and Wire Service на шостому поверсі. Зморшкуватий старий чоловік з сільською зовнішністю і тьмяними очима не зводив очей з обвішаної шпильками карти.


Погляд Ніка Картера кидався з карти на пару ніг. Вони були одягнені в нейлон, витончено схрещені та майже неймовірно красиві. Офіс Хоука зазвичай не був обладнаний такими атракціонами. Як правило, він був обладнаний тільки звичайними офісними меблями та звичайними засобами зв'язку. Погляд Ніка перемістився до колін. Чудово. Злегка округлі, але в жодному разі не пухкі. Стегна пружні, майже як у танцюриста. Провокаційний вигин стегна. Щільно зав'язана талія, якій якимось чином вдалося уникнути цього скутого наручниками образу. Більш ніж цікава хвиля щедрої, стриманої жіночності; два пагорби задоволення, що м'яко приваблюють. Чи вони були такі м'які? У них виник рішучий потяг.


Нік різко подивився і подумки повернувся до карти.


"Один за одним вони вимкнулися, як радіо", - говорив глава AX. «І це не залишає нам нічого з Ріо – окрім тиші. Дивись».


Двоє слухачів Хоука подивилися. Не потай один на одного, як раніше, а на Хоука і настінну карту поряд з ним. Він виглядав дивно зіпсованим, з його веселими червоними шпильками, розкиданими зі сходу на захід, з півночі на південь, і лише зрідка з чорною шпилькою, що позначає якусь загадкову точку чи катастрофу в Азії чи Африці… і групу із шести чорних шпильок на узбережжі Бразилії.


"П'ять мільйонів людей у Ріо-де-Жанейро", - сказав Хоук. «Шість із них – донедавна – працювали на розвідку США. Усі вони звітували регулярно, ретельно та сумлінно. А потім один за одним вони припинили своє існування».


Хоук вп'явся поглядом у Ніка, ніби покладаючи на нього особисту відповідальність. Нік звик до такого виду. Це була така ж частина Яструба, як смердючі сигари і педантична манера поведінки, яку він прийняв, вводячи новітню зброю в арсенал добре екіпірованого шпигуна.


Темні брови Ніка задумливо зійшлися.


«Чи було щось особливо значуще у їхніх останніх звітах?»


Хоук похитав головою. "Я б так не сказав. Вони герої - і ви можете глянути на них разом з досьє, - але вони не здаються мені чимось більшим, ніж рутина. Бразилія ніколи не була однією з наших головних проблемних точок. . Єдина причина, через яку ЦРУ мала стільки агентів у Ріо, - це розмір країни, її населення. Велике місто, велика країна, наші добрі друзі. Слива для червоних, якби вони могли її зібрати. І, звичайно, уряд не свідомо стабільний. Ні, звіти були досить стандартними”. Його довга пружна хода привела його до столу. Він відкрив бічний ящик і дістав сигару. Нік підготовчо втягнув у себе свіже повітря.


«По суті, – продовжив Хоук, – вони мали справу з особистостями, політичними поглядами, просуванням по службі та боротьбою за владу – звичайна справа. Єдиним нестандартним елементом був звіт про незаконну торгівлю зброєю. Два агенти згадали про це. . Мігель де Фрейтас та Марія Кабрал. Мені не потрібно викладати урок географії, щоб вказати, наскільки Бразилія ідеально розташована для чогось подібного. Довга берегова лінія, надзвичайно завантажений порт з усіма видами товарів, що прибувають і вихідні, і сухопутні кордони з десятьма країнами. І елементи в деяких із цих країн, у яких з тієї чи іншої причини сверблять руки.


Але за звітами ви побачите, що ніхто не мав властивостей того, що ви могли б назвати лідером. Жодних імен, місць, дат, кількості. Трохи більше ніж чутки. Згадується лише тому, що добрий агент усе згадує. - Він надувся.


Їдкий дим клубочився довкола голови Хоука. Ніздрі дівчини ніжно засмикалися. Нік спіймав її погляд, посміхнувся і побачив тінь усміху у відповідь. Він запитував, чому Хоук включив її в цю зустріч. Глава AX, все життя неодружений, ніколи повністю не брав участі жінки ні в чому, крім будинку. Але коли йому доводилося використовувати жінок-агентів, він використовував їх чемно, як справжній джентльмен, і з совістю афериста.


«Тепер. Вам буде цікаво, чому я попросив вас приїхати сюди. Відповідь у тому, що ви працюватимете разом. Працювати. Разом». Хоук звинувачуючи подивився на Ніка. Нік вважав за краще працювати на самоті, щоб розраховувати на власні сили. Але він це зробив – ох, як він це зробив! - Насолоджуйтесь жіночим спілкуванням.


"Працюємо, звичайно", - погодився Нік. "Але як працювати?"


«ЦРУ просило засіб для усунення несправностей, – сказав Хоук. «Перш ніж вони надішлють ще своїх людей, вони хочуть знати, що там відбувається. Вони не можуть ризикувати, відповідаючи на офіційні запити, тому ми це. Зокрема, ви. щоб дізнатися, що трапилося з цими безмовними агентами, чому це сталося, хто зробив це. Це, як ви розумієте, були шестеро людей, які нібито не знали одне одного. Чому всі вони перестають повідомляти один одного протягом декількох днів? Хто виявив, що існує зв'язок між шістьма людьми на ім'я Кабрал, де Фрейтас, Ленглі, Бренья, де Сантос та Аппельбаум? "


"Апельбаум?" Нік здивовано пробурмотів. Хоук проігнорував його.


І що він зробив зі своїм відкриттям? Всі ці люди мертві, викрадені, або вони чи хто вони? Ви двоє їдете до Ріо, щоб з'ясувати це. Вам, Картер, доведеться взяти на себе роль це, я впевнений, принесе вам задоволення. На жаль, я недостатньо добре знайомий з міс Адлер, щоб передбачити, якою буде її реакція”. Він злегка холодно посміхнувся другому з двох відвідувачів.


Розалінда Адлер тепло усміхнулася у відповідь. Їй подобався цей міцний, міцний старий, хоч би що він думав про жінок. І ще їй подобалася зовнішність Картера. Високий, з твердою щелепою, сталевими очима, що майже тремтить від контрольованої енергії; зморшки сміху в куточках очей і рота, густе, трохи неслухняне темне волосся; практично ідеальний профіль; широкі плечі і жилисте тіло, що звужується.


"Ви можете розраховувати на мене", - сказала вона.


"Я сподіваюся на це", - коротко сказав Хоук. "Ось ваш новий паспорт, Картер, і коротка довідка для початку. Ваш, міс Адлер. Подробиці з'являться пізніше, і, звичайно ж, вам доведеться проконсультуватися з редактором перед від'їздом. Свою історію ви можете залишити нам. Але вам доведеться розробити свої власні плани на основі цього плану».


Розалінда, широко розплющивши очі від інтересу, вже переглядала записку Хока. Нік перегорнув свій екземпляр і свиснув.


«Ви не хочете сказати мені, що цього разу я матиму рахунок з необмеженими витратами? До чого йде AX?


«Банкротство, — сухо відповів Хоук, — якщо ви перестараєтеся. Я чекаю, що ви зробите свою роботу якнайшвидше. Але вам буде необхідно мати доступ як до злочинного світу, так і до вищого суспільства», а я не можу придумати кращого способу. Хотів би я».


"Я впевнений, що ти знаєш", - співчутливо сказав Нік. «Ее… Міс Адлер, однак. Не думайте, що я заперечую проти її компанії - я з нетерпінням чекаю на можливість працювати з нею. Але це не схоже на AX, щоб надсилати жінок на такі роботи. "


Це правда, що дуже мало і дуже особливі жінки, що належали до AX, зазвичай тихо працювали на задньому плані - так би мовити вдома - вкладаючи свої таланти без винагороди у вигляді частого збудження і випадкового гламуру того, що Хок називав «польовою роботою». . "


"Раніше такої роботи не було", - сказав Хоук крізь синьо-чорний серпанок, що утворився в нього над головою. «Один із зниклих безвісти – жінка. Деякі з інших мають дружини. Ви можете знайти жінку, яка відіграє важливу роль у розслідуванні, яке займається прядкою. Але навіть якщо ця частина не спрацює – а може й ні – Жінка-компаньйон, якій ви можете довіряти, – дуже важлива частина цієї роботи. Я хочу, щоб ви знали. Я хочу, щоби вас бачили на публіці. Але не завжди самотнім, що стирчить, як хворий палець. Міс Адлер буде супроводжувати вас щоразу, коли вона може бути корисною. Вона може прикрити вас, коли це може бути потрібне. По суті, вона має бути принадою, сліпцем. Крім того, для когось на зразок вас характерно мати із собою жінку, виставляючи її напоказ, як власність”.


"Хтось на зразок мене?" Нік придумав скривджений погляд.


Хтось на зразок Роберта М.


Мілбенка, - поправив Хоук. Чи є ще питання, перш ніж ви вивчите ці досьє? "


«Угу. Чи є спосіб дізнатися, згідно з встановленими термінами звітів, у якому порядку зникли ці шість агентів?»


Хоук схвально глянув на нього.


«Непогане питання, якби тільки була хороша відповідь. Ні ні. Я сказав, що звіти були регулярними, але я не маю на увазі, що вони збиралися як годинник. Три звіти прийшли протягом кількох днів один одного на початку грудня. Ще двоє прийшли за тиждень. Шостий не прийшов взагалі. Імовірно, це був би від де Сантоса – хоча будь-який один чи кілька інших могли б повідомити ще раз за цей час – який надіслав свій попередній звіт наприкінці листопада, перед від'їздом у відпустку. Він повинен повернутися до Ріо до теперішнього часу, і він більше не повідомляв. Я розумію, що першим, хто подав звіт під час останньої партії, звіти не обов'язково мають бути першою зниклою людиною. Всі вони могли повідомити - як вони це робили - протягом десяти днів або близько того, а потім зникнути в той же момент, перш ніж у когось із них з'явилася можливість повідомити про це знову. "


Нік запитально підняв брову. "В цей же момент? Я не думаю, що ви маєте на увазі це буквально, але хіба взагалі можливо, що вони могли бути разом? Зрозуміло, вони не ризикнули б на таку зустріч?»


Хоук повільно похитав головою. «Ні, я не думаю, що це можливо. ЦРУ також так не думає. Вони повинні були працювати незалежно, хоча кожен із них знав хоча б одного з інших, і давайте подивимося, що троє з них знали всіх інших. . У старожилів у групі, природно, було найбільше інформації. Ви також отримаєте її, коли закінчите читання. Що ще, перш ніж піти? "


Надсекретний агент AXE усвідомив несподівану тривогу свого начальника. Хоук припинив говорити та хотів діяти.


"Ні, все, - сказав Нік, - крім нашої домашньої роботи". Він підвівся. Відтепер це буде відділ редагування, документації, документації та операцій, а також весь тісно пов'язаний механізм, з якого складається вузькоспеціалізована розвідувальна агенція під назвою AX - підрозділ секретних служб США з пошуку та усунення несправностей. І для спеціального агента Картера, людини, яку Хок завжди викликав для виконання найделікатніших і найнебезпечніших завдань.


* * *


Маленька бабуся весело брела тінистою доріжкою в Ботанічному саду. День був спекотний, майже спекотний, і в такі дні вона завжди шукала прохолодного комфорту в садах. Їй особливо подобалися величезні викривлені дерева джунглів, пересаджені з дикого серця Бразилії, і величезні яскраві метелики, які ковзали стежкою і іноді трохи торкалися її обличчя, коли вона гуляла своєю улюбленою дорогою. Але найбільше їй подобалася ставка; любив його заспокійливу синьо-зелень, приємне квакання жаб і швидку втечу маленьких золотих стріл під ліліями.


Невпевненими, але рішучими кроками вона перейшла з тихої стежки на звивисту доріжку навколо ставка. Як завжди у будній день, тут було спокійно; тільки птахи тихенько співали їй, і легкий рвучкий вітерець шипів над водою, розбризкуючи бриж по перевернутих краях чудових лілій.


Деякий час вона стояла, просто дивлячись на них і розмірковуючи. Вони були як стільниці. За винятком, звичайно, країв, які переходили в низькі сторони, начебто щоб нічого не сковзнуло. Ну, тоді вони були схожі на мідні стільниці, які вона іноді бачила в чужих будинках, із забитими краями, як великі круглі таці. Це листя було міцним. Вони легко плавали, але були сильними. Вона навіть чула, що там сказано, що вони витримають вагу дитини. І вона запитувала себе, чи це може бути правдою.


Тепер на жодному з них не було нічого, крім водяних жуків і маленьких хмар мух. І одна жаба, досить велика, але замислена і тиха, що сидить. На її очах він стрибнув і помчав у своїх власних підводних справах. Швидкість його переходу - а може, це був раптовий порив вітру - викликала легке занепокоєння серед латаття. Вони гойдалися й гойдалися, і на мить вона побачила вузький прохід крізь них.


Під ними було щось темне та досить велике. Виглядало так, ніби це могла бути якась величезна риба чи, можливо… ну, ні. Думка про те, що це може бути якась бездомна тварина, зникла так само швидко, як і з'явилася. Можливо, жителі Ботанічного саду пробували щось нове у ставку. Іноді вони чинили так. Ткніть велике листя, дізнайтеся, що під ним.


Бабуся озирнулася. Так, граблі були. Мабуть, один із садівників залишив його, коли вирушив на швидке кафе. Її тремтячі пальці потяглися до нього


d її повільні кроки привели її до краю води. Обережно, щоб не пошкодити гарне листя, вона занурила граблі між лататтям. Нічого. Вона тицьнула швидше. Великі колодки розійшлися. Тепер вона побачила форму. У ній зростало невелике збудження. Її руки трохи втомилися, але граблі, що колють, схвилювали довгі ніжки подушечок, і щось під ними рухалося.


Повільно, неохоче, він піднявся на поверхню. Це справді було схоже на тварину.


Він лежав обличчям униз між розсунутими кущами латаття, тихо погойдуючись на маленьких хвилях, створених ним самим. Граблі впали з її пальців, і її губи відчайдушно засувалися. По воді ліниво плавала роздута, напівроздягнена непристойність людини.


Невиразно вона чула голоси. «Старенька, будь ласка! Сеньйора, йди!»


Але старенька продовжувала кричати.


Місто зниклих безвісти


«Нещасний багатий! Моє серце спливає кров'ю за них. Ви тільки подивіться на них, які лежать на цій колючій старій траві, гризуть ці жахливі канапе з ікрою і ковтають неприємні напої з льодом, гаряче сонце обпалює їхні бідні оголені тіла… хвилюйтесь, хвилюйтеся весь час. Де пообідати сьогодні ввечері. Що вдягнути. Як витратити другий мільйон…»


- Тихіше, - пробурмотів Нік. "Я думаю."


"Ти не спиш!"


Розалінда підвелася на витонченому лікті і подивилася на нього. Зручно лежачи на м'якому махровому рушнику і купі подушок, він виглядав султаном на березі моря. Насправді, море було на деякій відстані від басейну, але це не вплинуло на ілюзію. Що справді псувало його, то це не султанське тіло Ніка: обтічний, м'язистий, енергійний навіть у стані спокою, він мав більше спільного з статурою олімпійського спортсмена, ніж із тілом східного плейбою.


«Нік Картер, ти шахрай. З того часу, як я була крихітним шпигуном, я чула про твої подвиги. Про твою сміливість, твою хитрість, твою пильність, твою суперсилу, твою блискавичну швидкість...»


«Ти не чув про мене, ти читав комікси про Майті Мауса». Але очі його розплющилися, і цього разу вони залишилися відкритими. Він даремно гаяв час. Двох маленьких уривків дорогої тканини, які прикрашали її, було достатньо, щоб будь-який чоловік був настороже і ворожив, як вони залишаються на місці. Можливо, вони цього не зроблять. Він з цікавістю глянув на неї.


«Але ми нічого не доб'ємося, якщо будемо просто байдикувати, як пусті багатії!»


«Ми пусті багаті, дорога». Нік підвівся і потягнувся за цигаркою. «І тобі краще до цього звикнути. Я знаю, що це жахливий ривок після всіх цих років чесного поту, але поки ти не розслабишся і не отримаєш задоволення, ми не зможемо робити наші справи. Для початку ти можеш». Я постійно вигукую моє ім'я. Хтось на зразок Юди може ховатися під гортензіями, зло зло дивлячись на нього, коли він підслуховує Все. Я Роберт, а ти Розіта. У безтурботні моменти – і тому що я грубий Американець – я можу називати тебе Троянд. І якщо ти поводитимешся добре, я дозволю тобі називати мене Боб».


Вона сердито подивилась на нього. «Я подзвоню тобі – о, добре. Та я не кричав. Хоча, здається, я мушу, щоб ти не заснув. Роберт, любий». На її чудовому обличчі з'явилася солодка усмішка. «Чому б нам не встати зі своїх задніх боків і не виступити як робочі шпигуни? Ви завжди проводите розслідування у горизонтальному положенні?


"Не завжди. Залежить від їхнього характеру». Його очі весело заблищали. «Але немає нічого поганого в тому, щоб трохи поплавати і трохи подумати, перш ніж поринути у справи. Це все частина дії. Крім того, я збирався поговорити з вами. Коли я достатньо відпочив».


Розалінда підняла ідеально зігнуті брови і шанобливо подивилася на нього. «О, радість безмежна! Честь незаслужена та неймовірна! Ти справді збирався зі мною розмовляти?» Вона понизила голос і змовницьки зашипіла. «Але ви не вважаєте, що нас можуть підслухати? Чи не думаєте ви, що хтось міг прослизнути в мою спальню і спритно сховати мікрофон у моєму купальному костюмі?


Нік приділив її купальнику найпильнішу увагу. Він майже нічого не приховував.


«Ні, я так не думаю», - сказав він після ретельного огляду. "Але підійди ближче, щоб я була впевнена". Він раптово посміхнувся, оголивши білі зуби. "Упевнений, що ніхто не може підслухати".


Деякий час вона просто дивилася на нього, намагаючись вирішити, чи вважає вона його нестерпним чи непереборним. Потім, все ще не наважившись, але з неохочею посмішкою, вона повільно підійшла до нього.


"Розкажи мені все", - сказала вона.


Нік взяв її за руку і трохи стиснув.


"Я знаю не більше, ніж ви. Але ми маємо проаналізувати те, що ми знаємо, і подивитися, що ми можемо з цим зробити. Шість довірених агентів зникли безвісти, ми знаємо це".


Представник виставив це як належить, а потім зупинився. ЦРУ інвестує якнайкраще, але не може зробити занадто багато, не привертаючи надмірної уваги до всієї справи. І вони не можуть ризикнути вислати своїх власних людей, допоки не дізнаються, що сталося. Прямо зараз один чи кілька із цих шести можуть пролити все, що знають».


"Надійні агенти?" Розалінда насупилась. "Вони краще помруть".


Обличчя Ніка було серйозним. «Це рідко буває так просто. Коли ви не займаєтеся маневром і кинджалом, ви не ходите з L-таблетками, засуваними під язик. Спочатку пролийте, а потім помріть. Є багато способів, змушуючи людей говорити ".


Розалінда здригнулася. Потворна ментальна картина посвячених людей, яких змушують говорити, страшенно контрастувала з яскравим сонячним світлом і запахом чистого моря, що огорнуло їх, і, що ще більш шокуюче, із безтурботною розкішшю пляжу Копакабана в Ріо. Вибраний ними готель був найрозкішнішим та найекстравагантнішим у місті. Мільйонер-нуво Мілбенк і його декоративний компаньйон не залишилися без вдячності ні за справжню елегантність, ні за жорстоку іронію, яка привела їх до такої пишноти в пошуках шести зниклих колег, які могли померти чи померти від немислимих та жахливих тортур.


Рука Ніка стиснулася на її руці.


«Ти не зовсім стара загартована сумка, чи не так? Знаєш, тобі не треба втручатися у більш виворітний бік цієї справи. Якщо ти просто прикриєш мене…»


Вона забрала руку. З якоїсь причини він відчув поколювання, і вона не була впевнена, що зараз потрібний час для неї.


«Якщо ви припускаєте, що я не можу цього ухвалити, не робіть цього. Я можу і буду. Але мені не потрібно вдавати, ніби я насолоджуюся думкою про смерть від тортур. Або самим фактом. Я думаю, що це можливо, щоб стати занадто загартованим. "


Він узяв її руку назад. «І ви вважаєте, що це можливо. Що ж, можливо, ви маєте рацію. Але це те, чим ми можемо зайнятися пізніше, у неробочий час. А поки що, що у нас є? Масове зникнення. Кожен із наших агентів йде. погасне, як лампочка, що перегоріла. Запитання: Чи могли вони все бути разом? Чи спочатку одна, а потім інші? Якщо так, то ми маємо пару похмурих можливостей, які слід розглянути. Одна з них могла бути зрадником і видала інших. Або одного з них можна було б знайти та змусити видати інших. Тому що, якби всі вони не були разом, коли б не сталося, один із них мав би видати решту. Вони цього не зробили. не працюють разом; між ними не було очевидного зв'язку, все, що могло бути помічено якимось спільним ворогом. Отже, або хтось надав інформацію, яка була потрібна комусь іншому, або вони порушили прецедент та зібралися разом із якоїсь особливої причини».


«Але згідно з їхньою останньою пачкою звітів, - вставила Розалінда, - нічого особливого не відбувалося, нічого, що передбачало б особливу зустріч. Крім того, звичайно ж, це не до когось із них». щоб вони скликали збори? Особливо, не порадившись заздалегідь зі своїм домашнім офісом? Я просто не можу повірити, що вони б це зробили”.


"Ні, я теж не можу", - погодився Нік. "Я можу тільки думати, що якби була така зустріч, її змусили, і це повертає нас до питання про зрадника - або про когось, кого виявили та змусили говорити. Було б корисно, якби ми знали, хто був першим і хто був останнім. Принаймні, я так думаю. Але це одна з речей, які я дізнаюся, тільки запитавши, я думаю”.


Деякий час вони мовчали. З басейну долинали радісні крики та прохолодні бризки.


"Кого ви запитаєте?" - Зрештою запитала дівчина.


«Вижили». І тон його був похмурим.


"Ой як?"


"Так чи інакше." Він випустив її руку і озирнувся, оглядаючи прохолодну траву та величезний блакитний басейн. Нічого не змінилось; Схоже, ніхто не рушив з місця, окрім акуратних мовчазних офіціантів, які ковзали туди-сюди між столиками біля басейну. Ніхто не ходив, не гуляв або не байдикував поруч з Розаліндою та Ніком. Вони могли б бути на безлюдному острові, настільки ізольованими від кількох ярдів галявини та характеру їхньої професії.


«До завтрашнього дня, я думаю, ми зможемо стати більш товариськими», - сказав Нік, задоволений їхньою конфіденційністю. «Що більше людей ми зустрінемо, то більше ми зможемо дізнатися».


Розалінда неспокійно заворушилась. "Ви маєте на увазі, що ми просто ставимо питання, а відповіді падають нам на коліна?"


"Не зовсім." Він сів і дивився на басейн. «Ми очевидні, коли можемо собі дозволити бути, і тонкими, коли маємо бути. Подумайте над списком та подивіться, що напрошується само собою. Ми маємо шість напрямків для розслідування. Перше: Жоао де Сантос, репортер новин "Ріо Джорнел", англомовна щоденна газета. Молодий хлопець, двадцять сім років, але щодо старожил. Працює у США з дитинства шести років.


. Одружений, одна дитина, просте, але комфортне сімейне життя. Гарний нюх на новини, досвідчений фотограф. Експерт із роботи з мікрофільмами. Один із трьох, які знали всіх інших. Незважаючи на те, що він був першим, хто припинив надсилати звіти, є велика ймовірність, що він пішов останнім».


Розалінда запитливо підняла брову. Він знову взяв її за руку, і вона знову відчула болісне поколювання.


"Чому?" він відповів. «Бо вся родина поїхала у відпустку разом, і ми знаємо, що дружина та дитина повернулися. І нещодавно. Ми думаємо, що вони повернулися разом. Ми маємо трохи більше, ніж потрібно, але не набагато. Але він це зробив. знаю решту, і він був хорошим репортером. Можливо, він і зараз.


«Потім ми маємо Мігель де Фрейтас. Неодружений, тридцяти п'яти років, власник невеликого клубу під назвою «Місячний пил». Працював на нас трохи більше трьох років. Не один із тих, хто знав усіх інших, а один із них. двоє повідомили про торгівлю зброєю. Іншою була Марія Кабрал. Тридцять дев'ять років, одружена з фінансистом Пересом Кабралом. Одна дочка від попереднього одруження. Вона дійсно знала особи решти п'яти - вона вступила до лав майже вісім років тому. Насправді вона була чи не найкращим джерелом інформації в цих краях. Очевидно, дуже мила жінка. Гарний будинок, безліч соціальних контактів та участь у кількох ділових проблемах. Її звіт, до речі, був першим із грудневої партії. І, як правило, вона була регулярнішою, ніж інші. Її головним конкурентом у сфері надсилання звітів був Карлос Бренха..."


«Сорок сім років, незаміжня, щось на зразок педанта, помічник зберігача Національного музею Індії», - сказала Розалінд. «Дайте мені сигарету та дайте мені трохи померти. Прикуріть мені, будь ласка. Я маю намір звикнути до цих маленьких люб'язностей з боку мого багатого коханця... Дякую. Замкнене життя мало друзів, але зі схильністю самотньої людини збирати плітки, які іноді можна було перевести в незаперечні факти. Часто повідомлялося радіо, хоча його попереджали, що це може бути небезпечно. Тож, можливо, він був першим, кого спіймали».


"Він цілком міг бути", - погодився Нік. «Хоча він завжди стверджував, що був надзвичайно обережним. Але він міг припуститися лише однієї помилки. Хто наступний у списку? О, так - давайте не забуватимемо, що єдиним відомим контактом Бренхі з іншими була людина з книгарні. його за хвилину. Спочатку займемося Пірсом Ленглі”.


"Почекай хвилину!" Розалінда раптово сіла. «Можливо, ми припустилися помилки. Ой, вибач, коханий, я не повинен так хвилюватись на публіці. Хвилинку, поки я цілую тебе. У мене раптове бажання».


Одна чудова рука обвила його шию; одна пара м'яких, солодких губ злегка торкнулася його щоки. Нік скуйовдив її темне волосся і поцілував у кінчик носа.


"Сподіваюся, у тебе часто буває таке бажання", - пробурмотів він, утримуючи її трохи довше, ніж це було абсолютно необхідно.


«Частина дії», - нагадала вона йому крізь зуби. "Добре. Припини. У мене була думка, і я не хочу, щоб вона вислизнула». Нік відпустив її, не зводячи очей з її пікантного обличчя. «Ви знаєте, можливо, більш ніж один із них видав інших. Слухайте. Бренха могла бути першою. Він знав лише одну людину. Але ця людина знала іншого. І той, кого він знав, знав когось іншого. був якийсь жахливий ланцюжок, один за одним змушували видавати інше ім'я! Тож ми не обмежені трьома, які знали їх усіх”.


Нік придушив стогін. «Господи, – тихо сказав він. "Ти правий." Він замислився на мить, відзначивши її блідий колір і сяйво в очах. «Але, проте, це не вплине на те, як ми це робимо. Це неприємна думка, яку треба мати на увазі, але з нею чи без неї ми все одно мали б шість справ. Тим не менш ... якщо це Так сталося, що цей бізнес буде набагато складніше, ніж я думав. Добре. Пірс Ленглі. Він знав усіх інших, хоч би чого це було. Американський бізнесмен, торговець ювелірні вироби, експортер дорогоцінного каміння. Сорок п'ять, одружений, дружина значно молодша. Здається деякі труднощі. Але хороший оперативник із корисними зв'язками у бізнесі та уряді. Дивно, у певному сенсі, що він не знав про торгівлю зброєю. Проте, хто знає, він міг би зайнятися цим пізніше, якби мав шанс. Можливо, це важливіший чинник, ніж ми думали. Може бути ключем до цього. А потім у нас є..."


"Джон Сайлас Аппельбаум", - сказала Розалінда з легкою посмішкою. «Мені подобається це ім'я. Сподіваюся, з ним усе гаразд». Слабка посмішка зникла. «Американець за походженням, прожив у Ріо майже все своє життя. Має книжкову крамницю Unicorn у центрі міста. Ще один із тихих чоловіків. П'ятдесят три роки, не одружений, мешкає один у маленькій квартирці, заваленій книгами. Любить посидіти у вуличному кафе. в обідній час і в неробочий час, щоб спостерігати за тим, що відбувається навколо. Також часто гуляє Ботанічним садом.


Ха випадковий непомітний контакт із де Сантосом та Бреней. Не можу придумати жодної причини, через яку він має бути першим чи останнім. Виглядає нейтрально та нешкідливо. І, я думаю, досить симпатичний старий”.


Вона випустила не схожу на леді хмару диму і дивилася на засмаглу людину з обвислим животом на трампліні. Чоловік глянув на воду, подумав і обережно позадкував.


"Багата жирна марна дупа!" - раптом сказала Розалінда.


Нік докірливо кудахтав.


«Це не спосіб говорити про нас, багатих. Давай, давай одягнемося і підемо містом. Чи ти хочеш спочатку ще раз поринути?»


Вона похитала головою і натягла мініатюрний махровий халат. «Е-е-е. Наступного разу ходімо на пляж. Із нашим відром шампанського».


Він одягнув свою чудову пляжну куртку і допоміг їй підвестися. Злегка обійнявши її за талію, вони повільно пішли до входу в готель.


Щось, мабуть, шосте почуття, яке змушувало його насторожитися під час небезпеки або коли щось прекрасне проходило поблизу, змусило його поглянути на терасу, що виходила на басейн. Його погляд стрибнув на зображення, упіймав його і втримав, навіть коли його швидкий погляд відвівся. Йому хотілося підняти руку, весело помахавши рукою, але він відразу передумав. Це безперечно було б кроком за межі характеру Мілбанку.


Проте лунолиций чоловік із добродушними очима дивився на них зверху вниз з більш ніж випадковим інтересом, і офіціант поруч із ним, безсумнівно, вказував униз і згадував їхні імена.


"Що це таке?" - пробурмотіла Розалінда.


"Думаю, гра почалася", - сказав Нік і повів її під терасу. "Нами захоплюються".


•'Ми?"


Він трохи похитав головою. «Монтес і Мілбанк, я маю сказати. Чому ні? Ось навіщо ми тут».


Насправді зовсім не дивно, що на них варто пильно дивитися. Якщо все піде добре, майбутні дні будуть сповнені поглядів і шепоту, вказівок пальцями, веселих посмішок та заздрісних зітхань.


Хлопчики із «Документів» добре впоралися зі своєю роботою. Вони створили персонажа та розповіли йому історію життя, в якому був геній маніпуляцій та кілька мільйонів незаконно зароблених доларів. Вони організували важкий переказ величезних сум готівки з Нью-Йорка до Бразилії та забезпечили майже непомічену втечу, а також помістили історію розтратника акцій Роберта Мілбанка та його «екзотичної коханки» Розіти Монтес у кожну велику газету США. Незабаром за цією історією були чутки про нову появу Мілбанку в Ріо і підтвердження в бразильських газетах. Був навіть натяк на те, що Мілбанк, який знаходиться в Ріо-де-Жанейро від довгої руки екстрадиції, можливо, шукає, у що вкластися.


«Уся ця історія – тканина брехні», – заявив Мілбанк після прибуття в аеропорт Галеан (через Каракас) з міс Монтес на руках. "Коли його буде перевірено незацікавленою владою, відразу стане видно, що насправді дефіциту немає. Ніяких підтасовок не було. Такі кошти, як у мене, - і я не бачу причин заперечувати, що в мене є певні ресурси - прийшли до мене в Внаслідок законних ділових операцій, я не соромлюся ні успіху, ні отримання доходу будь-яким способом, який я вважаю за потрібне!» Потім чарівна усмішка майнула на гарному обличчі Мілбенка (яке за допомогою якоїсь дивної та тонкої алхімії мало скидалося на обличчя Ніка Картера), а присутні жінки-репортери зітхнули про себе і відчули слабкість у колінах.


Пізніше того вечора Нік не був здивований, коли половина відвідувачів непомірного ресторану Skytop повернулася, щоб витріщитися на нього і його дорогу чудову даму і обмінятися спекулятивними шепітами. Було цілком зрозуміло, що метрдотель на запит склав список усіх місць, де можна було знайти незаконні азартні ігри, і очікував, що він отримає гарну плату за свою інформацію. І надзвичайно великі вклади в Sacha's і Nova York не сильно вплинули на Ніка.


Він навіть не дуже здивувався, коли наступного ранку вони повернулися додому рано і виявили, що їхній чудовий десятикімнатний номер був ретельно і акуратно обшуканий. Вони були обережні, щоб не залишити нічого, що могло б стати приводом для компрометації або витратити. Але здавалося, що гра почалася.


Розалінда дивилася на лопатчастий відбиток пальця на тонкій плівці порошку на кришці бюро.


«Як ви вважаєте, хто це міг бути? Нас уже не з'ясували?


Нік похитав головою. «Цікавий посильний, покоївка, злодюжка, можливо, навіть адміністрація. Я невдоволено кричатиму вранці. А поки що йди сюди. Дозволь мені допомогти тобі відчепити».


Вона холодно подивилась на нього. «Дякую, я допоможу собі».


"Ні, правда, у мене це добре виходить


Такі речі."


Пальці злегка торкнулися її спини. Вона обернулася.


«Готовий посперечатися, що так. Слухайте, у нас тут десять кімнат». Дивно, подумала вона, як вона тремтить усередині. “П'ять для вас, п'ять для мене. Отже, добраніч, містер Автомобіль - Мілбанк!»


Обережно він. потягнувся до неї. Він м'яко торкнувся її оголених плечей. Він легко привернув її до себе, так що її високі пружні груди притулилися до його грудей. Він ніжно поцілував її повіки. На жаль, він випростався.


«Добре, Розе. Я піду робити вправи йоги».


Він відсторонився від неї і попрямував до сусідніх дверей.


"Що ти будеш робити?" Вона з подивом дивилася на його спину, що віддалялася.


Він обернувся у дверях.


"Вправи", - сумно сказав він. "Добраніч милий."


Дебютний гамбіт


Він провів більшу частину наступного дня, проклинаючи їхню коротку зупинку в Каракасі. Це також було частиною дії. Але це була дорога перев'язка: два невідомі тіла були виявлені в Ріо, коли Картер жив у Венесуелі. Але, як можна було б помітити, якби хтось попрацював прочитати вчорашню газету замість того, щоб потай наводити довідки між запливами та мартіні, тепер вони були ідентифіковані.


Один із них, знайдений у бухті десь біля підніжжя гори Цукрова голова, колись був Жоау де Сантосом, відомим та талановитим журналістом. Деякий час знадобилося, щоб знайти тіло, а потім впізнати його. Майже, напевно, його падіння сталося внаслідок нещасного випадку.


Іншим був Джон Сайлас Аппельбаум, добродушний власник книгарні та друг молодих інтелектуалів, які збиралися в його магазині та в сусідньому кафе, щоб вирішувати світові літературні проблеми та позичати гроші один у одного. Апельбаум став жертвою жорстокого вбивці. Його череп був тріснутий, а на тілі було кілька ножових поранень. Його знайшли під лататтям чудового ставка в Ботанічному саду, який він так любив. Мабуть, він був під водою багато днів, можливо три тижні. Точно сказати було неможливо.


Де Сантоса знайшли три дні тому, через день після того, як він упав.


Тоді чому, чорт забирай, він так довго не доповідав?


Місіс де Сантос була вбита горем і ні з ким не розмовляла.


Господиня Аппельбаума була вражена і багатозначно розмовляла з усіма, що поставило її на перше місце в списку допитуваних. І поліція вже цим займалася.


Нік пошукав у газетах – як поточних, так і недавніх – згадки імен де Прейтас, Ленглі, Бренха та Кабрала. Єдине, що він вигадав, - це фраза про те, що місіс Карла Ленглі відвідала якийсь світський захід без супроводу чоловіка, який поїхав у справах.


"У справі". Рот Ніка перетворився на похмуру складку. Оскільки двох колег Ленглі вже знайшли мертвими, малоймовірно, що Пірс Ленглі зміг би пережити свою останню ділову угоду. Щодо решти, йому взагалі не було чого робити. Департамент звукозапису AXE давно перевірив газети, журнали та випуски новин за попередні тижні і не знайшов жодних суттєвих згадок про жодну з шести зниклих безвісти. Останній підпис де Сантоса перед відпусткою був датований 30 листопада. Спів у клубі Moondust було продовжено власником Мігелем де Фрейтасом на численні прохання. От і все.


Нік вирішив витратити ще один день, і лише один, на те, щоб зарекомендувати себе як заможний плейбой із чуттям на витончені манери, щедрий спосіб життя та оком на гарних жінок. Після цього йому доведеться почати намазуватись трохи тонше.


Але до цього часу він практично був переконаний у кількох речах: що де Сантос був останнім, кого схопили і померли останнім, що всі вони були мертві, не ховалися і перебували в процесі тортур, що їх позбулися. поодинці, а не як група. Все це було засноване на тому небагатом, що він знав про де Сантоса. Якби йому не пощастило і його прикриття не підкинуло ще щось, він почав би з репортера. Його серце впало на кілька щаблів при думці про допит вдови репортера. Але так сталося, що він не мав можливості відразу.


Нік залишив папери на їхній приватній веранді і подався шукати Розалінду. Наближалася обідня перерва, і вона була голодна. З ванної долинали плескання. Він зазирнув у двері. Мокра губка пропливла повз його вухо.


"Забирайся звідси!"


Нік посміхнувся. «Заспокойся, Розе. Я просто хочу перевірити з тобою сигнали та призначити побачення за обідом. Продовжуй робити те, що ти робиш; зі мною все в порядку".


«Зі мною не все гаразд». Вона вп'ялася в нього поглядом і відступила під бульбашки, її злегка оливкова шкіра і вугільно-чорне волосся стало дибки.


яскраво контрастуючи з мильною білизною.


Він просто розсміявся. "Афродіта сором'язливо ховається під піною. Я залишу вас за хвилину, а потім я хочу, щоб ви поспішили. Ми збираємося витратити трохи грошей, і у мене, можливо, не буде можливості поговорити з вами ще якийсь час Так що слухай." У нього були свої цілком обґрунтовані причини бути впевненим, що їх не можна буде підслухати і що їхні кімнати більше не будуть обшукуватися. Про це подбали його власна винахідливість, розмова з керівництвом та невелика сума грошей.


Розалінда зібрала мильну піну під підборіддя і подивилася уважно, хоча дозволила собі тихий бунтівний шепіт.


"Ви вибрали для цього підходящий час, чи не так?"


"Ага. Добре, тепер. Я найняв машину, і коли ви будете готові, ми пообідаємо в Месблі, а потім відправимося в Жокей-клуб. Якщо пощастить, ми налагодимо кілька контактів. Після цього ми можемо виявити, що діємо незалежно один від одного. друга, але давайте спочатку встановимо якусь закономірність, приблизно так: ми будемо разом майже весь час, але коли ми розлучаємося - публічно - ви робите зачіску і я п'ю на тротуарі. Якщо я виберу побачення або щось - скажімо, діловий контакт, тоді ви щосили намагаєтеся дотримуватися група людей. Добре?


"Денді", - погодилася Розалінда. «Я був би не проти можливості трохи розправити крила. Але чого все це має досягти? Одна рука потяглася до мила, зупинилася в повітрі і поспішно переставила намет із піною.


"Єднання", - сказав Нік, з надією дивлячись на неї. "Ймовірно, коли ми розлучаємося, кожен із нас робить щось, що можна пояснити, те, заради чого ми нібито прийшли сюди. І коли ніхто з нас не бачить, що робимо щось із цих безтурботних речей, цілком можна припустити, що ми ми разом у нашому любовному гнізді займаємось чимось іншим”.


«О. Зрозуміло. На даний момент усі? Тому що я теж зголоднів».


«Ось і все, – сказав Нік. Він глибоко вдихнув і майстерно видихнув на піраміду бульбашок, оголивши невеликий гурток чудової біло-рожевої м'якості.


"Чорт тебе подери!"


Він зачинив двері, посміюючись. Шкода, що йому завжди доводилося зачиняти двері.


* * *


Він мав рацію. Було майже надто легко зустрічати зацікавлених незнайомців. І такі привітні незнайомці.


І йому, і Розалінді неймовірно пощастило на стрибках. Одержимі успіхом, вони сіли в лаунж-барі та дозволили Ріо прийти їм назустріч. Ріо так і зробив, з розкритими обіймами та допитливими обличчями.


«Вам щастить, сеньйоре Мілбанк! Щастить з кіньми, щастить у коханні! У вас чудова країна, але вони не розуміють удачі! Як шкода, що вам довелося виїхати. Але ж ми щасливчики! Ласкаво просимо до наших берегів. Ласкаво просимо до нашого міста. Нехай він тобі так сподобається, що залишишся назавжди! "


"Спасибі друг. Але ти маєш рацію - я щасливчик!» – захоплено сказав Нік. «Випийте з нами. Будь ласка, все випийте разом із нами!» Він махнув рукою і весело посміхався, доки не подумав, що його обличчя розколеться.


"Але леді…?"


"Леді це обожнює", - сказала Розалінда. Вона глянула таючим поглядом на чоловіка, що говорить, пузатого, з ясними очима, який нагадав їй людину з магазину делікатесів по сусідству. «І твої друзі. Ви всі приєднаєтесь до нас, чи не так? Будь ласка!"


"Як я міг чинити опір?" – галантно сказав чоловік.


Група швидко зростала. Радісний Мілбенк привабив їх, наповнив келихи, розповів про свою удачу і вголос привітав себе з тим, що знайшов таких чудових нових друзів у цій великій та гостинній країні.


«Антоніо Тейшейра, сеньйор Мілбанк… і ваша чудова леді. Цього разу ви питимете з нами?»


«Міс Монтес, ви іспанці, правда? Мексиканець? Але ви трохи розмовляєте португальською? Ах, гаразд! Але сеньйор не знає? Ні? Але він вивчить!


"Моя дружина Марія ..." - очі Ніка блиснули. Марія була кремезною маленькою жінкою, що носила прикраси, які не можна носити поруч із іподромом. «На п'ятдесят, – недобре подумав він. «Можливо, ви вшанували нас візитом? Моя візитівка. Діасе, ви запам'ятаєте ім'я. Як знаменитий дослідник.


«В Ікарахі є все. Отже, казино закрито, але завжди можна знайти розвагу, якщо знати, де шукати. Достатньо лише запитати…»


Голоси ревіли та шепотілися, натякали та запрошували. Якось сформувалося тверде ядро, яке захопило Ніка і Розалінду назад у місто і оселилося навколо них у Ночі та Дні. У клубі вирувало суботнє нічне життя. Група Milbank, знову ж таки, притягувала інших, як магніт.


Потекло шампанське та хайболли.


«За людину, яка виграла велику лотерею Уолл-стріт у США і виграла сьогодні знову!»


Нік одного разу танцював з Розаліндою і втратив її через високого молодого чоловіка з чорним волоссям та сліпучою усмішкою. Він повернувся до їхнього столу і сів. Дивом він лишився майже один. Коли він присунув свій стілець, пара, що залишилася, за його великим столиком біля рингу вибачилася, посміхнувшись, і вийшла на танцпол. Це залишило його віч-на-віч із жінкою, яку він раніше майже не помічав. Подивившись на неї уважно вперше, він здивувався, як міг бути таким упущеним. Вона дивилася на нього, ніби хотіла запам'ятати його обличчя та покласти зображення собі під подушку. Оцінюючи її, він побачив червоне світло в її густому темному волоссі і повільну криву посмішки на її чуттєвих губах. Він мало не впав у глибокі колодязі її очей.


"Привіт", - сказав він, ковтаючи, як школяр. «Вибачте, що дивлюся. Боюся, ви стали для мене сюрпризом. Я знаю, що ми зустрілися кілька хвилин тому, але через всю цю плутанину я не почув ваше ім'я. Я Роберт Мілбанк».


«Я знаю», - сказала вона, її посмішка стала ширшою. «А тепер мій Родріго помчав з твоєю ... Розою, чи не так?»


"Росіта".


«Так, Розіто. Отже, нас покинули разом. Сподіваюся, ти не проти того, що ми зламали твою вечірку? Родріго так хотів зустрітися з тобою».


"О, Родріго, га?" Отже, ця блідо-яскрава істота була в компанії з жиголо-лицем. Здавалося, вони навряд чи підходять один до одного. "Що змусило його так турбуватися?"


Жінка знизала плечима. Вона була молодша, ніж він думав спочатку, може, двадцять шість чи сім років. «Він думає, що багаті американці є чарівними. І він, здається, думає, що дещо з цього позначиться на ньому».


"Хм." Погляд Ніка пошукав пари на танцполі та знайшов Розалінду та її партнера. «Він безперечно, здається, досить старається».


Вона відверто засміялася. Родріго завжди так танцює. Ти ж не ревнуєш?


«Господи, ні. Як я можу бути у твоїй компанії? Чому б нам не танцювати і не викликати у всіх ревнощів?»


«Я сподівався, що ти спитаєш».


Вона піднялася із плавною грацією. Її дотик до рук був легким, але електричним, а рухи її тіла - тонкими, ритмічними. Слава музика огортала їх і несла геть. Їхні тіла та рухи були настільки ідеально узгоджені, що жоден з них не усвідомлював механіку танцю. Її ноги рухалися разом із його, і все, що вона відчувала чи думала, переводилося в гармонійний, майже рідкий рух.


"Вау!" - подумав Нік і на якийсь час віддався задоволенню своїх почуттів. Танець розсовував і зближував їх, змушував відчувати тепло один одного, і пульсації, що переходили від одного до іншого, текли так плавно, що двоє були майже одним цілим.


Нік відчув, як його пульс почастішав, коли в момент музики її стегна торкнулися його. «Дивися на себе, друже, - сказав він собі, бажаючи, щоб його кров охолола. Його пульс сповільнився і відчуття м'якого фокусу залишило його, але відчуття досконалої фізичної гармонії залишилося.


Біт змінився. Його партнер усміхнулася йому.


"Ви чудово танцюєте", - сказала вона, її голос був чимось дуже схожим на задоволення, а її очі - двома сяючими калюжами.


"І ти теж", - щиро сказав Нік. "Це досвід, який у мене дуже рідко буває".


"Навіть із… Розитою?"


"Розита - професійна танцівниця", - сказав Нік, не зовсім відповідаючи на запитання. Гнучке, чуйне тіло жінки гойдалося разом із ним. "Знаєш, я досі не знаю твого імені".


"Карла", - пробурмотіла вона.


"Карла". Вдалині пролунав акорд спогадів. "А Родріго твій ...?"


Вона засміялася і дуже, дуже трохи відсунулась.


«Родріго – моє ніщо. Я Карла Ленглі. Місіс Пірс Ленглі. Містера Ленглі сьогодні немає з нами. Насправді містер Пірс Ленглі буває з нами дуже рідко».


Почуття Ніка повернулися до норми.


"Він не любить виходити?"


"Він цього не робить", - погодилася вона. «Йому нічого не подобається. Все… Він начебто як втомлена людина». Її ніс зробив щось зарозуміле - не очевидне, але безпомилкове.


"Це дуже погано", - співчутливо сказав він. "Але ви маєте на увазі, що він насправді залишається вдома і спонукає вас зустрічатися з ... ну, з такими людьми, як Родріго?"


«Заохочує мене! О ні. Він ненавидить Родріго. І він хотів би, щоб я залишилася з ним удома. Але тепер його нема вдома. Це дає мені шанс трохи розпустити волосся». Вона трохи напружилася, і на її обличчі промайнула тінь каяття. «Будь ласка, не зрозумійте мене неправильно, Роберте. Пірс ніколи не був соціальною бабою, але він ніколи не відмовляв мені в чомусь. Я не маю розмовляти з вами так».


"Чому ні?" сказав Нік, дозволяючи руці блукати в маленькій ласці, що наводить на роздуми. «Чому тобі не сказати те, що ти маєш на увазі? Люди завжди повинні бути самими собою – навіть якщо вони ризикують


бути неправильно зрозумілим. І я не думаю, що тебе неправильно зрозумів. - Він обачливо подивився їй у вічі, потім злегка торкнувся губами її волосся.


Її пальці стиснулися на його плечі, і її стегна затремтіли від музики.


«Тоді спитай мене, – прошепотіла вона. "Запитайте мене."


"На твоїх умовах", - прошепотів він у відповідь, не зовсім розуміючи, що вона мала на увазі. "Кому ти розповідаєш."


Її повіки затремтіли. "Те, що про неї?"


«Я тримаю струни», - зарозуміло сказав Нік. "Я роблю, як мені подобається".


"Тоді завтра? Просто – коротка зустріч?» Він був вражений тим пристрасним поглядом, який з'явився у її очах. «Можливо, Заміський клуб? Було б цілком природно, що вас член там познайомить».


Музика закінчилася, і вони стояли на підлозі, все ще обіймаючи один одного. Розалінда і її позичений Родріго промчали повз, з цікавістю поглядаючи на них.


«Тоді спершу пізній обід. А потім – пляж, вітрило, що завгодно». Її очі благали його.


«Це звучить чудово, – сказав він. "Ви дозволите мені забрати вас?"


Вона похитала головою. «Я зустріну тебе там. Ходімо, сядемо. Я відчуваю, що спостерігають за мною».


Вони майже останніми покинули танцпол. Повільно вони повернулися та приєдналися до інших. Нік відмовився дивитись у вічі Розалінді. Він побачив, як на обличчі Карли з'явився закритий вираз. За кілька хвилин вона пішла, тримаючи Родріго за руку.


«А тепер йде милий уважний юнак», - пробурмотіла Розалінда.


"Йде сальний спив", - недобре сказав Нік. «Я думаю, нам час йти. Давай».


Вони пішли у хорі біблійних прощань та запрошень.


"Ви пам'ятаєте, де ви поставили машину?" - з сумнівом сказала Розалінда. Навіть Nightbird Rio погасив вогні, і покинуті тротуари виглядали темними та незнайомими.


"Звичайно я знаю. У будь-якому випадку, Jaguar не так просто спантеличити. Поверніть праворуч. До речі, ви почерпнули щось корисне від свого постійного партнера з танців вечора, Clammy Hands, який щоразу повзав вашими грудьми? Я глянув у ваш бік? "


"Тобі слід поговорити", - з обуренням сказала вона. «Я думав, ти й ця бліда тварюка зробиш це прямо тут, на танцполі».


"Що робити? Нічого – не говоріть по літерах. Ця бліда штука, дорога – дівчина вашого хлопця – одна з наших цілей. Місіс Карла Ленглі».


"Ох ох!"


Вони були так зайняті обдумуванням цього різними способами, що не бачили двох величезних тіней, які чекали на дверях біля «Ягуара».


"Отже, - сказала Розалінда, - це була Карла Ленглі".


Місіс Карла Ленглі


«…Два місяці до двадцяти шести років. У вересні минулого року одружена чотири роки. Дітей немає. Освіта, Ріо, Нью-Йорк, Лісабон, випускна школа. Обидва батьки – американці. Дорогий, але не дуже вимогливий одяг та предмети домашнього вжитку; Вочевидь, цілком задоволені матеріальними умовами життя. Шлюбні стосунки менш задовільні, мабуть, через різницю у віці..."


Вироки з досьє Карли спадали на думку Ніка і змішувалися з його особистими спостереженнями. Кістки чорно-білих слів вже наповнювалися тілом і забарвлювалися думками.


На взяту напрокат машину світив вуличний ліхтар. Звичка змусила його вивчати відполіровані поверхні у пошуках нових відбитків пальців та замків, які могли б показати сліди злому. Він відчинив двері для Розалінди. Вона сіла до «Ягуара» витончено, але обережно.


Нік підійшов до свого боку машини. Він відчинив двері і раптово повернувся на подушечках ніг, коротке волосся на потилиці неприємно встало.


Двоє чоловіків у масках матеріалізувалися з темряви та майже напали на нього. Один мав пістолет, а інший, схоже, не мав зброї. Рука Ніка хитнулася, навіть коли його тіло повернулося. Він розсік повітря швидкою та смертоносною дугою, яка розірвалася на шиї стрільця. Чоловік ахнув і позадкував. Нога Ніка стрімко вилетіла нагору, а твердий край його правої руки врізався в хрящі вже вкритого м'ясом носа. Пістолет загримів десь на тротуарі, чоловік застогнав і впав навколішки. Нік знову підняв ногу, одним оком не відриваючись від скорчився фігури другого чоловіка, і вдарив п'ятою по шиї стрільця. Коліна чоловіка розплавилися, і він упав.


Вуличний ліхтар висвітлив два розрізнені об'єкти. Один із них був ножем, спрямованим вгору до живота Ніка. Інший, схоже, був срібним шипом, що падає на голову другого нападника.


Вечірня туфель Розалінди з шипами вдарила другу людину по голові. Він застогнав від болючого здивування, і висхідний ніж втратив мету та інерцію. Нік


в той же час і дозволив клинку, що метається, промайнути повз нього. Він стиснув лещатами руку з ножем, коли атакуючий втратив рівновагу. Він знову обернувся, опускаючи руку під свою, а коліно вгору. - гаркнув він. Чоловік задихнувся і впав. Нік, ігноруючи маркіза Квінсберрі, але не правила рукопашного бою, вдарив його, коли він упав. Він штовхнув його насправді акуратно і болісно. На цей раз стогін був голосом з пекла.


Нік дістав ніж та пістолет і кинув їх у свою машину.


«Молодець, Троянд. Дякую», - сказав він і опустився на коліна, щоб швидко обшукати двох нападників.


"Це було безглуздо з їхнього боку", - сухо сказала вона. «Вони мали змусити тебе захищати мене».


"Можливо, вони думали, що я не буду", - розгублено сказав він. «Подивіться довкола, переконайтеся, що ніхто не йде».


Вона дивилася у ніч.


«Навіть миша. Потрібна допомога?"


Ні. Просто продовжуй дивитися. Я не хочу нічого пояснювати чи зв'язуватися з поліцейськими».


Його пальці майстерно пробіглися двома комплектами одягу.


На свій подив, він виявив посвідчення особи, ключі, невеликі суми готівки, коріння квитків та позначки від прання. Він зірвав темні хустки-маски і побачив щетинисті обличчя, перекручені більше болем, ніж загрозою. Їхні гаманці та пошарпані карти нічого для нього не означали. Він все одно взяв їх, вийняв гроші та залишив їх у кишенях. Його брови задумливо насупилися.


"Може, ми візьмемо їх із собою?" - спитала Розалінда з ноткою нервової напруги в голосі.


«Тягнути його за волосся через хол Copa International? Ні дякую. Ми залишимо їх там, де їх знайшли». Говорячи це, він скотив того, хто стріляв у тінь, і притулив до стіни в ніші дверного отвору. "Більш менш." Він обернувся до іншого. «Вони були досить уважні, щоб повідомити мене про ім'я, адресу, номери телефонів і навіть дитячі фотографії».


"Що?"


"Так, незвичайно, чи не так?" він погодився і затяг ножа в квадрат темряви подалі від вуличного ліхтаря. Чоловік жалібно застогнав. Нік шпурнув його на плитку і побачив, що його очі розплющуються.


Так ти знову з нами, Мак? Імпульсивно, Нік придушив бажання сказати Хто тебе послав? і натомість сказав: «Що, чорт забирай, за ідею? Ти шукаєш тюремного ув'язнення – чи я знову тебе поб'ю?»


"Сукін американець", - виразно сказав чоловік. «Проклятий багатий злодій». Він плюнув угору. Нік різко повернув голову, але відчув, як бризки потрапили йому на щоку. Тильною стороною долоні вдарив чоловіка по обличчю.


«Злодій? Хіба ти не такий?


Чоловік видав непристойний безмовний звук. Ти, ти бруд. Все, що маєш. Ти вкрав це. Автомобіль, жінку, все». Він застогнав і схопився за свою болісну руку. «Іди сюди, влаштуй грандіозне шоу на свої паршиві гроші. До біса тебе, свиня. Якщо хочеш, поклич поліцію. Ублюдочний шахрай!»


"Роберт!" Голос Розалінди був наполегливим. «Залишіть їх, заради Бога. Про них не варто турбуватися. Вони нічого не здобули. І я не хочу робити дурниць із поліцією. Будь ласка дорога…"


"Готовий посперечатися, що ти не будеш!" Агонізуючий голос був глузуванням. «Скільки вона обійшлася тобі з вкрадених грошей? Я читаю газети, я знаю, що ти...»


Рука Ніка врізалася в обличчя, що посміхається, і закрила йому рот.


"Ви знаєте, що б я зробив, якби я був вами?" - сказав він, вичерпуючи крижану ненависть. «Я лежав там і молився, щоби поліцейські не приходили. А потім, коли мені стало трохи краще, я виїхав би з міста. Бо, може, я піду в поліцію, а може, й не стану. Але я знаю, де тебе знайти – ти і твій друг”. Він багатозначно постукав по кишені пальто. що, можливо, я тебе відпущу, можливо».


Чоловік сказав щось брудне. Бандит заворушився і застогнав. З тихої ночі пролунав чоловічий голос, що здійнявся у веселій ранній ранковій пісні.


"Роб, давай!" Голос Розалінди був нетерплячим, коли вона сіла в машину.


Чиясь рука і нога знову злобно вдарили. Було ще два болючі звуки. Нік заліз на водійське сидіння, і незабаром «Ягуар» скотився в потік машин, що прямував до пляжу Копакабана.


Нарешті Розалінда заговорила.


«Ви справді думаєте, що вони були на рівні? Я маю на увазі… кошерні шахраї?


"Майже позитивно". Нік кивнув, дозволяючи "Ягуару" набрати швидкість. «Я перевірю їх за першої нагоди, але я відчуваю до мозку кісток, що вони чесні головорізи. Професійний ризик бути брудно багатим. І очевидний. І тіньовий. До речі, чому «Роб»? "


"О, я не знаю", - сказала Розалінда.


звісно. "Чомусь ти не схожий на Боба".


"Хм." З якоїсь причини це нагадало йому Карлу. «Слухай, у мене завтра гаряче побачення з цією жінкою з Ленглі. Як ти думаєш, ти зможеш…?


"О, я впораюся", - перервала вона. «Чи не витрачали часу даремно? Чи не думаєте ви, що вам ще трохи часу, щоб почати грати з іншими жінками?» Чомусь вона виглядала роздратованою.


"Це небагато", - визнав він. «Але я завжди повертатимуся до мого єдиного справжнього кохання - яке не дає мені потрапити до спальні».


"Хм!" Розалінда скривила губи, але її очі були задумливі.


* * *


Глибокі помаранчеві промені пізнього полуденного сонця падали на затоку і повільно розчинялися в воді, що темніла. Нік і Карла, залиті сонцем і вкриті сіллю, лежали на величезному пляжному рушнику, який вона принесла. Обід у клубі був недовгим; день на неймовірно відокремленому пляжі був довгим і лінивим. Час від часу вони насолоджувалися невеликим виливом із фляжки, яку вона принесла.


Якось Нік запитав: «Що це, афродизіак?»


Вона посміхнулася йому з-під опущених повік і відповіла: "Тільки якщо ти знайдеш це так".


Тепер він ліг, дивлячись крізь пальмове листя. Це був самий відокремлений пляж, який він колись бачив. Вони плавали, сміялися і пили, і лише кілька разів бачили людей десь поблизу. Вони говорили майже все, крім того, що мало значення для кожного з них. Очі Карли були живі, а обличчя залите сонцем і, можливо, ще чимось.


«Давай, Роберте. Ще одне швидке плавання до заходу сонця!


Радо сміючись, він підняв її на ноги. Разом вони побігли до води. Нік проплив уперед і пірнув нижче, затамувавши подих і чекаючи на неї. Сильні руки потяглися до неї, коли вона ковзала повз, і вони обоє сміялися, поки не задихнулися. Потім вони побігли назад через пляжну смугу до свого затишного місця між деревами.


"Давайте знімемо ці мокрі речі і насухо витираємося рушником", - весело сказала Карла. «А потім давай полежимо тут і подивимося, як з неба випаровуються кольори».


Нік дивився на неї. "Ти маєш на увазі…?"


Вона засміялася його подиву. "Чому б і ні? Ми дорослі, чи не так? Хіба вам іноді не подобається відчувати, що все ваше тіло може вільно дихати морським повітрям, вбирати його? Вона стягувала ремені, доки говорила. «Не хвилюйся – нас ніхто не побачить. Звісно, якщо ти не хочеш…»


"Звичайно, я хочу", - сказав Нік. «Просто я один із тих загальмованих американців, про яких так багато чути». Трохи ніяково, прикрившись рушником, він зняв свої шорти, пильно дивлячись на пальмову гілку, що низько висить, з упевненістю знаючи, що буде далі.


Вона лежала на рушнику, гарна й оголена.


Він ліг поруч із нею. Миттю дивилася на хмари у вечірньому небі. Потім вона обернулася до нього і поклала одну прохолодну руку йому на обличчя.


"Роберт ... хіба я тобі не подобаюся?"


«Звичайно, Карла. Більш ніж небагато», - промимрив він. «Ти гарна, ти збуджуюча. І ти одружена. Якщо мені щось не подобається, то це чоловік, який ховається на задньому плані». Але його ніжно погладжує рука зняла укол з його слів.


“Це не шлюб! Це взагалі не шлюб! - люто сказала вона. «А чому тобі до того, що я одружена, якщо ні?»


На це питання важко було відповісти. Він знайшов час, притягнувши її до себе і красномовно поцілувавши.


«Карла… це не має нічого спільного з святенництвом. Але я обережний. Заради тебе і себе я не хочу, щоб розлючені чоловіки гавкали нам по п'ятах. Наприклад, ти знаєш, де він зараз? ви слідували. "


"Ха!" Вона видала зневажливий звук. «Він не посміє. Він знає, що втратить мене назавжди, якщо спробує. У будь-якому разі його немає в місті».


«Але ж ти не знаєш де? Принаймні ти так сказав. Звичайно, ти маєш знати…»


Вона різко відсунулася від нього з таким розгніваним виразом обличчя, що він зрозумів, що повинен змінити мелодію, інакше він втратить ту маленьку нитку, яку тепер тримав у руках.


Карла! Хіба ти не бачиш, як ти мене приваблюєш? Я не можу не питати тебе про це. Карла… будь ласка». Він підвівся на засмаглому лікті і схилився над нею. "Боже, ти такий милий". Він зітхнув і заплющив очі. Його рука ковзнула по м'яких лініях її шиї та підборіддя… ковзнула вниз, щоб відчути контури однієї високої гострої груди… ковзнула нижче і відчула шовковисту м'якість. Він запитував, коли вона його зупинить.


Її тіло корчилося під ним.


Кольори зійшли з неба, і їхнє місце зайняла м'яка пітьма.


Його губи повернулися за курсом, наміченим його пальцями.


«Вкусіть мене. Укусіть мене! - благала вона, стиснувши зуби.


Він вкусив її. Кілька разів у різних місцях.


Потім вона нахилила його голову і поцілувала жадібно, вміло. Її пальці блукали його тілом. Її напівзаплющені очі блищали в напівтемряві, дихання почастішало. Незважаючи на себе, він відчув, як його власний пульс почастішав. Здавалося, її зростаюча пристрасть перетворила її на яскраву і красиву істоту. Задвірки його свідомості нагадали йому Пірса Ленглі, людину. В іншому кутку йому холодно сказали, що ця жінка змінила за власним бажанням, і це може бути його першим і найкращим кроком до зниклого агента. Перед його думкою виникла бездумна пляма.


Нік відчув, як її ноги розсунулися під ним, відчув, як напруга його власного тіла ковзає, ніби в темний, невідомий колодязь, який перетворився на хвилястий ставок, а потім у вир, що кружляє. Він дозволив собі піти, весь у собі, за винятком тієї частини, яка завжди була агентом, готовим до небезпечних та несподіваних. Його грубий голос сказав йому тепер, що він повинен поспішати, що це буде пекельне місце, де можна потрапити.


Вона ахнула і вкусила. Її тіло тремтіло і викривлялося від бажання. Її ноги обвилися навколо нього, а її м'язи напружилися, щоб витягти з нього всю силу, яку міг дати. Йому не треба було прикидатися ніжністю, яку він не відчував; вона віддалася люто і нестримно, вимагаючи від нього такої ж жорстокості та тваринної сили. По-своєму вона була чудова - зовсім занедбана, надзвичайно досвідчена, затято фізична.


Йому здавалося, що він тоне у хвилях її бажання, хоч він знав, що сам створює хвилювання. Смутно він подумав про Розу і з якоїсь причини відчув ненависть до себе і до жінки, яка здригалася під ним.


Нарешті він сплив, задихаючись; і, нарешті, вона глибоко зітхнула і випустила його - люто стискаючи його, ніби сама тонула - у серії коротких болісних стогонів екстазу.


Потім вона лежала майже тихо, зітхаючи й тремтячи.


Він змусив себе бурмотити щось м'яке, безглузде, хоча його спонуканням було схопити одяг та втекти. Але через мить вона розплющила очі, і вони були наповнені щастям та задоволенням. А потім йому захотілося проклясти себе і попросити пробачення.


"О, Боже ..." - сказала вона і знову зітхнула. "Так сильно. Так раптово. Наступного разу…» Вона затамувала подих і подивилася йому в очі. "Буде наступного разу, чи не так?"


Нарешті він змусив себе діяти. То була його репліка.


Він повільно відійшов від неї, знаючи, що її апетит не задовольняється, а розпалюється, що її бажання мати його тіло зростатиме і продовжуватиме зростати. Він знав це так само точно, якби вона розповідала йому весь день.


"Там буде, чи не так, Роберте?"


Він хрипко зітхнув. Сором – Роберта Мілбанка або Ніка Картера, він не знав, хто саме – змусив його піднятися на ноги та обернути рушник навколо талії.


Карла. Карло, послухай мене». Він упав навколішки поруч із нею. Його голос був твердим і розумним, м'яко благаючим. «Ти маєш розповісти мені про свого чоловіка. Не тому, що я хочу підглядати. Не тому, що я не довіряю тобі. А тому, що мені просто не подобається думка, що я не знаю, де він. Мені не подобається ідея Родріго теж. Хіба ви не знаєте? "


Вона трохи напружилася і відкрила рота, щоб щось сказати.


"Ні, зачекайте!" – наполегливо сказав він. "Не сердіться. Не псуйте все це. У нас може бути щось чудове разом, ти і я». Його голос раптово став твердим. «Але мені не подобаються складнощі. Мені не подобаються загадки – і я не люблю змагання. Я просто хочу знати, як ви можете дозволити собі так недбало ставитись до нього. Де він і коли він повернеться? Невже це так багато потрібне від вас? "


Настала її черга дотягнутися до чогось, що могло б прикрити її оголене тіло.


"Ви завжди виявляєте такий інтерес до чоловіків?" - крижаним тоном спитала вона.


"О, Боже", - дуже тихо сказав він. Він підвівся на ноги і деякий час дивився на неї.


"Тобі не спадає на думку, - спокійно сказав він, - що ти той, хто мене цікавить?" Він відвернувся і почав вдягатися.


Вона дивилася на нього крізь густу темряву.


"Я не знаю, де він", - сказала вона нарешті. «Я не бачив його вже кілька тижнів. Він зателефонував мені зі свого офісу і сказав, що йому треба виїхати у справах. Він не сказав, куди, і я не спитав. І він не сказав, як довго він буде далеко. Я давно відмовився від турбот”.


Вона почала натягувати одяг.


"Він дзвонив тобі з офісу, і його не було кілька тижнів"). І він не був із тобою на зв'язку? Чи часто він робить такі речі? Нік перекинув питання через плече.


"Ні, я вважаю, що ні", - визнала вона. "Він зазвичай не затримується


так довго. І він дзвонить”.


У голові Ніка було безліч питань, але він не наважувався ризикнути їх поставити. Він застебнув сорочку і задумливо замислився. Було хоча б дуже можливо, що Пірс Ленглі справді поїхав у справах. Але він у цьому сумнівався. І його сумніви зростали з кожною хвилиною. Двох вже знайдено мертвими, які померли з різницею в кілька тижнів. А Ленглі?


"Цього разу пройшов майже місяць", - сказала вона задумливо, ніби розділяючи його думки.


«Хм. Тоді він може повернутися будь-якого дня. А коли він повернеться, я здаюся, чи не так? Ні, Карла. Я не так граю. Не хочу ділитися з тобою. І я не хочу". Не хочу, щоб його виставляли дурнем. Що було б, якби він сьогодні раптово прийшов додому та почав шукати тебе тут? "


Вона зневажливо засміялася. "Він ніколи не дивиться сюди".


Нік обернувся до неї обличчям. «Ніколи? Як часто він повинен це робити?


"Чорт тебе подери!" - Вигукнула Карла. «Чорт тебе забирай! Ти кращий за мене? Чого ти від мене хочеш? Що ти від мене хочеш?" Вона була на ногах, напіводягнена, очі горіли гнівом і мукою.


"Нічого особливого", - розумно сказав Нік, ніби він втратив інтерес. «Просто дізнайся, де він і коли він повернеться. І позбався цього Родріго теж. Мені начхати, що я просто один із зграї». Його очі переважали над нею, і вона придушила відповідь, яка зірвалася з її губ. "Я звик отримувати те, що хочу". Раптом він усміхнувся своєю чарівною усмішкою. "Звичайно, в даному випадку це нічого не означає, якщо ти теж не хочеш мене".


Вони мовчки перестали одягатися. Карла нарешті заговорила.


"Як я можу дізнатися?"


«О, - сказав Нік, ловлячи сигарету, - ти, мабуть, знаєш деяких з його ділових знайомих. Дізнайтеся, з ким він востаннє розмовляв, що він сказав, якщо він зв'язався зі своїм офісом. Мені не потрібно казати вам, як. "


Що, якщо я не зможу? Що, якщо я не впізнаю?


Він знизав плечима. «Маю сказати, я думаю, що це досить дивно». Він зібрав рушники. «Давай повернемося до клубу за твоєю машиною. Хіба ти не хочеш, щоб я відвіз тебе прямо додому?


Вона дивилася на нього. "Ви маєте на увазі - ми не бачимо один одного сьогодні ввечері?"


"Ну, я думаю, це краще, чи не так?" – дружелюбно сказав Нік. "Спочатку ми вип'ємо ..."


"А потім ти не хочеш мене знову бачити, чи не так?"


Нік упустив рушники. «О, люба, ні! О, Карла, це не так». Він терміново обійняв її. "Будь ласка, не думайте так". Його мова знайшла її мову в пристрасному поцілунку. Її очі були напівзаплющені, а губи блищали.


"Ходімо," м'яко сказав. "Просто зателефонуй, коли будеш готовий мене бачити".


Він знав, що вона точно знала, що він мав на увазі. І він знав, що вона зателефонує.


Допитливий репортер


Було вже за північ, коли людина, яка не була ні Ніком Картером, ні Робертом Мілбанком, залишила розкішний номер у готелі Copacabana International. Він був молодий, але сутулий. Сильні риси його обличчя приховувала борода, яка асоціюється з розсіяними професорами чи жителями Грінвіч-Віллідж. Його сталеві сірі очі були спотворені за товстими окулярами, а костюм, хоч і добре скроєний, вільно звисав з його постаті. Але він рухався швидко, очі насторожилися.


Спочатку він переконався, що коридор порожній. Він знайшов сходи, пройшов три прольоти, а потім піднявся ліфтом на поверх вулиці. Звідти він пішов до Excelsior Copacabana, провів кілька хвилин у барі, а потім упіймав таксі і вирушив до готелю Serrador у центрі міста.


Перед від'їздом з Інтернаціоналу він разом із Розаліндою ознайомився із сьогоднішніми подіями та планами наступного дня.


«Я не впевнена, що це був той самий чоловік», - сказала вона. "Я миттю побачив його тільки після того, як ви помітили, що за нами спостерігають. Але це кругле обличчя виглядало знайомим. Він був із групою, але було важко сказати, чи належить він до них, чи вони просто У всякому разі, він сказав Я знаю, що він задумав для мене – він сказав щось про угоди з сумками з алігатора та аметистами – але для вас я думаю, що це дівочі шоу та азартні ігри».


"Сільвейро, га?" - Сказав Нік, смикаючи себе за бороду. "Цікаво, це його справжнє ім'я?" Гадаю, він не сказав, коли зателефонує».


"Ні", - сказала вона, розглядаючи його нове обличчя. «Він просто посміхнувся і сказав, що ризикне знайти нас через якийсь час. А потім він усміхнувся своєю жирною усмішкою та пішов».


«Добре, ми зачекаємо на нього», - сказав Нік. «А тепер послухайте. Я залишив слово, що нас не турбувати до пізнього ранку. Коли ви підете, візьміть табличку з дверей і тайте звідси якомога ненав'язливіше. Я зустрінуся з вами в музеї між трьома та три тридцять. Будь ласка, постарайтеся виглядати трохи менш розкішно, ніж зазвичай, щоб вас не приваблювали


натовп шанувальників”.


"В музеї?" - зневажливо сказала вона. «Ймовірно, це будуть лише я та миші».


«Ага, бережися цих мишей. І зробися сама, як миша. Хочеш Кольт, про всяк випадок?»


"Ні дякую. Я не хочу, щоб мене спіймали з чимось подібним. До речі, як ви цілувалися з мадам Ленглі?


Обличчя Ніка напружилося з-під бороди. «Якщо ти можеш винести незнання, я б одразу не спитав. Але якщо вона зателефонує, поки ти тут, просто… е-е… візьми повідомлення. Або, якщо вона залишить записку, прочитай її і позбався. цього. Під час виступу він поширив кілька статей про свою персону. Люгер, стилет і невелика кругла куля, яка могла бути пластиком, металом або яким-небудь сплавом.


"Та це ж Вільгельміна!" - сказала Розалінда, широко розплющивши очі і піднявши прекрасні брови. «І Х'юго, чи не так? Я думала, що ти їх втратив».


Бородате обличчя розпливлося в усмішці.


"Я теж. Але - це кумедний старий світ, це так. Я їх повернув. Я розповім вам, як днями. Це справжня історія. А поки - де Сантос і Бренха. Якщо вам потрібно Мені терміново зателефонуйте до кімнати 1107, Серрадор, і запитайте Нолана. Я чутиму телефон, навіть якщо перебуваю в іншій кімнаті. Все готове. на завтра?


Вона кивнула головою. «Так, це буде легко. Але ким ти будеш, коли я тебе побачу?


"Хм." Він замислився на мить. «Я думаю, це підійде. Поки що не потрібно занадто часто перемикатися. Шукайте Майкла Нолана, бородатого хлопчика-репортера. І подбайте про себе, добре? Нік обернувся до неї і взяв її обличчя руками. «Я не хочу, щоби з тобою щось трапилося. Перевіряйте замки та вікна, коли я піду, і не робіть нічого необачного завтра. Ми тільки починаємо, і мені потрібно, щоб ви були поряд».


"Ну, це не дуже схоже на це", - почала вона, але він змусив її замовкнути бородатим поцілунком у губи.


"Не відчиняй двері стороннім", - сказав він легко. «Просто перевірте, чи вільний берег, і я вже в дорозі».


Коридор був порожній.


У понеділок, невдовзі після години дня, він вдруге відчинив двері кімнати 1107 готелю «Серрадор». Перший раз стався за кілька годин після їхнього прибуття ближче до кінця минулого тижня. У той же час місіс Марлен Вебстер з Далласа, штат Техас, зареєструвалася в кімнаті 1109 і зажадала повної самоти на вихідні. Майкл Нолан, бродячий кореспондент Washington Herald, дав зрозуміти керівництву, що має намір використовувати свою кімнату тільки як штаб-квартиру для поїздок з міста в глиб країни. Він бував там рідко.


Нічого не вказувало на зв'язок між Майклом Ноланом і місіс Марлен Вебстер, незважаючи на замкнені двері. Документи дуже добре оформили бронювання. Керівництво не мало знати, що і леді, і джентльмен можуть відкрити майже будь-які двері з легкістю найдосвідченішого зломщика.


Нік замкнув за собою двері кімнати 1107 року. Звичка змушувала його перевіряти дверцята шаф, ящики бюро, вікна, запилені поверхні та сантехніку. Ліжко, яке він залишив пом'ятим під час свого першого візиту, поправили, але більше нічого не змінилося. Пошарпаний багаж і трохи одягу Нолана залишилися недоторканими.


Він дістав з кишені невеликий набір і швидко порався із запірним механізмом, який прикріпив до сполучних дверей під час свого першого візиту. Через кілька секунд він увійшов до кімнати 1109 року і оглянув багаж місіс Вебстер.


Багаж місіс Вебстер був дивом винахідливості. Крім звичайного набору жіночих прикрас, до нього входили деякі пристрої, відомі лише AX та аналогічним спеціалізованим службам. Косметичка місіс Вебстер була особливо добре підігнана. Коли його зняли з верхніх полиць, він показав короткохвильове радіо, відоме AXEmen як Оскар Джонсон.


Повідомлення Ніка Хоуку було коротким і загадковим:


ПРЕС-ТУР ЗАВТРА ПІДТРИМКА ПОВНОВАЖЕННЯ, ЯКЩО НЕОБХІДНО. НОЛАН ЗА НОВИНАМИ БУДЕ ПОМОЧНИКОМ З АНТРОПОЛОГІЧНОЇ ІСТОРІЇ. ГОЛОВНИХ ПЕРЕРИВІВ ЩЕ НІ.


Відповідь Хоука була ще коротшою. ПЕРЕВІРИТИ. ПІДТРИМУВАНІ ОБЛІКОВІ ДАНІ.


Це було небагато, але це означало, що штаб-квартира AX знатиме, куди прямують агенти Картер та Адлер, коли востаннє отримували звістки. Картер з повними повноваженнями для преси перевірятиме Rio Journal. А Розалінда Адлер буде у Національному індійському музеї.


Нік скористався ванною Марлен Вебстер і розсипав її ароматний порошок на полиці та на підлозі. Підійшовши до ліжка, він натягнув ковдру і пом'яв подушку. Потім, трохи прочинивши тут ящик і кинувши туди жіночу туфлю, він замкнув Оскара Джонсона на ніч і повернувся до кімнати 1107 року.


Протягом п'ятнадцяти хвилин він виконував вправи йоги, які дозволяли йому вичавлюватись із вузьких кутів і надовго затримувати подих багато хвилин,


потім він заліз у ліжко Майкла Нолана і заснув як немовля.


Вранці він трохи поправив бороду і пішов далі.


Головний редактор англомовної газети Ріо тепло привітав його. Його дуже цікавило, що бродячий репортер Washington Herald і стрінгер Amalgamated Press and Wire Service - так, так, звичайно, він уже отримав їхнє телеграфне повідомлення - повинні цікавитися місцевою кримінальною історією.


Тон Ніка був серйозним, і він смикнув себе за бороду.


«Звичайно, ви розумієте, сеньйоре, - сказав він цілком прийнятною португальською мовою, - що на даний момент мій запит має конфіденційний характер. Пізніше – поліція. Але тепер – ви розумієте, як справи з будь-ким, хто відстежує історію, – воліють поговорити безпосередньо з керівниками”. Він принизливо усміхнувся. «Принаймні, я завжди вважав за краще працювати незалежно від влади якнайдовше».


Редактор зрозуміло посміхнувся.


«Але, звичайно. Репортери скрізь одні й ті самі. Але чому у вас має бути такий інтерес до нікчемності, подібної до Аппельбаума? Цікава історія, так, але безумовно не важлива?»


"Можливо, не саме по собі", - сказав Нік. «Але мені цікаво, чи до вас дійшло, що ще один американець, торговець коштовностями Пірс Ленглі, зник безвісти протягом кількох тижнів? І що ваш репортер, Жоао де Сантос, був знайомий із ними обома? Це може нічого не означати. звичайно, але в цьому є щось цікаве, чи не так? Він сподівався, що його власні питання не здадуться надто цікавими.


«Наш власний де Сантос? Але...» Очі редактора звузилися. "Звідки ви знаєте, що він знав інших?"


Нік сумно зітхнув. «Розумієте, Апельбаум має сім'ю в Штатах. Досить далекі родичі, але він мав звичай писати їм. Мабуть, він мало спілкувався, та й писати не було про що. Тому він згадав своїх друзів та книги, які йому подобалися найбільше, тощо. Тепер, коли він якийсь час не писав – ну, ось як усе почалося, розумієте. А потім, коли його тіло було виявлено, і відразу після цього де Сантоса було знайдено мертвим, і Ленглі зник безвісти, ну, мій офіс телеграфував мені розібратися в цьому».


Це була досить спотворена історія, але в нього були телеграми та документи, що його підтверджували. Він також мав природний інтерес головного редактора до Жуана де Сантоса.


"Але Ленглі! Що ти маєш на увазі, він зник?"


Нік знизав плечима. «Ні його будинок, ні його офіс не мають жодної вистави, де він знаходиться, і він був відсутній на кілька тижнів. Це може бути суто особиста справа чи якась дуже секретна справа – хто може сказати? Але я хотів би дізнатися. І я сподівався, що ти зможеш мені допомогти. Мій офіс, здається, думає, що за цим може бути щось більше, ніж здається на перший погляд. Чи можна перевірити, чи можуть інші американці зникнути безвісти? Чи загадково знайдені мертвими? »


"Але чому де Сантос?"


"Я не знаю. Я зовсім не знаю. Але, можливо, він просто натрапив на історію, на яку не мав натрапити».


Нік кинув на редактора проникливий погляд, схожий на газетний яструб.


"Що це за історія?"


Нік запозичив свою уяву і запропонував історію, яка включала торгівлю зброєю та оптове пограбування дорогоцінного каміння. Звичайно, він міг тільки здогадуватися, будучи тут відносно чужим, але хіба це неможливо? На той час, коли він закінчив, він сам майже в це повірив. Редактор теж принаймні достатньо, щоб надати йому неохочу допомогу. Він пообіцяв, що його співробітники проведуть перевірку зниклих безвісти, і повідомив Ніку про подробиці виявлення тіл Аппельбаума і де Сантоса. Зрештою він пообіцяв зателефонувати Кармен де Сантос і запропонувати їй дозволити бородатому американському репортеру взяти в неї інтерв'ю.


"Але я не можу обіцяти, що вона побачить тебе", - сказав він, піднімаючись і проводячи Ніка до дверей свого офісу. "Як ви розумієте, вона так важко переживає".


"Я можу це зрозуміти", - співчутливо сказав Нік. "Але ви можете запевнити її, що я заберу в неї дуже мало часу і що я надзвичайно поважаю її почуття. Але у світлі того, що ви мені щойно сказали, вона, можливо, не проти спробуватиме прояснити це. У будь-якому випадку, я не дзвонитиму їй, поки не отримаю від вас звістку. Вона може навіть зателефонувати мені сама, якщо їй подобається. Майкл Нолан, номер 1107, готель Серрадор "


Він повернувся до готелю, зробивши по дорозі одну коротку зупинку. У книгарні «Єдиноріг» була табличка на дверях: зачинено.


Кімнати 1107 та 1109 були очищені та відремонтовані.


Він замкнув сполучні двері і сів чекати й думати. Можливо, йому варто зателефонувати Карлі.


* * *


Розалінда пройшла через широкі двері Національного музею Індіанців та зітхнула з полегшенням від довгоочікуваної прохолоди.


Вона зупинилася біля входу і подивилась на план поверху.


«Індейські цивілізації Центральної та Південної Америки… племена Бразилії, Колумбії, Чилі, Перу, Мексики і т.д. і т.д. і т.д. Пуебло… зуні… ацтеки… інки… хівари… і т.д. , костюми, мови, звичаї… місця поховання… жертовні колодязі… храми… скарби… конкістадори… ну, от і все. Офіси? Перший поверх, мабуть. Але спочатку вона шукала все, що відповідало її ранковому курсу. Вона пройшла через мармурове фойє і через відчинені подвійні двері в кімнату, заставлену величезними скляними шафами.


Будь-хто, хто дивився на неї, побачив би непоказну жінку середнього зросту в невисоких зручних туфлях і в дещо невідповідній прямій бавовняній сукні. Її волосся було зібране в пучок, і воно було на диво неживим, ніби ніколи не відчувало сонця. Крихітні зморшки защипали куточки її очей та рота. І сьогодні її звали Мері Луїза Бейкер. Від цього вона навіть відчула себе сірою.


Вона шукала компанії серед індіанців у скляних корпусах. Був один нудний турист, чоловік, у сорочці з квітковим малюнком; одна серйозна молода пара з блокнотами та хрипкими голосами; один мовчазний юнак, який терміново потребує стрижки; одна старенька займала єдине місце для сидіння. Схоже, це крісло охоронця, хоч вона не здавалася охоронцем.


Розалінда наважилася. Це справді було досить цікаво. Діорами були виконані напрочуд добре, і очі цих людей з далекого минулого були напрочуд живими. Стародавні твори та їх переклади, а також деякі артефакти особливої форми та дизайну лягли в основу однієї з маловідомих монографій Карлоса Бренхі про втрачений континент та його тих, хто вижив. Він написав кілька таких робіт у своєму сухому науковому стилі, підкріпивши свою дисертацію порівняннями ієратичного листа та ретельними малюнками вишукано виготовленого посуду із символічними написами. У неї зараз була одна з цих монографій у її об'ємному гаманці разом із рекомендаційним листом, на підготовку якого пішла значна частина ранку. Сам собою підпис був другорядним шедевром. Кожен міг відразу побачити, що це робота старіючого вченого з точним розумом і тремтячою рукою.


Коридори, здавалося, тяглися нескінченно. Кожна головна кімната вела до інших, і кожна з додаткових кімнат мала відгалуження. Над основним поверхом знаходився антресоль, а над ним ще кілька поверхів відкритих експонатів та вітрин. Охоронці музею здавалися нечисленними та рідкісними.


Нарешті, почуваючи себе просоченою індійськими знаннями та пригноблена віковою тишею, вона попрямувала до офісів на першому поверсі.


Табличка на дверях говорила: ПРИВАТНИЙ. ОФІС. Лікар Едуардо Соарес. Лікар Карлос Бренха.


Вона легенько постукала у двері. Нема відповіді. Вона знову постукала. Нарешті пронизливий голос нетерпляче вигукнув: «Входьте! Заходьте!»


Вона зробила. Худий чоловік у окулярах визирнув із-за столу, заваленого паперами, книгами, церемоніальними масками та незвичайними керамічними виробами. Другий стіл був ще безладнішим, але він був порожній.


"Доктор Бренха?" - Невпевнено запитала вона. "Чи ти…?"


«Ах! Ні! Вибач. Дуже шкода". Чоловік незграбно підвівся і жестом показав їй на стілець. «Доктор Бренха – незрозуміла річ загалом. Не можу цього збагнути! Радий бачити Вас. Ви знаєте його? Будь ласка, сідайте. Мене звуть Соареш. Куратор. Бренха, так. Дивна історія – хороша людина, прекрасний розум. Ви кажете, що знаєте його? О ні, звісно, ні. Я доктор Соарес. А ви? "


"Мері Луїза Бейкер", - нерішуче сказала вона. «Колорадський інститут індійських досліджень. Я маю рекомендаційний лист до нього». Розалінда покопалась у сумочці. "Я тут у відпустці, але подумав, що скористаюся цією можливістю ..."


«Ах! Як шкода". Лікар Соареш пильно подивився на неї поверх окулярів. «Я не бачив Бренху протягом кількох тижнів. Його немає вдома, він не приходить на роботу, він не потрапив в аварію, ніхто не знає, де він може бути. Раптом одного разу він не прийшов. Я приголомшений».


«Ви маєте на увазі…» Розалінда дивилася на нього. «Ви маєте на увазі, що він щойно зник? Невже він у поїздці, у відпустці, у гостях?»


Соареш енергійно похитав головою.


«Ніколи не вирушайте у поїздку без ретельно розроблених планів. Жодної поїздки. Жодного відвідування.


"Але ви, звичайно, перевірили через поліцію?"


"Ну звичайно! Лікарні, поліція – морг. Жодних слідів. Жахливо! Десь захворів, мабуть, утратив пам'ять. Як би ми всі іноді були розсіяними. Та не так. Погано погано".


«Але це зовсім неймовірно! Коли ти сказав, що бачив його востаннє? Обличчя Мері-Луїзи Бейкер було блідим від співчуття та тривоги. «Інститут буде…»


"Ось, ось він", - сказав Соарес, гортаючи папери на столі і дістаючи календар. «6 грудня. Була п'ятниця. Нас тут нема.


на вихідні, звісно. Ой! Мало не забув. - Він подивився на неї з цікавістю. - Хтось ще питав про Карлоса. Антрополог із Лісабона. Так. Лікар Томаз. Ніло Томаз. Ви колись чули про нього? "


«Боюсь, що ні», - сказала Розалінда, подумавши: «Хтось там був? Вголос вона сказала: «Він усе ще у місті? І я мала чути про нього?»


Соареш знизав плечима і махнув рукою. "Ні ні! Я ніколи про нього не чув. Але так, він у місті. Насправді, він майже щодня приїжджає сюди, щоб працювати над написами. Найбільше його цікавлять ієратичний алфавіт та малюнок. символи. Я так розумію, це вас також цікавить? "


Розалінда з ентузіазмом кивнула. «Якби я міг зустрітися з цим лікарем Томазом – призначте зустріч…»


"Немає проблем. Немає проблем. Смішно - він вперше приїхав сюди відразу після того, як Бренха пішов, і був дуже розчарований, як і ви. У той час він сказав, що хотів би зустрітися з кимось, пов'язаним з цією областю. Так, я вірю він навіть сказав, що якби хтось ще прийшов побачити Карлоса, він дуже хотів би зустрітися з цією людиною! "Соареш щасливо засяяв. "А ось і ти!"


"Так", - пробурмотіла Розалінда. "Ось я. Чи не могли б ви сказати мені, де я можу знайти лікаря Томаза? Або скільки він зазвичай приходить сюди?»


«Взагалі, - буркнув Соареш, з ентузіазмом ляскаючи руками, - він тут прямо зараз. Я бачив, як він увійшов хвилин двадцять тому і розставив свої речі у маленькій ніші у задній частині будинку. Ми можемо піти та зустрітися з ним прямо зараз. . Ходімо! "


Він простяг лицарську руку, щоб допомогти їй підвестися.


"О, але насправді", - заперечила вона. «Вам не здається, що це трохи втомлює, поки він працює? Хіба не було б краще, якби ви, можливо, згадали про мене і сказали, як увійти ... »


«Звичайно, ні, звісно, ні. Я сказав вам, що він хоче зустрітися з колегами.


Він мало не потягнув її довгим коридором, який вів до одного з головних залів, і знову в інший коридор. «Він, мабуть, скучив зі мною», - подумала вона, при першій же нагоді схиляючи мене до незнайомця, що проходить повз нього. Вона не могла позбутися бажання, щоб Нік був десь під рукою, щоб надати їй моральну підтримку.


"Там зараз!" - бадьоро сказав Соарес.


Останній із серії лабіринтних проходів привів їх у невелику нішу, майже заповнену скляними ящиками з кам'яними табличками та уламками кераміки із символічними написами. Великий чоловік сидів на складному стільці і з цікавістю дивився нагору, коли вони увійшли.


У нього були надзвичайно широкі плечі і маленькі круглі очі, які ковзали її тілом, немов шукали приховані вигини - або зброю.


«Міс Бейкер, дозвольте мені уявити доктора Ніло Томаза. Лікаря Томаза, міс Мері… е-е… Мері Бейкер з Інституту Колорадо. Я розумію, що ви маєте спільний інтерес до мого друга доктора Карлоса Бренха».


"Невдалий спосіб висловитися", - подумала Розалінда.


"Взагалі-то, у мене просто рекомендаційний лист", - сказала вона, невпевнено посміхаючись. "Я не збирався вас турбувати".


Здоров'як простягнув сильну руку і стиснув її.


«Занепокоювати мене? Ніколи! Із задоволенням!" Він широко посміхнувся.


"Ну ось, ось і зараз", - радісно сказав Соареш. «Як я й сказав. Тепер я знаю, що вам двом буде про що поговорити, тому я залишу вас наодинці». Похитуючись і киваючи головою, він замітав між рядами індіанських постатей. Під прикриттям його від'їзду Розалінда крадькома глянула на свій годинник. Будь ласка, Бог дозволь Ніку швидше прийти та знайти мене. Було без чверті зо три.


Вона подивилася на Ніло Томаза та його стопку блокнотів. Маленькі очі здорованя вп'ялися їй у очі. Її серце завмерло. Щось було дуже не доречно. Звичайно, всі мають несподівані слабкі місця, але... Принаймні, подумала вона, їй не доведеться турбуватися про власне незнання ієратичного листа.


Обкладинка м'якої обкладинки виднілася під одним із блокнотів. Вона не могла прочитати всю картину обкладинки, але вона бачила цю книгу серед інших подібних книг у газетному кіоску в центрі міста, і вона згадала книгу та зображення на обкладинці одночасно яскраво та ясно.


Книга називалася «Пекельний будинок пристрастей».


Людина, яка любить читати на дозвіллі, сказала:


«Зовсім вірно, міс Бейкер. Нам є про що поговорити. Щось змусило його подих почастішати.


* * *


Нік подивився на годинник. 2:45. Він зачекає ще п'ять хвилин, а потім піде на зустріч із Розаліндою.


Якийсь час тому головний редактор журналу зателефонував йому в номер 1107 готелю «Серрадор» та розповів кілька цікавих речей: по-перше, зникли власник нічного клубу та куратор музею. Два, це було абсолютно вірно


що, схоже, ніхто не знав про місцезнаходження торговця дорогоцінним камінням Пірса Ленглі. По-третє, поліція виявила, що пошарпана камера де Сантоса, знайдена на схилі пагорба на шляху його падіння, виявилася зовсім не камерою, а оригінальним пристроєм, що стріляє кулями 22 калібру. Однак ніхто не був застрелений. По-четверте, він – редактор – зателефонував Кармен де Сантос і розповів їй про питання репортера Майкла Нолана. Вона виявила певний інтерес, тому він запропонував їй зв'язатися з ним у номері 1107 готелю Серрадор.


Поки нічого.


Нік прокрутив в умі те небагато, що знав. Головний редактор повідомив йому раніше, що поліція майже впевнена, що де Сантос був убитий. Крім того, де Сантос попросив продовження відпустки, і того ж дня, коли повернувся, він помер. Він не мав зв'язатися зі своїм офісом до наступного понеділка, і він цього не зробив.


«Він повернувся і в щось потрапив, – подумав Нік. І тепер майже напевно, що він помер останнім. Нік був переконаний, що порядок зникнення життєво важливий, але оманливий. Де Сантос, наприклад, міг би розлучитися з багатьма з них, а потім виїхати у відпустку, насолоджуючись помилковим почуттям безпеки, лише для того, щоб повернутися і стати жертвою власної зради.


Але чомусь Нік не думав, що це можливо.


П'ятеро з шести тепер почали з'являтися як особистості, і список почав формуватися: Ленглі та Аппельбаум, які зникли безвісти / померли на початку гри, приблизно в той же час. Він тільки-но дізнався, що Де Фрейтас і Бренха зникли безвісти через кілька днів після раптового від'їзду Ленглі в Бог знає куди. Жуан де Сантос нещодавно помер. Жодного звіту про Марію Кабрал. Він повинен якось потрапити до будинку.


Кумедно. Він був упевнений, що лінію де Сантоса було прослухано, будинок оглянуто. Можливо, він не матиме цього відвідувача. Або, можливо, відвідувач зачекає, поки Нік піде.


Без десяти зо три. Краще бути в дорозі. Може, Роз пощастило більше.


Він схопився на ноги одним плавним рухом і потягся до ручки дверей, коли почув тихий звук. Хтось зупинився біля його дверей.


Хтось постукав. Знову постукав.


Нік мовчки ковзнув по килиму в комору. Його рука зімкнулась на зручному прикладі Вільгельміни.


Повернулась ручка передніх дверей. Щось дряпалося в замку чи повз нього. Ручка знову загриміла. Нік відступив у шафу, залишивши собі півдюймову щілину, щоб бачити крізь неї.


Незнайомець із хижим обличчям та великими руками обережно увійшов до кімнати Ніка. Одна рука зачинила вхідні двері; другий ковзнув у бокову кишеню. Гострі очі дивилися на всі боки, а загострені вуха сіпалися, намагаючись почути найменший звук.


Хьюго ставить запитання


Нік чекав. Вільгельміна, Гюго та П'єр чекали з ним, терпляче і приготувавшись.


Газова гранула П'єра, маленька, але смертельна, не призначена для використання у закритих приміщеннях чи громадських місцях. Він був надто смертоносним. Гюго, стилет із клацаннями, з вишуканою винахідливістю виготовлений учнем Челліні, був у своїх силах швидким і вирішальним аргументом. Вільгельміна - Люгер, оголена до найнеобхіднішого, як зброя, якою вона була, діяла одночасно як мовчазний переконливий і злісний вбивця, укус якого був навіть гірший, ніж її гавкіт.


Вільгельміна була готова.


Обличчя Хорька увійшло у ванну і відразу знову вийшло. Нік дивився, як він наближається до шафи, його очі металися від дверей шафи до ліжка, від комода до столу, поки він ішов. Щось на столі змусило його зупинитись. Сторінка портативної машинки була покрита печаткою - спроба пов'язати загибель Аппельбаума і де Сантоса. Внизу сторінки Нік набрав ЛЕНГЛІ???


Новачок з цікавістю прочитав сторінку і дістав її з машинки. Він засунув його у внутрішню кишеню і відкрив верхню скриньку столу. Великі руки перебирали зошити та папери з ім'ям Майкла Нолана, коли Нік вирішив, що Феррет мав достатньо часу, щоб нишпорити.


Він мовчки вийшов зі свого укриття.


Він постукав. - "Руки вгору!" "Встати до стіни!"


Феррет обернувся, його очі горіли здивуванням і люттю, а рука потяглася до шишки в кишені.


"Нічого подібного!" – сказав Нік. "Підніміть руки, або я стріляю!"


Нік відвернувся, коли Феррет вистрілив із кишені. Вільгельміна різко відповіла. Феррет видав тихий звірячий лемент і вільною рукою схопився за руку з пістолетом.


«Наступного разу, - сказав Нік, - слухайся».


Його швидкий, легкий крок привів його до незнайомця. Швидка рука витягла кишеню, що сочилася, і витягла пістолет з тупим носом.


Феррет вилаявся і кинувся на нього. Нік із болісною силою вдарив його власним пістолетом по переніссі і швидко відступив, сунувши пістолет у свою кишеню.


«А тепер дозвольте мені побачити ці руки в повітрі, - сказав він швидко португальською, - або я відірву їх обидві».


Феррет вилаявся, але підняв обидві руки. Кров текла його правою манжетою.


«Ти б не посмів», - прогарчав чоловік із хижим обличчям. «Подумай про шум. У вас у готелі будуть усі…»


"Ви думаєте про це," сказав Нік. «Це моя кімната, пам'ятаєш? І тут виникає цікаве питання – чому ти в ній?»


"Чому ви думаєте?" - Сказав чоловік і плюнув на килим. «Дружній візит? Ви заробляєте собі на життя, я одержав своє. Чому б вам просто не викликати поліцію?


Його очі металися, як язик отруйної змії. Вікна, двері, ящики столу, торшер, диван… виходи, зброя, допомога…?


Прикривши його Вільгельміною, Нік двічі замкнув двері.


«А тепер, - м'яко сказав він, - ти розповіси мені, навіщо ти тут і що тебе так приваблює в цих записках та паперах. І не намагайся сказати мені, що тобі потрібні гроші. Що ви хочете від паперу в друкарській машинці? Хочете показати її комусь? "


Феррет видав хихикання, схоже на сміх.


"Я збираю сувеніри від усіх своїх клієнтів", - хихікнув він. «Що взагалі такого особливого в друкарській машинці?»


«Я поставлю питання», - сказав Нік. "Відійди від столу".


"Ну, ти не отримаєш відповідей", - посміхнувся Феррет. «У чому річ, ти боїшся закону? Чому ти не…"


«Рухайся! Поклади руки до стіни».


Нік підійшов до людини з обличчям тхора, якого Вільгельміна тримала в його руках легко, але вірно. Його обличчя було твердою маскою рішучості. Ферре обернувся і високо притиснув руки до стіни.


Х'юго вийшов зі свого укриття. Його жорстокий льодоруб клацнув. Нік смикнув Феррет за куртку. Дві половинки розділилися, оголивши спину брудною, але дорогою сорочки. Прокляття Феррет стали гучними та плавними.


Потім Х'юго атакував сорочку, акуратно розірвавши її по спині, не надто піклуючись про розтріскані під нею плоті. Феррет здригнувся і промовив слово, яке Нік не чув роками. Х'юго знайшов місце біля основи голої шиї Феррета і трохи погладив його.


«А тепер, – дуже тихо сказав Нік, – ваше ім'я. Хто вас послав. Навіщо? Чому вас так цікавлять двоє мерців? Краще говори швидше». Х'юго несподівано вкусив вузлувату шию. "Подобається?"


"Фу!" Звук вирвався з горла чоловіка, і м'язисті плечі стиснулися. "Ти свиня!"


«Я так і думав, – люб'язно сказав Нік. "Більше?" Х'юго знову тицьнув, трохи глибше. «Почни, друже. Я не маю цілого дня. Але в мене достатньо часу, щоб тебе сильно образити».


"Ви впевнені у цьому?" - несподівано сказав Феррет. "Ти страшенно впевнений?"


«Я впевнений, – сказав Нік. Х'юго вкусив і скрутив, відсторонився і швидко проткнув поперек. «Чому я не маю бути впевненим? Вже боляче, чи не так? Що ще гірше, ти не знаєш, куди я збираюся тебе вколоти наступного разу. Як щодо чогось тут, нагорі? Ми цього ще не зробили». Стилет утворив поверхневий візерунок на оголеному правому плечі, яке здригнулося в очікуванні удару. Х'юго відстрибнув і жадібно покусав поперек. «Що тебе цікавить у моєму бізнесі, щурів? Що привело тебе сюди? Можливо, ти вбив де Сантоса, чи не так? Х'юго описав повільний акуратний зигзаг трохи нижче лівої лопатки. З крихітних щілин і уколів починала сочитися кров. На шиї Феррета виступив піт. Він видавав не зовсім людські звуки.


«Цікаво, скільки часу потрібно людині, щоб стікнути кров'ю, – сказав Нік, – якщо кров потече по краплі за раз? Ми скоро дізнаємось. Поговоримо!


Х'юго знову вкусив, акуратне півколо в плоті, і зупинився.


"Сволота!" - прогарчав Феррет. «Ви б не подумали, що у вас було так багато часу, якби ви знали, що станеться з Кармен де Сантос, якщо ви не випустите мене звідси. А потім, їй-богу, коли я повернуся...»


Він наполовину повернув голову, випльовуючи слова, так що його злий профіль був звернений до Ніка. Довгий твердий ствол Вільгельміни вдарився об розбитий ніс, і голова Феррет сіпнулася назад.


- То ти щось знаєш про де Сантоса? Нік промуркотів, але думки його металися. То був якийсь блеф? Може бути. Але це також був прорив. "Що ти знаєш? І коли ти повернешся, де?"


Х'юго намалював гарну вісімку на різнокольоровій спині Феррета. Дрібні цівки крові незабаром зіпсували чіткі контури.


Феррет видав непристойний звук. «Просто кут вулиці. Вони стежитимуть, щоб побачити, чи я повернуся. Якщо вони не побачать мене, вони почнуть працювати з цією жінкою де Сантос, тож тобі краще йти, якщо ти хочеш бути хоч трохи корисною…»


"Який кут? Хто вони?"


Господи, що вони робили з Кармен де Сантос? А з дитиною? Це має бути блеф.


Вісімка почала капати Феррет за пояс.


Х'юго протиснувся під шкірний клапоть і почав досліджувати.


"Де? Хто вони?"


Стомлене тіло Феррета корчилося.


«Куточок Бранка та Варгаса. Припини, чорт забирай, стій!» Його дихання стало уривчастим, болісним. «Прямо за кут. Вони наглядатимуть за мною. Якщо мене не буде за півгодини, вони вб'ють її, і вони прийдуть сюди, і тоді ви побачите через Ісуса, що вони зроблять із вами. ! "


"Хто вони?" Голос Ніка хвистав його, як батіг. Х'юго почав копати глибше.


«Альварес та Мартін! Альварес та Мартін! Я більше не знаю, говорю вам! Я роблю для них роботу, я не питаю чому! Якщо ви не дасте мені спокою, я кажу вам, що вони дуже скривдять її! "


"Ви більше нічого не знаєте!" Голос Ніка глузував з нього, тоді як голос у глибині його свідомості спонукав його піти і з'ясувати, що відбувається з Кармен де Сантос. І Розалінда, в ім'я Христової любові! Якби вона зіштовхнулася з чимось схожим на це, Бог знає, як би вона цілувалася. "Ви знаєте, що вони намагаються дістатися до неї, але ви більше не знаєте?" Хьюго обмацав сире тіло. «Де вони тусуються? Чого вони від неї хочуть? Він змусив Х'юго зробити невелику джигу всередині рани.


Феррет закричав і кинув руку на Ніка. Х'юго приземлився на підлогу, і Нік швидко відступив, коли чоловік з божевільним від болю очима піднявся у стрибку.


Думки Ніка працювали як блискавка. Продовжити це і ризикнути, що розповідь про Кармена де Сантоса була блефом? Повертайся пізніше?


Вільгельміна зруйнувала обличчя Феррета. Пролунав жахливий хрускіт, і людина з розбитим обличчям упала, як мішок із цементом. Нік упіймав його, коли він упав, і ще раз ударив по підборідді. Він нахилився над тілом у швидкому пошуку, не знайшовши нічого, що могло б упізнати людину. Він все ж таки знайшов пачку міцних бразильських сигарет, свій псевдонім та адресу на півставки, подряпані на сірниковій коробочці, взятій з клубу Каріока, і невелику зв'язку ключів. Одним із «ключів» був пристрій, добре відомий Ніку: універсальний маленький предмет, призначений для відкриття безлічі дверей. Також в одній із кишень була невелика кількість сріблястого порошку. Не час зараз про це думати. Він переклав усі, крім порошку та власних машинописних нотаток, у свої кишені. Записки, які він кинув у ящик столу. Передаючи ключі, він побачив, що один з них трохи відрізняється від інших: він був меншим, блідо-золотого кольору і важким. На ньому по колу було нанесено цифру 12.


Нік працював швидко. Він відімкнув двері до місіс Марлен Вебстер. До того часу, коли він обережно відчинив вхідні двері, обличчя Хорька було надійно пов'язане, з кляпом у роті і його рваний піджак, що тихо спливав кров'ю, в замкненому туалеті місіс Марлен Вебстер. У кімнаті Майкла Нолана було відновлено порядок, який обдурив би всіх, крім натренованих очей поліції.


Літня пара чекала ліфта. Нік приєднався до них і увійшов разом із ними наполовину заповнений вниз автомобіль.


Друга, менш помітна з його орендованих машин, була припаркована за квартал від нього.


До півгодини Ферре залишалося менше ніж десять хвилин. Якщо це був блеф, він виставляв себе дурнем. Але дзвонити по телефону, щоб дізнатися, як там місіс де Сантос, було марно - очевидно, її провід прослуховувався. Бог. Якщо у Розалінди проблеми, їй доведеться подбати про себе.


* * *


О пів на четверту. Нік взагалі не збирався приходити.


У животі Розалінди виник вузол болю, коли її фальшиве обличчя кивнуло здоров'якові, що стоїть поруч.


«Я дійсно не знаю, доктор Томаз, - сказала вона приблизно вп'ятнадцяте. "Я теж цього не розумію, але це, мабуть, якась амнезія. Я впевнена, що він скоро знову з'явиться. А тепер, знаєте, мені дійсно потрібно йти. Я думаю, мій друг, мабуть, чекає на мене де- небудь ще ".


Якимось чином вона змусила його покинути цей маленький альков, що викликає клаустрофобію, переповнюючись ентузіазмом при зустрічі з кимось із суміжних областей. Енергійно помахавши рекомендаційним листом і монографією Бренхі перед його обличчям, вона побачила, як мерехтіння зникло в його маленьких очах і змінилося чимось, близьким до подиву. Він пройшов за нею - надто близько, щоб заспокоїтися - до головної зали та коридорів, обставлених великими скляними вітринами. Потім він спитав її, і вона відповіла на його запитання


Її головна труднощі полягала в тому, щоб приховати від нього своє знання про те, що він зовсім не знайомий із давніми знаками та письменами. Можливо, їй варто кинути йому в обличчя і подивитися, як він відреагує. Ні. Він був надто великим і злісним на вигляд. Вони зайшли в глухий кут.


"Як ви думаєте, де ваш друг може чекати?" - спитав Томаз, його голос луною рознісся заскленими коридорами.


Розалінда з деяким подивом подивилася на нього: «У нас є улюблене маленьке кафе, де ми зустрічалися останнім часом. Чому ви питаєте?"


"Я просто подумав, що це трохи дивно, - прогарчав Томаз, - що друг-джентльмен забуде, де він зустрів таку прекрасну даму". Він нещиро посміхнувся. "Я б точно не став. Хто цей розсіяний друг?"


«Чому, лікарю», - сором'язливо хихикнула вона. "Просто друг. Не треба переходити на особисті теми! «Чорт забирай, - сказала вона собі. Тепер він у мене в руках, і я не знаю, що з ним робити. «Але я маю йти. Якщо він чекає, він може піти раніше, ніж я приїду».


"Ви дозволите мені взяти вас", - сказав Томаз, і це не було питанням. "Моя машина стоїть на під'їзній доріжці".


На під'їзній доріжці стояло кілька машин. Розалінда швидко подумала. Нікого не було видно. Індійський музей здавався найменш популярним місцем розваг у місті, принаймні по понеділках. Було дуже тихо. "Зломовна тиша", - подумала вона. Принаймні зовні буде денне світло і, напевно, кілька людей.


"Це дуже мило з вашого боку", - сказала вона.


Він надто сильно взяв її за руку і провів через головні двері. На них світило сонячне світло. Смуги саду обрамляли звивисту дорогу, подекуди в траві стояли лави. Розалінда ухвалила рішення. Вона не збиралася їхати в невідомому напрямку або нескінченно сидіти в якомусь кафе з цією неповороткою зловісною людиною. І вона не збиралася дозволити йому втекти без останнього зусилля.


"Це прекрасний день", - сказала вона, розглядаючи пейзаж. "Можливо, ми могли б посидіти на сонці кілька хвилин, а потім продовжити".


Томаз неприємно посміхнувся. "Що про вашого друга?"


"Я передумала", - весело сказала вона. «Жіночий привілей. Він може зателефонувати мені пізніше і пояснити, де він був весь день ідіот».


Вона цілеспрямовано підійшла до лави на півдорозі до будинку. Томаз крокував поруч із нею з легким задоволенням на ненауковому обличчі.


Розалінда сіла і витягла зі своєї місткої сумочки сигарети і досить громіздку запальничку. Томаз сів поруч із нею, коли вона закурила цигарку, тримаючи велику запальничку в руці.


"Доктор Томаз", - почала вона. "Ви не заперечуєте, якщо я поставлю вам дуже пряме питання?"


Велика голова схилилася набік, і очі знову перетворилися на вузькі щілинки.


"Звідки мені знати, доки ви не запитаєте?" Його губи скривилися в напівусмішці.


«Що ж, - сказала вона, нервово затягнувшись, - я не могла не помітити, що ви насправді не дуже розбираєтеся в області доктора Бренхі, чи не так? Але ви дійсно хочете знати все про людей, які здаються цікавився їм, і ви поставили мені дуже багато питань сьогодні вдень. Ви ж не вчений, чи не так? Ви розслідуєте його справу? Поліція? "


Маленькі очі заблищали.


«Це дуже розумно з вашого боку, міс Бейкер. Мені було цікаво, чому ви не спитали мене, чому я так мало знаю. Так, я намагаюся з'ясувати, що трапилося з Брехою. І ви теж, я так розумію?


«Та ні, - сказала Розалінда, здивовано піднявши брови. «Мені було цікаво зустрітися з ним, і, звичайно, мене непокоїть те, що з ним трапилося. Чому ви не згадали, що ведете розслідування? Я б відповіла на ваші питання набагато вільніше, замість того, щоб просто думати, що ви поводитеся доволі цікаво. . "


Він дивився на неї.


«Які питання, міс Бейкер? Що ви про все це знаєте?


Розалінда змусила себе хвилюватись.


"Да нічого. Я просто мав на увазі, що тоді я не подумав би, що в тобі є щось смішне ... »


"І тепер ви це робите. Що ж, можливо, ми просунемося далі, якщо пошукаємо цього вашого друга і подивимося, що він скаже. Або, можливо, ви вважаєте за краще піти зі мною до штабу. Ми просто зробимо звичайну перевірку вашої особи". Він скоса глянув на неї і взяв її за руку. Її сигарета впала на траву, коли вона відсунулась від нього.


"Хвилинку, Томаз, або як там тебе звати", - рішуче сказала вона. «Раніше на мене приміряли всілякі допити, і ваш не кращий, ніж більшість. Спочатку ви вчений, який не знає свого предмета, а тепер поліцейський з почуттям. ваші руки геть від мене. Штаб, справді! Де ваше посвідчення особи? "


Краєм ока вона побачила садівника, що ліниво гладить траву за п'ятдесят футів від неї. Сходами музею спускалася молода пара.


"Ідентифікація?" - задумливо сказав Томаз. Він поліз у піджак.


Гаразд, це була ідентифікація - блакитна беретта, що вказує прямо на це напружене місце в животі.


"Так воно і є", - м'яко сказала вона. "Чому? Хто ти?"


Він неприємно засміявся. «Ходімо, міс Бейкер, або хто б ви там не були. Мій маленький пістолет може зробити дуже потворну дірку, якщо ви не зробите те, що вам кажуть».


"Так", - погодилася вона, встаючи з лави і направивши на нього запальничку. До того ж він видає дуже неприємний звук. Це більше, ніж ти можеш сказати про мого маленького друга. Я покину тебе зараз, Томазе, і знайду дорогу до штабу. Ти не стрілятимеш, але Я буду."


Він схопився на ноги і, ричачи, потягнувся до неї. Вона поспішно відступила, її голос зріс від обурення.


«Доктор Томаз, будь ласка! Будь ласка, відпустіть мене! Заберіть від мене руки! Не смій мене більше турбувати!


Молода пара зупинилася як укопана і дивилася на картину. Садівник перестав грабувати.


"Чому, дурна сука!" - прошипів Томаз. "Якщо ти думаєш, що зможеш піти ..."


"Досить!" вона істерично кричала. «Я не хочу, щоб ти мені погрожував. Брудний старий! Її рука відсмикнулася і вдарилася йому по обличчю. "І якщо ти спробуєш піти за мною, я піду прямо в поліцію".


Вона повернулася до нього спиною і пішла геть під'їзною доріжкою.


Молода пара вп'ялася поглядом. Десь відчинилося вікно.


Томаз стояв там, розгойдуючись від удару її маленької руки, ховаючи власну зброю своїми великими руками. Поволі, опустивши голову, він пішов.


Розалінда побігла під'їзною доріжкою на вулицю.


Пройшов деякий час, перш ніж вона почула кроки, перш ніж вона зрозуміла, що вони стають все швидше та ближче.


Облога, погоня та золотий ключик


Маленький Джо радісно булькав у манеж. Будинок на Васко да Гама Драйв був притулком миру та розсудливості, якщо не вважати тіні незрозумілої смерті, що нависла над ним.


Але Кармен де Сантос та маленький Жуан були у безпеці.


З вулиці почулося гурчання плавного двигуна, яке потім стихло.


Почуття терміновості підкралося до Ніка, як приплив. Або гамбіт Феррета був блефом, або він все ще на один стрибок випереджав безликого ворога. Він дивився у потьмянілі від болю очі Кармен де Сантос і запитував, наскільки вона розуміє те, що він сказав. Для неї він все ще залишався репортером, що запитував, як і Жоао.


Вона подивилася на сутулого бородатого чоловіка у своїй затишній вітальні і зітхнула.


"Diga me que jazer", - безнадійно сказала вона. «Скажіть мені, що робити. Я все розповіла поліції, але поки що вони мені нічого не сказали. Я не розумію, чому я маю бути в небезпеці. Але якщо ви можете допомогти мені дізнатися про Жоао ... »- її голос затих. геть, і її привабливі очі блукали його обличчям.


"Я зроблю все, що зможу", - серйозно сказав Нік. «І я хотів би, щоб ви доставили занепокоєння поліції і мені. Думаю, те, що ви мені сказали, буде великою підмогою. А тепер я хотів би, щоб ви зробили ще дещо. Можливо, тобі це не сподобається, але це важливо, і я думаю, що тобі слід зробити це негайно. Ти й маленький Джо».


"Маленький Джо?" Тьмяні очі заблищали життям. "Що він може зробити?"


«Ви можете переїхати звідси, ви обидва, або до родичів, або в якийсь готель. Не турбуйтесь про гроші. Я допоможу вам. Але в найближчі кілька днів, думаю, вам буде зручніше десь ще." Його тон був різким і рішучим.


"Це не пропозиція, чи не так, сеньйоре?" Вона задумливо глянула на нього. «Я гадаю, це наказ. Чому ви наказуєте?


Нік змусив свій тон виявити терпіння. Йому сподобалася жінка; він їй співчував. Але йому хотілося, щоб вона усвідомила необхідність терміновості.


"Бо я вважаю, що ваш чоловік збирався дізнатися щось дуже важливе і що ви можете опинитися в такій самій небезпеці, як і він. Я не хочу бути таким різким, але ви повинні покинути цей будинок. Скажіть тільки комусь дуже Потрібно терміново піти звідси. Візьміть те, що вам потрібно сьогодні ввечері, а я подбаю про те, щоб забрати інше пізніше. .


Вона ще довго дивилася на нього. «Я готуватимуся», - сказала вона.


Жоао джуніор голосив.


«Я і сам почуваюся трохи таким самим», - сказав Нік. "Може, нам варто заспівати дуетом, малюк?"


Немовля перестало плакати і серйозно дивилося на нього, коли він підійшов до вікна і виглянув з-за фіранки.


Компактна машина з маленькими високими вікнами


простоювала на розі Да Гама Драйв та перехрестя. Нік якийсь час дивився на це. У ній сиділи двоє чоловіків, які, здавалося, з такої відстані, когось чекають, когось шукають. Він повернувся і пішов через вузький прохід на кухню. Через вікно над раковиною він побачив, що задня частина будинку виходить на провулок, обнесений огорожею. Задній кінець іншого будинку виходив на провулок. Його вид на вихід на вулицю було заблоковано. Він дуже тихо відчинив задні двері і визирнув.


Біля паркану в кінці провулка сидів чоловік. Досить звичайний з вигляду чоловік, але без видимих причин для цього. Діловий костюм, капелюх, сигарета, розвалившись біля паркану. Не на той час доби. Можливо, не будь-коли доби. Нік експериментально постукав ручкою дверей.


Чоловік звернув увагу і обернувся на звук. Нік тихо зачинив двері.


Він повернувся до вітальні до вікна. Компактна машина повільно рухалася повз будинок. І зупинився. Вийшов чоловік. Він був такий схожий на старого гангстера Чикаго, що це було майже смішно. Але в суворому, невиразному обличчі й рішучій, плоскій ході не було нічого смішного.


Ситуація мала всі ознаки облоги. І перестрілка була останнім, чого Нік потребував зараз.


Він схопив Джо-молодшого і затяг у спальню, де Кармен де Сантос швидко пакувала невелику сумку. Ще до того, як вона від подиву випросталася, він спокійно сказав: «Місіс де Сантос, у нас гості. Залишайтеся тут з немовлям та тримайтеся подалі від дверей та вікна. Не виходьте, доки я не прийду за вами. Говорячи, він м'яко обійняв Джо-молодшого і підійшов до вікна спальні. Він виходив на смугу саду, яка вела в провулок. Зі своєї точки зору він не міг бачити спостерігача в кінці провулка або машину, яка стояла на дорозі попереду. Добре. всього, їхній вигляд з вікна спальні був не кращий.


Пролунав дзвінок у двері.


Нік заспокійливо посміхнувся молодій жінці та її дитині, штовхнув їх у бік відкритого туалету та побіг на кухню, де замкнув двері на засув і вставив міцний дерев'яний стілець під ручку. З кухонного вікна він міг бачити частину кінця провулку. Спостерігач перетнув його поле зору і зник з поля зору. Здавалося, він колупав нігті ножем.


Знову пролунав дзвінок у двері.


Нік повернувся у вітальню швидким легким кроком. Той, хто був зовні, стукав ручкою дверей без особливого результату. Це були міцні двері, і замок був надзвичайно надійний. Де Сантос, очевидно, вважав за доцільне вжити деяких запобіжних заходів.


Грунтіла ручка, а дзвіночок дзвенів кілька разів поспіль, а Нік встав біля стіни подалі від вікна і ближче до дверних зашморгів. Таким чином, він зможе виконувати дві корисні дії одночасно.


Почалися знайомі звуки злому замків.


Потім… було два різкі рапорти та замок зламаний.


Тіло Ніка чекало, як спіральна пружина, готова до випуску.


Двері відчинилися раптово, але не так раптово, щоб ударитися об стіну. З боку це може здатися надто підозрілим. Нік зробив безшумний рух, який забрав його від щілини між дверима і косяком, але не настільки, щоб втратити прикриття дверей.


Плосконогий чоловік увійшов до кімнати, і пастка зачинилася.


Нік дав йому половину часу, який йому потрібно, щоб підійти до далекого краю дверного отвору і зачинити двері ногою, щоб виявити, хто міг ховатися за нею. Це Нік зачинив двері, і незнайомець упав, розтягнувшись і лаючись, його рука з пістолетом була скручена під ним у сталевій хватці. Щось на зразок броньованого кулака двічі вдарило його в нижню частину шиї з такою сліпучою силою, що він навіть не відчув жорстокого удару Ніка. Нік про всяк випадок ударив його по голові власним пістолетом, потім підійшов до вікна.


Водій чекав на кермі, не підозрюючи, що двері зачинив не його колега.


Нік засунув у кишеню пістолет Плоскостопого і притягнув постать до дверей. Часу на пошуки було небагато, але багато часу йому не знадобилося. І знову він не знайшов жодних паперів, тільки невелику кількість грошей та брелок. Брелок був дуже подібний до брелок Феррета. Але цього разу на маленькому золотому ключику була цифра 9. Він узяв ключі та швидко увійшов до спальні.


"Один упав", - весело сказав він двері комори. «Не хвилюйся - ми скоро підемо звідси».


"Що це таке?" пролунав тривожний голос. "Ви не думаєте, що ми маємо викликати поліцію?"


«Не цим телефоном, сеньйоре, - сказав Нік, йдучи


вздовж стіни до вікна. Він почув гудок десь перед будинком. Немов по команді спостерігач у провулку з'явився у полі зору і знову зник за задніми стінами. Нік потягнув за вікно, виявив, що на ньому є замок, і відчинив його. Він легко зісковзнув. Він чув кроки, які зупинялися, що він вважав чорними дверима.


"Просто зачекайте зараз", - тихо сказав він. «Я повернуся через вікно, тож не бійся».


"Що, якщо це будеш не ти?" прошепотіла вона. Молодий Жуан хникав.


"Це буду я", - сказав Нік і переступив через підвіконня.


За винятком роботи двигуна на холостому ходу, попереду не було жодного звуку. Почуття Ніка були настільки тонко налаштовані, що він міг чути щось на зразок шереху біля задніх дверей, гуркіт сковорідок ст. кухня по сусідству, і велосипед, що їде схилом. Але з фронту нічого не долинало.


Він безшумно спустився в сад і тихо попрямував у провулок.


Чоловік через чорний хід відпустив дверну ручку і, повернувшись спиною до Ніка, став навшпиньки, щоб заглянути в кухонне вікно де Сантоса. Це було непросто. Він був невисокий на зріст, а вікно було високим. Але це полегшило Ніку життя.


Не мало значення, що гравій хрумтів під ногами Ніка, коли він наближався до вікна. Було надто пізно, щоб попередити цю людину звуком. Його підняті руки зробили його ідеальною жертвою тактики командос, яку використав Нік. Сталева пастка вчепилася за напружену шию і тиснула на неї, поки щось не зламалося, і удар, подібний до падіння праски з висоти, більш ніж завершив роботу. Пролунало одне хрипке бурчання. Чоловік упав, як зарізаний бик.


Знову пролунав автомобільний гудок – три короткі різкі звуки.


Нік залишив людину на місці і побіг назад по провулку в сад.


Все здавалося, як раніше.


Нік виліз із вікна спальні та легко приземлився, продовжуючи рухатися. Він почув зітхання, коли відчинив двері туалету. Кармен де Сантос зіщулилася в кутку під костюмами покійного чоловіка, притискаючи до себе дитину, що плаче.


«Все гаразд, – сказав Нік. «З тобою все буде гаразд. Нам доведеться поквапитися. Пройдіть через кухню. Не має значення, що ви бачите зовні. Моя машина їде схилом».


Вона вийшла з туалету, майже схлипуючи.


«Але… але… я не готова! Як ми можемо просто піти…?


"Ми повинні", - твердо сказав Нік, захлопуючи чемодан. "Йди на кухню. Я буду з тобою за кілька секунд».


З валізою в руці він востаннє зазирнув у вікно. І він почув, як відчинилися двері машини. Він зачинив вікно, замкнув його і поквапився за жінкою та дитиною.


Вона стояла біля задніх дверей, виглядаючи побитою і спантеличеною.


"Візьми валізу", - наказав Нік. "І дай мені дитину".


Він відсунув стілець від дверей, коли говорив, і відсунув засув. Маленький Джо заплакав.


"Ні!" вона сказала. Ні! Ніхто нас не чіпатиме…!»


«Так», - сказав Нік, відчиняючи двері. "Або ти втратиш його зовсім". Він грубо вийняв дівчинку з її рук і засунув їй чемодан. «Я перепрошую пізніше, але тепер тобі доведеться робити, як я тобі кажу».


Він виштовхнув її через задні двері та зачинив за собою. Крик дитини перейшов у приглушений лемент за рукою Ніка.


Кармен де Сантос швидко ахнула, побачивши, що побачила в провулку, а потім пішла поряд з Ніком, схопивши крихітний кулачок Маленького Джо.


"Будьте обережні, як ви його тримаєте!" - люто прошепотіла вона.


«Шшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшшш!


Вони були в розі будинку, де провулок переходив у невеликий сад. Нік слухав. Спочатку він не чув нічого, крім машин, що проїжджали, оскільки після полудня рух почав збільшуватися. Потім настало затишшя, і він почув кроки на тротуарі.


Нік ризикнув уважно озирнутися за ріг.


Крізь щілину між будинками він міг бачити постать людини, що ходить туди-сюди. Поки Нік дивився, чоловік зупинився, подивився на годинник, а потім вирішив діяти. Він швидко пройшов повз щілину до будинку де Сантоса і зник з поля зору.


"Ходімо", - прошепотів Нік. «Наприкінці провулка повернути праворуч».


"Дайте мені дитину", - сказала жінка.


"Давай! Поспішай!"


Він чув кроки, що йшли короткою доріжкою до вхідних дверей.


«Будь ласка, – сказала вона. «Я триматиму його в спокої. Повірте, я вам довіряю. Але, можливо, вам потрібні ваші руки».


Кроки припинилися.


Нік дивився на неї частку секунди. Тепер вона контролювала ситуацію і він інстинктивно знав, що вона його не підведе. Без слів він простяг їй дитину.


справа. Тихе гуркіт маленького Джо швидко вщухло. Нік взяв Кармен за руку і повів її через пролом у провулок.


Позаду нього він почув стукіт у двері.


На півдорозі вони досягли кінця провулка і подивилися на похилий перехрестя. Наскільки можна було судити, всі автомобілі та пішоходи займалися своїми законними справами. Вони поспішили вгору схилом. Машина Ніка чекала.


Жіночий голос раптово перервав опівдні.


«Луїс! Луїс! Іди та подивися! Я ж сказав тобі, що дещо чув!


У Кармен перехопило подих.


«Не про нас, – сказав Нік. «Провулок. Він може допомогти нам лише в тому випадку, якщо твій сусід бачив його. Третя людина думатиме про інші речі, окрім нас. От і ми. Сідай».


Коли Нік сів на сидіння водія і завів мотор, він почув збуджені крики з боку провулка. Луїс та його друзі, мабуть, приєдналися до сусіднього клубу з пошуку тел. Він поставив машину на передачу.


"Тримайте голову опущеної, поки ми не поїдемо звідси", - наказав він, сповільнюючись до короткої зупинки на Васко да Гама Драйв.


Вона кивнула і опустилася нижче на сидіння, похитуючи Маленького Джо на колінах.


Нік пропустив пару машин і помчав вулицею. Компактний автомобіль все ще стояв на розі. Він подумки записав номер машини і повторив його Кармен де Сантос.


"Запам'ятай це, гаразд?"


Вона знову кивнула головою. "Я запам'ятаю."


Він прискорив рух. Ще одна машина на Драйв ожила і повернула наліво на жваву дорогу у бік Ріо. Всі звуки руху злилися в один комфортний пульсуючий шум.


За ними ніхто не поїхав.


"Місіс де Сантос", - почав він. Молодий Жуан сидів тихо. Його мати урочисто подивилася на Ніка. «Настав час вибачитися, - сказав Нік, - і я мушу тобі ще, поки ми не закінчили. Я збираюся зареєструвати тебе в Сан-Франциско, переконатися, що всі твої витрати покриті, а потім залишу вас, щоб ви зателефонували в поліцію і розповіли їм про це. Я сам зв'яжуся з ними незабаром. Але є слід, який я просто маю відстежити і негайно. Якщо я зв'яжуся з ними, пройде ніч, і я втрачу його.


Вона посміхнулася. "Я розумію це. Жуан був би таким самим. Але вони дуже розгніваються».


"Я впевнений, що так і буде", - погодився він. «Але вони можуть легко розшукати мене через Серрадор, якщо вони справді стривожаться».


Вони розмовляли дорогою до центру міста, обговорюючи, що вона має сказати поліції і наскільки обережною вона має бути із собою та маленьким Жуаном. Потім вони замовкли, поки він не зареєстрував її в готелі під вигаданим ім'ям і вніс передоплату за тиждень.


«Не турбуйся про це, – весело сказав він, простягаючи їй гроші, – я поверну все назад. Це на витрати».


Він провів Кармен та дитину до їх маленького номера і пішов.


Майкл Нолан, псевдонім Роберт Мілбанк, псевдонім Нік Картер, опинився у страшній заплутаній ситуації. Але, принаймні, він знав, що за ним не стежать.


* * *


Розалінда знала, що це так.


«У будь-якому разі, чорт його забирай», - пробурмотіла вона собі під ніс, майже вірячи - на мить - своєму власному вчинку з людиною, яку її тітка Ада назвала б «катом».


Потім реальність наздогнала її – і Томаз був поруч.


Вона прискорила крок широкою, обсадженою деревами вулицею, що проходить повз музей. Люди, що гуляли в ясний полудень, і потік машин служили укриттям. Але замало. Томаз мав час подумати і, можливо, скласти план. Він міг би зрозуміти, що під прикриттям дерев і звуком машин, що проїжджали, він міг просто вистрілити. І він, можливо, дуже хотів би спробувати, оскільки вона бачила його обличчя і впізнає його будь-де. Як і лікар Соареш! Але те саме, безсумнівно, було в будь-якої кількості людей, які бродили музеєм. Тільки мав привід показати пальцем на Томаза.


Поруч із нею тротуаром йшло кілька пар ніг. Її вуха виділяли одну пару і чули, як вони йдуть за нею. Вона повернула за поворот. Тут дерева були товстішими. Її темп прискорився. І його також. Вона побігла. Він теж. Вона майже могла чути його подих.


Раптом дерева відкрилися та утворили вхід у парк скульптур та фонтанів. Вона майже минула його, коли побачила біля воріт купку туристів, які милуються неймовірно мускулистим торсом. Розігнавшись зі швидкістю, яка здивувала навіть її, Розалінда різко повернула і побігла до парку. Вона почула, як Томаз незграбно повернув за нею. Декілька туристів повернулися, щоб подивитися на погоню. Зі збентеженою усмішкою вона приєдналася до групи. Дякувати Богу, деякі з них були знайомими


типами американців. Її очі ковзнули по них. Шкільний вчитель чи бібліотекар. Літня пара, яка, можливо, живе на Середньому Заході. Лисаючий уболівальник у яскравій сорочці. Світлоока старенька, безперечно, найрухливіша з усіх. Її серце зігрілося. Вона зазначила, що Томаз із навмисне схвильованим поглядом зупинився в нерішучості прямо біля воріт.


«Будь ласка, вибачте мені, - трепетно сказала вона найближчій лисій голові і плоских грудях, - але ця людина! Він переслідував мене і говорив найшаленіші речі! Чи не заперечуєте, якщо я приєднаюся до вас? Я… я знаю, що це безглуздо, але я просто не знаю, як його позбутися. Я намагаюся повернутися в місто, але воно йде в мене по п'ятах! "


Бабуся примружилася. «Як жахливо, моя люба. Ти маєш залишитися з нами». Учитель розуміюче сказав: «Боже мій, які мужики в цих спекотних країнах!» Лисий з благородним животом люто загарчав: «Ах, свиня!» І гід, веселий юнак із усміхненим смаглявим обличчям і обнадійливо широкими плечима, щедро підняв руки.


«Приєднуйся до нас, Сеньйорін! Ми подбаємо про тебе. Ти поїдеш із нами назад на автобусі, так?»


"Так!" - гаряче сказала Розалінда. Група оточила її.


Томаз невпевнено відступив, коли група пройшла повз нього. Було зроблено кілька невтішних зауважень. Але він зупинився біля воріт і стояв на місці, коли вони вийшли з парку, очі його пропалювали дірку в спині Розалінди.


Коли вони благополучно сіли в автобус і від'їхали від тротуару, Розалінда побачила, що він намагається впіймати таксі. Наскільки вона могла бачити, це йому не вдалося. Але коли через кілька хвилин вони благополучно дісталися міста і вона подякувала своїм супроводжуючим, вона прослизнула в дамську кімнату кафе і про всяк випадок кардинально змінила свою зовнішність.


Зникнення Снупа


Без десятої п'ять.


Нік зупинився біля столу Серрадора.


"Є повідомлення для Нолана?"


Клерк здивовано підняв брову. «Одне, сеньйоре. Ви пробачте, якщо я не записав його точно так, як мені дав його телефоніст». Він заліз у щілину і передав повідомлення Ніку. Воно гласило: «16:30 Молода жінка. Повідомлення… Де ти була? Подзвони мені додому! Без імені".


Нік хмикнув. "Що, за словами оператора, сказала дівчина?"


Клерк відверто посміхнувся. Керівнику було б соромно за нього.


«Вибачте мені, сеньйоре. Вона сказала: «Залишіть це повідомлення… Де, чорт забирай, ви були, вош? Зателефонуйте мені додому, як тільки увійдете». Вибач, сеньйоре. Вона сказала. "


«Хм, – сказав Нік. На його бородатому обличчі з'явилася посмішка веселощів та полегшення. «Вважаю, я знаю, хто це, але вона говорила англійською чи португальською?»


Посмішка клерка стала ще ширшою. Ах так, здавалося, він думав, дуже важко встежити за всіма жінками в житті.


«Англійською, сеньйор. Але з акцентом, дуже схожим на мій».


«Розумна дівчинка», - подумав Нік із ще більшим полегшенням.


"Добре, дякую. Немає відвідувачів?"


Клерк згадав своє становище і стер посмішку.


«Два джентльмени просили вас, сеньйоре. Вони були разом. Коли я сказав, що вас нема вдома, вони пішли».


Так. Вони спитали. Але ж вони пішли?


Нік задумався. "Як так. А повідомлення немає? Помітили, як вони виглядали? Я наче когось чекав».


Клерк з жалем похитав головою.


«Таких запитів багато щодня. Можливо вони були середнього зростання. Можливо, трохи старше сеньйора…» Він знизав плечима. «Це справді неможливо згадати».


Нік співчутливо кивнув. "Я знаю спасибі."


Нік зупинився біля кіоску, щоб купити сигарети та оглянути вестибюль. За витонченими колонами не було ні підозріло піднятих газет, ні спостерігачів. Але елегантний вестибюль був настільки заповнений людьми, що сказати, напевно, було неможливо. Він підійшов до телефонних будок і вибрав середню із трьох, де нікого не було. Обережно зачекавши кілька хвилин, він зателефонував до Інтернаціоналу і запитав міс Монтес. Поки встановлювався зв'язок, він міркував, чи хтось чекатиме його нагорі, особливо після «зникнення» Феррета.


Розалінда відповіла лагідним тоном Монтеса.


"Привіт, дитинко", - солодко сказав він. "Приємного дня? Не гнівайтесь - я повісив трубку, і мені дуже шкода».


"О, це ти", - кисло сказала вона. «Я мало не повісилася завдяки тобі. Де ти, якщо це не так багато, щоб спитати?»


"Центр міста з нашими друзями", - сказав він. "Я думаю, вони скоро випишуться, і я хотів попрощатися. Можливо вам не все одно


спуститися та допомогти? "


"Ой, так, якщо я їм потрібна". У її голосі зникла кисла нота. "Одразу?"


"Ще немає. Я просто хотів переконатись, що ви доступні. Я уточню. А поки що, можливо, ви будете готові».


"Я зроблю це", - серйозно сказала вона. "Крім того, все гаразд?"


"Просто чудово", - сказав він, і настала його черга бути кислим. "Побачимося." Він повісив слухавку і вирішив піднятися сходами до своєї кімнати, замість того щоб ризикнути вийти з ліфта в чиїсь - очікуючі руки.


Він зачекав трохи вище за другий майданчик. Переконавшись, що ніхто не йде, він пішов, розгорнувши свої довгі ноги і помчав довгими перельотами до своєї власної кімнати, наче він гуляв по набережній. Його розум був зайнятий на цьому шляху, і він був лютий на себе. Те, що він пропустив зустріч із Розаліндою і не зміг перевірити кут Бранка та Варгаса, дратувало, але, очевидно, не дуже. Що дійсно було непробачно, то це те, як він представив Майкла Нолана поліції. Вони будуть розпитувати його, спостерігати за ним, знімати з нього відбитки пальців - прив'язувати його до точки, де ні Мілбенк, ні Картер не зможуть взяти на себе відповідальність, якщо буде потрібно. Навіть його колекція обладнання завдавала незручностей. Майкл Нолан, як іноземний репортер, очевидно, не мав бразильського дозволу на зброю, і при цьому він не повинен був бути людиною, яка має звичку використовувати пістолети. Це була одна з причин, через яку він уникав перестрілки з облягаючими. Він передав пістолет Плоскостопого Кармен, щоб поліція могла його відстежити. Але, звичайно, відбитки самого Ніка були на стовбурі, не кажучи вже про всю кімнату Нолана. Що ж, це було неминучим. Але Нолан став завдавати незручностей задовго до того, як закінчив свою роботу. Він навіть не знайшов способу перевірити двох головорізів, які напали на Мілбанк, не звернувши уваги на самого Мілбанку. Ну і хрін із ним. Це просто має пройти дошкою. Одне він знав про них, і це те, що вони не вписувалися у схему інших зустрічей.


Група людей увійшла до ліфта, поки він чекав наприкінці коридору. Він пройшов у свою кімнату і прислухався до дверей, перш ніж відчинити її. Потім, дуже тихо і повернувшись, він відчинив двері. У його голові промайнули поточні проблеми: попрацювати з Ферретом, а потім позбутися його. Знайди вихід для Нолана. Залежно від того, що робити із сусідньою кімнатою.


У його кімнаті панувала абсолютна тиша.


Там був хаос.


Його шосте почуття підказувало йому, що там немає нікого. Його вуха погодились. Але досить було побіжного погляду, щоб побачити, що там був хтось, крім покоївки, дуже недоглянутий вигляд. Їй не потрібно було б доопрацьовувати своє прибирання за кілька годин до цього. Це навіть не було видно.


Він замкнув за собою двері і витріщився на безлад.


Двері туалету були відчинені, і трохи розірваного одягу лежало на підлозі. У ящиках столу не було паперів, більшість з яких було розкидано по підлозі, а деяких, схоже, не було. Машинописний листок, який він забрав у Феррета, зник. Ящики бюро виглядали так, наче на них обрушився буревій. Зникло все, що стосувалося особистості та професії Майкла Нолана. Листи (фальшиві), документи, що засвідчують особу, крім тих, які Нік ніс із собою (фальшиві), нотатки (частково фальшиві), гроші (справжні) – все пропало. А той, хто тут був, дуже поспішав. Більше того: дикун. Навіщо – щоб його налякати? Дві його невеликі валізи були буквально розірвані на частини, постільна білизна була безладно перемішана, а матрац порваний. Меблі та сантехніка також отримали свою частку уваги; навіть тюбик зубної пасти був здавлений, а на підлозі валялася розбита склянка.


Все було дуже цікаво.


Виглядало так, ніби грабіжник відчув на собі вплив людини, яка, на його думку, могла бути зовсім не газетяра. Навіть найпросунутіші репортери не стали б тягати з собою їхні секрети в тюбику із зубною пастою. Навряд чи очікується цього, крім, можливо, контрабандиста… чи шпигуна.


Він перевірив телефон. Провіди залишилися цілими, і в коробці не було мікрофона або додаткових збірок, що вказують на те, що його розмови не будуть особистими.


Якби це побачила поліція, йому було б ще гірше.


Тоді йому спало на думку, що він може зробити з Майклом Ноланом і Ферретом. Але часу на це він не мав.


Повісивши на зовнішній ручці табличку «Не турбувати», він почав трохи жалкувати за деякими зацікавленими особами. Він замкнув двері і почав свої приготування. Той, хто прийде першим, матиме неприємний шок. Поліція зіткнеться з додатковою загадкою, та


Ель Нолан цілком міг запам'ятатися як убивця, а чи не як герой. Можливо, йому вдасться махнути ще одним відволікаючим маневром у цьому напрямку. І Кармен де Сантос...


Можливо, вона колись зрозуміє.


Він відімкнув сполучні двері на випадок, якщо йому доведеться зробити швидке пересування, швидко перевірив сусідню кімнату і повернувся до свого телефону.


За хвилину чи дві він розмовляв із головним редактором журналу «Ріо» Перейрою.


«Ах! Радий, що ти досі тут», - весело сказав він. «Послухайте, я маю дещо для вас, якщо ви ще не підняли його. Але для початку, у вас є щось для мене?


«Трохи», - з жалем відповів голос. «Нічого спільного із Жуаном. А про Апельбаум - поліція все ще допитує людей, які раніше заходили до його книгарні, і поки що нічого не розголошують. Але вони визнають, що знайшли докази того, що квартира Аппельбаума були обшукані до того, як приїхали туди, і вони кажуть, що знайшли низку незрозумілих відбитків. Схоже, що досі немає жодного офіційного інтересу до Ленглі, хоча я виявив трохи того, що ви могли б назвати брудом. Мадам Здається, Ленглі погрався, і кажуть, що чоловік Пірс раптово втомився від цього і покинув її. Чомусь це не здається неможливим. Я бачив цю жінку кілька разів у Заміському клубі, і я думаю, що життя з нею – скажімо, після перших кількох тижнів – було б нестерпно”.


"Хм!" сказав Нік, не переконаний. "Можливо Ви праві. Але чи залишить він квітучий бізнес? Цікаво, як виглядають його книги та його банківський рахунок».


Редактор усміхнувся. "Мені також цікаво. І у вас може бути щось. Є молодший партнер, так, але якщо Ленглі не повернеться найближчим часом, він обов'язково попросить аудит та розслідування. Можливо, тоді щось може статися про ваш великий дорогоцінний камінь скандал." Він злегка злісно засміявся, а потім додав: "О так. Це нагадало мені. Ви пам'ятаєте того власника нічного клубу, про якого я згадував? Того, хто керував Клубом Місячного Пилу - божевільним маленьким місцем... Якось я був там, і це було за кілька тижнів до цього - ну, неважливо.. Подруга де Фрейтас - співачка, яка називає себе Лоліта! , Про які він говорив. Виявляється, він згадав їй про торгівлю зброєю тільки одного разу після кількох напоїв одного разу вночі, а потім сказав їй забути про це, це нічого. Але вона наполягає, що вони його вбили. ", як вона це називає. Вона гадки не має, хто вони. Поліція, до речі, попросила мене не публікувати це.


"Цікаво", - недбало сказав Нік, набагато більш захоплений, ніж він хотів зізнатися. «Хоча я й уявити не міг, який можливий зв'язок він мав із рештою. До речі, а як щодо того маленького музейного працівника? Хто знає, можливо він займався контрабандою древніх індіанських мушкетів!


"Може бути! Але я не думаю, що це можливо. Очевидно, він був дуже відданий своїй роботі і проводив надто звичайний годинник, щоб займатися чимось... е-е... під прикриттям. Він мав стару машину, на якій він їздив на роботу на завод. одночасно і щодня. Іноді одного чудового вечора він вирушав трохи довше на свіже повітря, а іноді їхав з міста на вихідні. У цьому матеріалі не було абсолютно нічого цікавого”, – іронічно сказав редактор, – «крім того, що він зник».


"Все ще не знаю, як, хм?" – сказав Нік. Все це було цікаво, але раптово він відчув необхідність рухатися далі.


"Ну, щось подібне до ідеї. Одного разу він виїхав з музею на своїй машині, очевидно прямуючи додому, і він просто не приїхав туди. Поліція перевіряла рух машини, але вони не готові сказати просто як далеко вони його простежили. Однак вони не знайшли Наскільки вони можуть бачити, з його будинку нічого не було взято».


«Хм. Що ж, все це дуже цікаво. Але чомусь я не бачу, щоб це пов'язувало вас, чи не так? Нічний клуб звучить як гарна ідея.


"Ах так?" Голос редактора став цікавішим.


"Я знаходжу його маленьким персонажем зі злочинного світу - саме так я його предствляю, я розповім вам пізніше. Він поганий персонаж з підозрілим обличчям, і ви б не подумали, що можете йому довіряти, але ми живемо, як у вогні. . гроші я отримую невеликі шматочки інформації, і він сказав мені сьогодні вдень, що чув на кільцевій розв'язці, чому ця місіс де Сантос у небезпеці».


"Справді? Що за…?"


"Отже, я поскакав, як лицар на білому коні", - сказав Нік і швидко переключився на цензуровану версію денних подій. Так усе було.


Це твоя сенсація, – закінчив він. - Ви можете перевірити це пізніше – я маю на увазі пізніше – з поліцією щодо використання історії. Я не міг залишатися і чекати їх, бо тепер я йду слідом чогось ще, на що мене навів мій маленький друг».


Діос! Нолан, ти йдеш! Це справжня історія. Але яка твоя нова зачіпка?


Нік розсміявся. «Я обіцяю тобі, що ти дізнаєшся першим – після того, як я прослідкую за цим. Але тепер мені потрібно буде вирушити на зустріч із Тхірком. Я не хочу втрачати нічого, крім нього. можливо, доведеться сказати мені. Ще раз дякую, і я зв'яжусь з вами”.


Він швидко повісив люльку і приступив до роботи.


Його першим кроком було подивитися на Феррі. Він лежав у напівтемряві туалету, його обличчя було блідим і болючим, а очі сповнені ненависті. Але його узи, як і раніше, були міцними, а рот твердо закритий. Кров засихала на його рваній спині та знебарвленому одязі. Ліжко в кімнаті місіс Вебстер усе ще було застелено. Нік помістив кілька жіночих дрібничок у сумочки-обманки, переконавшись, що його власне обладнання надійно заховано. Він упустив лише те, що йому знадобиться у наступні кілька хвилин. Потім він звернув увагу до Ферре.


Феррет досить акуратно спливав кров'ю, нічого не проливши на підлогу туалету. Нік послабив кляп і збрехав йому.


«Тепер у тебе є вибір, друже. І зрозумій, що твої товариші переслідують тебе. Ти допоможеш мені, розкажи мені все, що знаєш, і я допоможу тобі. У тебе немає вибору – і тобі кінець».


Феррет посміхнувся. «Ти мусиш відпустити мене. Як ти позбудешся мене, інакше - винесеш мене? Ха! Чи залишиш мене тут? Ти не можеш залишити мене лежати без діла, поки хтось не прийде мене знайти. Ти повинен відпустити мене. "


"Не будь надто впевненим", - холодно сказав Нік. «Для мене не проблема залишити тебе позаду. Зовсім немає проблем. Навіщо потрібен золотий ключ, Феррете? Який золотий ключ? Він потягнувся до Хьюго.


В очах Ферре раптово з'явився страх.


"Моя вхідні двері, чорт забирай, от і все!"


Нік подивився на нього якусь мить мовчання.


"Останній шанс, Феррете", - сказав він нарешті.


Феррет заплющив очі. "У мене є час, щоб протриматися", - м'яко сказав він.


"Я не бачу", - сказав Нік, відчуваючи різкий укол захоплення своєю жертвою і почуття огиди до себе. Потім він прогнав обидва почуття, коли його мозок холодно сказав йому: тебе звати Кіллмайстер, Картер, майстер-вбивця. Це ваша справа, тож ви тут.


Він дуже постарався загнати Х'юго в таке життєво важливе місце, що Феррет помер майже миттєво, не побачивши леза.


Нік одягнув кляп і підняв Феррета до своєї кімнати, безцеремонно кинувши його на підлогу. Потім він перекинув лампу і стілець, щоб посилити загальну плутанину, і перевірив, що ще він може зробити з кімнатою Майкла Нолана. Нічого не могло привести до чогось, крім зниклого репортера. Якщо запити ставали надто постійними, Hawk міг їх легко обробити.


Знявши хитромудрий замок з дверей, Нік стер відбитки пальців з обох ручок і використовував звичайний замок, щоб розділити кімнати, як і раніше. Потім він застосував один із найуспішніших методів зміни зовнішності, щоб прибрати бороду з обличчя, і змінив піджак. Коли він вийшов з кімнати 1109, сумки місіс Вебстер були упаковані, і Нік виглядав як атлетичний юнак, що йде на не дуже важливий захід. Телефон задзвонив у його покинутій кімнаті, коли він йшов коридором до сходів.


Внизу він одразу пішов до телефонної будки і зателефонував Розалінді до Інтернаціоналу.


«Негайно, люба, – сказав він. «Не втрачай жодної хвилини. Пакети і все готове, тому ви можете просто зайти, щоб перевірити». Він завершив дзвінок швидкими інструкціями, які вона прийняла без стомлювальних питань.


* * *


Вона добре провела час. Вони зустрілися не більше ніж за півгодини в аеропорту Сантос-Дюмон. Перш ніж кинути машину Майкла Нолана, Нік їздив навколо, поки Розалінда обмотувала речі місіс Вебстер папером і шнурками і знімала деякі набивки та макіяж, щоб востаннє попрощатися з місіс Вебстер. Потрібно було три зміни таксі і дві зупинки в кафе, перш ніж Розіта Монтес і Роберт Мілбанк під'їхали до Міжнародного аеропорту Копакабана. Розіта була в захваті від свого шопінгу; Роберт сміявся і бурчав з приводу жінок, екстравагантності та незручності тягати із собою пакети. Вони шепотілися і сміялися в ліфті, як молодята у весільному шопінгу.


Коли Нік зачинив за ними двері, його обличчя було серйозним, і він уважно оглянув їхній величезний номер, ніби ніколи не бачив його раніше.


"Що трапилося?" - спитала нарешті Розалінда.


Він скинув похмурий погляд і посміхнувся їй.


«Дами говорять першими і найдовше. Думаю, у вас також був цілий день. Але ви не заперечуєте, якщо я спочатку вийду у ванну і спробую згадати, хто я?


"Зроби це", - сказала вона з незвичною м'якістю. «Я дістану лід та окуляри».


"Ти - мрія", - сказав він і торкнувся губами її чола.


Він зник у ванній, яку вона назвала "своєю", і швидко хлюпався. Потім настала довга мовчанка - така довга, що вона подумала, що він, мабуть, заснув у величезній ванні. Вона швидко прийняла душ і вийшла, що пахла гарденією та спеціями.


Нік ще не був готовий.


Вона зісковзнула в те, що зірки кіно називають «чимось зручним» і здивувалася, чому він так довго. Коли вона почула глухий тріск із «його» спальні, вона зрозуміла, що її нерви натягнуті, як дроти піаніно. Її босі ноги безшумно вели її по товстому килиму до дверей його кімнати. Коли вона зазирнула всередину, її серце майже болісно билося.


"Чорт тебе подери!" вона сказала. «У будь-якому разі, чорт тебе забирай. Я думав, що щось сталося з тобою. Що то був за шум? І чому ти стоїш на голові?


Нік акуратно опустився і пригнувся. Попри це Розалінда дивилася на красу його тіла. Тонкий струмок поту покривав гладку, як метал, шкіру, змушуючи її світитися жовтувато-золотим світлом у вечірньому світлі кімнати. Вся м'язова грація пантери була поміщена в це чудове тіло.


Сіро-сталеві очі, які могли похмуро горіти або ставати крижаними від жорстокості, горіли сміхом.


"Пробач, Роз", - вибачився він. "Я перекинув стілець". Він схопився і одягнув м'який халат, вільно зав'язавши його на талії. «Я саме виконував вправи йоги, про які розповідав вам. Вони допомагають очистити мозок та повернути світ у перспективу. А як щодо того напою, який ви мені обіцяли?


Він узяв її за талію і повів коридором у «свою» кімнату, відчуваючи її тверду жіночу красу під тонким халатом. Вони сіли на м'який диван і підсмажували один одного віскі з льодом.


"А що щодо сьогоднішнього дня?" Вона спитала. Короткі темні локони прилипали до скронь, і від неї пахло чудово. Халат упав з її колін. Її ноги виглядали досить добрими, щоб їсти.


"Ще ні", - пробурмотів Нік. "Прямо зараз є ще дещо, чим я дуже хочу зайнятися". Він з надією поставив склянку.


"Що це таке?" Вона трохи повернулася до нього обличчям, і западина між її грудьми зухвало змінила форму.


"Це", - сказав Нік, обіймаючи її. Його поцілунок був ніжним, невпевненим. Але коли він відчув, що це повертається, коли її руки залізли йому за спину, він віддав усе, що мав. Нарешті він звільнився і зітхнув.


«Троянда... Якщо ти хочеш вигнати мене, краще зроби це швидко. Якщо я залишусь, то за хвилину буду під цією маленькою мантією. Так що ..."


"Залишися", - пробурмотіла вона, притискаючись до нього. "Поцілуй мене знову."


Людина з чорною пов'язкою


Якщо Карла була голодним вир, то Розалінда була м'яко поточною річкою з раптовими невеликими поворотами і поворотами, що відкривають нові принади на кожному кроці. Її дотики були легкі, ніжні, рухи то млявими, то плавними. Вона прошепотіла, лежачи поряд з ним, відчуваючи його пружну силу на своєму гнучкому тілі танцівниці, і звук був схожий на вітерець, що співає в літній день.


Їхні заняття любов'ю були повільними і ніжними, не раптовим людоїдським поглинанням один одного, а поступово наростаючою потребою, яка сама по собі була задоволенням. Він доторкнувся до неї там, де, як він знав, вона хотіла, щоб до нього доторкнулися, і вона тремтіла від стримування. Її груди піддалися його поцілункам, і їй хотілося більшого. Деякий час вона лежала тихо, насолоджуючись чуттєвим задоволенням, яке поколювало її тіло, а потім швидким хвилюючим рухом вона опинилася над ним, доставляючи йому таке ж солодке задоволення.


«Ближче… ближче… ближче… Я хочу, щоб ти був ще ближче…» – хрипко пробурмотів він, відчуваючи, як зникають усі його небажані спогади.


Вона прийшла до нього повністю, віддаючи себе грації та простоті, про існування яких він забув. Навіть те, що вона так тихо сказала йому на вухо, нагадала йому про річку: «Нехай це триватиме вічно… нехай триватиме вічно… Милий, нехай триватиме…»


Він дозволяв цьому тривати до тих пір, поки він міг винести вишуканий біль такого зростаючого задоволення, поки він був задоволений їх повільними, хтивими рухами. Вони мрійливо пливли разом за течією, яка збільшувала темп, доки вони їхали, доки досягли порога і були змушені сильніше чіплятися одне одного. Її руки пестили і пестили його з наростаючою наполегливістю, поки, нарешті, її нігті не вп'ялися в його спину, і її рот не розтанув.


Отримав його в останній благанні і раптовому гарячому бажанні. Потім його було втрачено - красиво, чудово, хвилююче втрачено. Їхні тіла напружилися, вигнулися і злилися докупи, стегна чудово напружувалися, а роти зливалися. Потім - над водоспадом, і вниз, і вниз, і вниз, і вниз... і вниз...


Вона зітхнула довгим, здригається щасливим зітханням і дозволила своїй голові відкинутися на подушки. Нік лежав поряд з нею, напрочуд розслаблений і мрійливо задоволений, і дозволив їй притиснути його голову до її теплих м'яких грудей. Цього разу не було примусу встати та бігти. Було правильно лежати з нею, сяючи та відпочивши.


«Мила дитина», - сонно пробурмотів він.


Вона подивилася йому в очі, посміхнулася і видала тихе муркотіння, як сонне кошеня.


Деякий час вони спали.


Він підвівся, коли денне світло покинуло кімнату, і тепле сяйво почало просочуватися від його тіла. Розалінда теж поворухнулася, через деякий час він налив їм випити, і вони почали довго й серйозно розмовляти, ділячись пережитим днем. Розалінда почала зі своєї зустрічі в музеї і закінчила описом своєї втечі, яка змусила Ніка насупитися і посміхнутися.


«Але я нічого не добилася», - сказала вона. "Все, що я отримала від цього, - це добре поглянути на його обличчя".


«Принаймні ви могли крадькома поглянути на його книгу. Пекельний будинок пристрасті!» Нік розсміявся і труснув кубиками льоду. «Ні, ти добре попрацювала. Як завжди, у таких справах у нас дуже мало роботи. Найкраще збовтувати і продовжувати перемішувати, поки щось не вийде на поверхню. Ми маємо змусити їх показати себе. І я думаю, ми наближаємось до мети. Я сам розбудив звичайне шершневе гніздо сьогодні вдень – ось чому Майкл Нолан мав прийти до несподівано раннього кінця». І він розповів їй про свою повсякденну роботу, починаючи з його відносин з Перейрою та легкими нарисами подій, які призвели до швидкого відходу з Серрадора.


Вона уважно слухала, час від часу ставлячи запитання та коментарі.


«Основна проблема в усьому цьому, - закінчив він, - у тому, що поліція тепер буде настільки зацікавлена у запитах Нолана до редактора журналу, що вони збираються активізувати свої зусилля і почати заважати нам. З іншого боку, вони можуть виявити багато інформації, яку ми не зможемо отримати самі – аж до виявлення вбивць та тих, хто за ними стоїть. І знову ж таки, це може залишити нам стільки ж у темряві, як ми були раніше».


"Що саме вам сказала Кармен де Сантос?" Вона спитала. «А вона мала на увазі, що її чоловік був будь-ким, але тільки не газетярем?»


Він похитав головою. «Ні за нашими власними звітами, ні з того, що я дізнався від неї. Вона просто думала, що він пішов у гарячу новину. Можливо, вона прикривала його, але я маю сумніви в цьому. Вона сказала, що через кілька годин після того, як вони повернулися з поїздки того суботнього ранку, він влаштувався з газетою. Раптом він сказав якимось здавленим голосом: Боже мій! Ця маленька книгарня, Аппельбаум, знайдена мертвою. Вбитий!» "


Кармен була трохи здивована реакцією чоловіка. Наскільки вона знала, єдиним контактом Жуана з Апельбаумом було випадкове відвідування його книгарні.


Незабаром після цього він зателефонував, але не зміг додзвонитися до своєї групи. Це був місцевий дзвінок, і він сказав: «Я дзвоню з «Ріо Джорнел». Ваш чоловік, будь ласка, тут? Чи є історія, яку я хотів би - о? О дякую. Ні, їхати немає сенсу. повідомлення."


І за кілька хвилин після цього йому зателефонували.


Він прислухався на мить, а потім сказав: «Аметисти, ні, але якщо це смарагди, звичайно, мені цікаво. Але що то за історія? Він теж виїхав із міста? А як щодо того, хто... хто цього не зробив? Зрозуміло. Ти думаєш, він може зламатися так скоро..."


Хоч би як вона намагалася, місіс де Сантос мало що могла згадати з розмови. Вона не намагалася слухати, і в будь-якому випадку вона була зайнята дитиною.


Але перш ніж повісити трубку, він сказав: Альварес, чи не так? Добре, я там буду. Милуючись виглядом”.


Повісивши трубку, він почекав, потім підняв слухавку і довго слухав тишу, перш ніж набрати спочатку один номер, потім інший безуспішно.


Потім він сказав Кармен, що повинен піти слідом казки і що він повернеться, як тільки зможе. Він поцілував її, полоскотав дитину і пішов із фотоапаратом через плече. І він не повернувся.


«Аметисти та смарагди», - сказала Роза, задумливо насупившись. "Історія коштовностей?"


Нік похитав головою. "Це більше схоже на код, свого роду пароль. Можливо, той, який він використав з Ленглі. І Ланг


Лей перейшов до когось іншого – на ім'я Альварес”.


«З добре відомої команди, Альварес та Мартін? Боже правий. Що змусило його піти так, не зв'язавшись попередньо зі своїм домашнім офісом?»


«Думаю, ми цього ніколи не дізнаємось. Але в Альвареса, мабуть, була для нього дуже цікава та переконлива історія. Здається, він мав кілька тижнів, щоб пропрацювати її… Хм. Якщо де Сантос намагався зателефонувати своїм соратникам, то це, мабуть, була Карла, з якою він розмовляв. О, між іншим – жодного повідомлення від леді? "


Розалінда похитала головою. Ні. Не пощастило, Казанова»


Нік побачив її раптову зміну виразу обличчя і стиснув її руку.


«Вона – частина бізнесу, а ти – ні. Принаймні не в тому ж сенсі. Ти особлива. Ти мені подобаєшся, я хочу тебе, ти мені подобаєшся, і ти чарівна. Я не можу сказати нічого з тієї ж самої в ній. Вона жалюгідна, невротична жінка”.


"Ну, ти занадто багато критикуєш!"


Він зупинив їх обох, поцілувавши її, доки вона не задихнулася.


«А тепер давайте готуємось до гарячих точок. Я голодний!"


* * *


Вони з'їли розкішну пізню вечерю в A Cobaça Grande, де інші відвідувачі дивилися на них з цікавістю, але дали спокій. Якщо хтось, що проходив повз їх стіл, затримувався досить довго, щоб вловити уривок розмови, все, що він міг чути, це Розіта про найм домашнього персоналу, у тому числі перукаря, для обслуговування їх у їхніх величезних апартаментах, а Роберт говорив про яхтах, машинах тощо. буд. та її адвокатах.


Роздавши величезні чайові, вони попрямували до клубу Carioca на згадку про Ферру.


Швейцар сказав їм, що це один із найрозкішніших і найдорожчих будинків у місті, і так воно й було. По-справжньому прекрасні фрески із зображенням Ріо та його пляжів дивилися на величезний танцпол, на одному кінці якого росли брили справжніх пальм, їхні голови майже торкалися стелі, а їхнє коріння йшло вниз через невидимі дірки в підлозі. Група із шести частин супроводжувала чуттєво атлетичну команду акробатів у пляжному одязі. Коли Ніка та Розалінду провели до столика біля рингу, виступ завершився вдячними оплесками, і гурт зміг виконати танго, що тремтіло від примітивного збудження. Вони швидко зробили замовлення і приєдналися до танцюристів, втрачаючи себе у чудовій музиці та задоволенні компанії один одного, знову знаходячи повільні солодкі відчуття пізнього вечора.


Коли сет закінчився, вони повернулися до свого столу та побачили, що за ними спостерігають.


«Привіт, кохання моє, - сказала Розалінда. «Він іде сюди. Ви спочатку бачили його, але я… я розмовляла з ним. Це Сільвейро».


Нік із першого погляду оцінив обстановку. До них з-за столу в дальньому кінці зали, де сидів інший чоловік, з сумним виглядом і чорною пов'язкою на руці, пробивався до них невисокий круглий чоловічок з наполовину урочистим, наполовину веселим виразом обличчя.


Маленький чоловічок зупинився біля їхнього столика і помахав рукою офіціантові. «Те саме з усіх боків, Педро», - сказав він. «Пробачте мені, Сеньйорін, Сеньйоре, якщо я вторгнуся. Жінка, з якою я мав задоволення розмовляти». Він люб'язно похитав головою. «Луїс Сільвейро до ваших послуг, сеньйоре Мілбанк. Чи можу я приєднатися до вас на хвилинку?»


«У будь-що», - велично сказав Нік. «Поки ви не питаєте, як багато інших, секрет мого успіху!» Він розуміюче засміявся, і Сільвейро посміхнувся разом із ним.


«Дивно, що ви так сказали, сеньйоре, - сказав він, сідаючи. "Я планував зробити саме це!" Веселе обличчя швидко повернулося до своїх урочистих ліній. «Але насправді маю невелику справу, яку треба обговорити, і я можу зробити це дуже швидко. Ні, не хвилюйся…» - зауважив вираз огиди на обличчі Ніка. «Просто як співвласник цього клубу я, можливо, зможу зробити ваше перебування тут приємнішим. Можливо, ви навіть плануєте оселитись? Маю зізнатися, я з деякою цікавістю відзначив ваш приїзд і дуже сподівався зустрітися з вами. Насправді, я вже говорив про це вашій дамі”.


Він показав на Розалінду, яка кивнула у відповідь.


"Що ж, це дуже добре з твого боку", - невизначено сказав Нік і почав чекати.


"Ти не заперечуєш?" Сільвейро поспішив далі. «Звичайно, хтось чув щось про вас із газет, хоча не можна завжди приймати деякі їхні дурниці за чисту монету. Я дуже хотів би допомогти вам відчути себе тут як вдома. Бути моїм гостем у клубі», і він махнув рукою, "у будь-який час, коли ви оберете. Можливо, щоб познайомити вас з деякими з наших спортивних фігур - можливо, допомогти вам в угодах з нерухомістю та найму персоналу. Я знаю, як важко добитися справедливого відношення в новому місті, особливо ... Що ж, мої послуги у вашому розпорядженні. Ха. Пора, Педро. Не змушуйте наших гостей чекати з цього моменту." Він насупився, дивлячись на офіціанта.


"Чому я думаю, що послуга...


- Все чудово, - солодко сказала Розалінда.


«Так, справді, – сказав Нік. Офіціант із вдячним виглядом поспішив геть. «Ваше здоров'я, містере Сільвейро».


"З повагою, друзі мої", - відповів Сільвейро. «Що ж, я не більше затримуватиму тебе», - сказав він. "За винятком того, що хочу сказати ще дещо. Звичайно, я також чув про ваше бажання знайти щось вигідне для інвестицій. У нас з партнером є низка серйозних проблем. Можливо, ви захочете зустрітися з ним пізніше. на кшталт фінансового чарівника, у чому ви переконаєтеся, якщо залишитеся в Ріо надовго». Він посміхнувся і сумно похитав головою. “Пробачте мені, якщо я здаюся нав'язливим, але… я знаю, що не завжди легко вивести гроші зі Штатів до Бразилії. Якщо у вас виникнуть такі труднощі, я впевнений, що Перес може допомогти вам. Я лише пропоную ці пропозиції”.


Нік дозволив своєму інтересу помітно загостритися.


«Валютні обмеження, особливо в цих обставинах, є невеликою проблемою. Можливо, є спосіб вести справи з вами та вашим партнером…? До речі, хто він?


Сільвейро перехилився через стіл і заговорив тихіше. Щось трохи раболіпне закралося у його відношення: «Його звуть Кабрал. Перес Кабрал. Він сидить один за великим столом навпроти танцполу. На ньому чорна пов'язка. На жаль, він щойно переніс дуже велику втрату. . Він зітхнув. «Але життя триває. Зазвичай він навіть не з'являвся на публіці так швидко, але клуб щойно був відремонтований і перейменований, і він хотів сам побачити, як йдуть справи. Може, ви хотіли б зустрітися з ним зараз?»


«О, ми про це не подумали б, - швидко сказала Розалінда. "Бідна людина! Я впевнена, що він не хоче зараз непокоїти незнайомців».


"Сеньйорін, ви дуже уважні", - м'яко сказав Сільвейро з сумною усмішкою на губах. «Але бачите, він мій добрий друг, і я думаю, що відволікання піде йому на користь. Може, просто коротка зустріч, щоб відволікти його на мить від своїх проблем?» Він благаюче подивився на Розалінду та Ніка.


"Що ж, якщо ти впевнений, що все гаразд", - нерішуче сказав Нік. Але я думаю, ми можемо почекати. Це не терміново".


«Спочатку я спитаю його, - сказав Сільвейро, підводячись.


"Добре", - сказав Нік. "Але не тисни на нього".


«Звичайно, ні», - розуміє Сільвейро і поспішив геть.


Вони спостерігали його, коли він розмовляв з Кабралом. Чоловік із чорною пов'язкою насупився, прислухався, кивнув і підвівся. Він пішов за Сільвейро до їхнього столу повільними, легкими кроками людини, якій належить земля, якою він іде. Його манера вітати їх була чемною і впевненою, але під його полірованою поверхнею ховалися біль та розпач.


«Міс Монтес, містере Мілбенк… для мене велика честь познайомитися з вами». Офіціант поспішив до їхнього столика з четвертим стільцем, і всі сіли.


"Луїс такий необачний", - сказав він через деякий час, злегка посміхаючись. «Звичайно, я знаю, що він бачив вас у вашому готелі, і ми обоє хотіли зустрітися з вами. Але ви повинні пробачити його, якщо все, що він думає, - це бізнес». Сільвейро посміхнувся. «Однак він має рацію, говорячи, що ми хотіли б бути вам корисними. І ви знаєте, міс Монтес, ви можете допомогти мені». Перес Кабрал зазирнув Розалінді у вічі, і йому, здавалося, сподобалося те, що він побачив.


Розалінда вивчала його і побачила гарного чоловіка з скронями, що сивіли, і сумними очима.


"Я можу? Яким чином, сеньйоре Кабрал?"


"Моя дочка", - сказав Кабрал, відвертаючись від неї і переводячи погляд на стіл. "Розумієте, у неї немає друзів у місті, тому що вона провела майже все своє життя в школі. І вона так самотня і нещасна, що іноді я боюся за неї. Можливо, ви будете досить гарні, щоб... ну, можливо, я може переконати вас відвідати її?


"Звичайно", - сказала Розалінда з припливом співчуття. "Звичайно буду. Я б дуже хотіла. Я вважаю, вона не… е-е… гуляє?


"Не боюся." Кабрал похитав головою. «Період жалоби, чи знаєте. Виходить, вам буде нудно».


"Будь ласка, не думайте про це ні на хвилину", - перервала Розалінда. "Коли я можу відвідати її?"


Сільвейро, подумав Нік, був налаштований на розмову з наміром, який навряд чи здавався виправданим. Сам Нік ставився до цього зі зростаючим інтересом.


"Завтра вдень?" - Запропонував Кабрал. «Тоді, можливо, пан Мілбанк зателефонує вам, і тоді ми могли б обговорити ці труднощі з імпортом. Луїс і я, ви знаєте, імпортуємо певний обсяг, і ми знаємо про ці валютні проблеми. То що, якщо вам це зручно, Містер Мілбанк…? Він запитливо підняв брову, дивлячись на Ніка.


"Чудово", - з ентузіазмом сказав Нік, помітивши швидке наближення офіціанта до їхнього столика. «Я буду вдячний за вашу допомогу».


Офіціант нахилився до Сільвейра і щось прошепотів йому.


Сільвейро вибачився.


«Вибачте, але - справа дрібна».


Він швидко покинув їх і перетнув тимчасово занедбаний танцпол, щоб приєднатися до чоловіка, який чекав біля задніх дверей, що, очевидно, веде до офісів клубу.


Різка п'ята раптово увійшла до щиколотки Ніка. Це могла бути тільки Розалінда, проте вона посміхалася своєю світською посмішкою і розмовляла з Кабралом. Кабрал, здавалося, відповідав цілком нормально. Так…? Погляд Ніка повернувся до Сільвейра та його супутника, які, здавалося, обговорювали щось дуже цікаве. Інший чоловік був великим, широкоплечим, із досить негарними очима, близько посадженими на його маленькій голові. Нік подумки сфотографував його, потягуючи напій. Маленький Сільвейро дивився на газету, суну йому під ніс його раптовим відвідувачем.


Нік знову звернув увагу на Кабрала, який казав Розалінді, що впевнений, що його падчерка Луїза колись насолоджуватиметься покупками та оглядом пам'яток з доброю міс Монтес. Нік плавно увійшов у розмову про пам'ятки та задоволення від стрімкого польоту літаком, помітивши, що ця людина говорить елегантно - кліше.


Нарешті він зітхнув і дуже подякував їм за дружбу.


«Я бачу, що є деякі люди, яких мені доведеться привітати», - сказав він із жалем. «І я нав'язував тобі досить довго. Тоді до завтра". Його високе, струнка тіло зігнулося в поклоні, і він залишив їх, щоб пробиратися крізь столи і сумно посміхатися новоприбулим серед своїх гостей.


"Ви бачили цю людину?" прошипіла Розалінда. "Говорить із Сільвейро?"


Нік кивнув. "Знаєш його?"


"Майже занадто добре. Це Томаз!"


«Отже. Я думав, що це може бути, - промимрив Нік. «Випий, люба. Ми маємо роботу».


Вони тихо розмовляли, допиваючи напої. Слово було бразильському коміку. Навряд чи можна було очікувати, що вони приділять йому всю свою увагу.


«Якщо Сільвейро такий близький з Кабралом, - тихо сказала Розалінда, - і так очевидно пов'язаний із Томазом, то чи не здається ймовірним, що він дізнався, що Марія Кабрал була одним із наших агентів? І – і якимось чином витягнув інші імена. з неї? Вона злегка здригнулася.


«Я зрозумів від Кабрала, – задумливо сказав Нік, – що його дружина померла лише кілька днів тому. Чи не так?"


Розалінда подивилася на нього. "Так."


Він майже відчував, як працює її розум, і був упевнений, що її думки збігаються з ним. Чому Марія Кабрал так довго не повідомляла? Коли вона померла? Як? І хіба Перес Кабрал не був їй ближчим, ніж міг би бути Сільвейро?


«Але Томаз хотів бачити саме Сільвейро, – сказала Розалінда. «Не Кабрал… Чи можливо, що тут немає жодного зв'язку? Що жоден із них не знав, чим Томаз займається у вільний час?


Нік похитав головою. «Я не можу це купити. Це можливо віддалено. Але надто віддалено. Слухайте. Я зараз пропущу Аппельбаума та де Фрейтаса і сконцентруюсь на цьому. Ходімо».


Вони розплатилися з офіціантом і пробиралися між столиками, коли побачили попереду Томаза, котрий ненадовго зупинився, щоб обмінятися вітальним словом із Пересом Кабралом. Кабрал, здавалося, відповів холодно - майже з огидою. Сільвейро поспішив за Томазом, брязкаючи чимось у правій руці.


Зв'язка ключів.


Нік поспішив за ним, власно ведучи Розалінду і молячись, щоб його маневр не був надто очевидним.


Його успіх дня втримався.


Біля широких дверей клубу Томаз зупинився перед веселим хлопцем, який, здавалося, був більш ніж п'яний. Томаз був вишибалою. Сільвейро, що стояв за ним, спробував ухилитися. Нік штовхнув Розалінду перед собою, мабуть, подалі від рук веселого парубка. Але щось пішло не так з його лицарством. Чоловік якимось чином спіткнувся об протягнуту ногу Ніка і врізався просто у Сільвейро. У короткому збентеженні ніхто не міг помітити невеликий додатковий поштовх, який змусив Сільвейро впустити ключі і поспішно кинутися за ними. І ніхто не міг подумати, що містер Роберт Мілбанк був чимось іншим, крім як допомагати, коли він підтримав Луїса Сільвейро і повернув йому ключі, що впали.


Луїс Сільвейро мав золотий ключ номер два.


Хто, подумав Нік, мав золотий ключ номер один?


Коли він повернувся до Розалінди з погордливою усмішкою, він побачив Переса Кабрала, що йшов до групи біля дверей. У його кроках була плавна влада та холодна злість в очах.


Нік похитав головою, дивлячись на п'яного і вивів Розалінду з клубу.


Нічне життя шпигуна


Було повідомлення для


Нік у його поштовій скриньці у Copacabana International. Це було від Карли.


Чекали й на вечірні газети. Вони розкрили історію Кармен де Сантос і Майкла Нолана, і їх подробиці про дії та підозри Нолана були напрочуд повними. Один із підзаголовків говорив: «Ніхто не знає, де знаходиться Ленглі». Інший: «Тіло в кімнаті Нолана».


Нік швидко переглянув історії з якимось похмурим задоволенням. Ближче до кінця найбільш інформативним з них був похований один рядок, який він був особливо радий прочитати: «Іносенсія Андраде, співачка клубу Moondust Club (відома серед відвідувачів як Лоліта) вимагає – і отримує – захист поліції».


Розалінда з цинічною усмішкою слухала, як він читав повідомлення її Карли.


"Боюсь дзвонити", - сказано в повідомленні. Зробив кілька дзвінків сьогодні та підозрюю, що хтось підслуховує. Я наляканий і потребую тебе. Не дзвони. Будь ласка, приходьте - приходьте, як тільки прочитаєте це, незалежно від того, скільки зараз часу. Не кажи Р., що наше – наше, а я твоя… Карла.


"Ти підеш?" - Запитала Роз. «Схоже, вона дуже вірить, що ти бігтимеш до неї, коли вона дзвонить. Або свистить».


«У тебе лукава посмішка, кохання моє, – докірливо сказав Нік. "Так, я піду. Можливо, це буде мій останній шанс допомогти їй. А після цього – раннє відвідування клубу, щоб подивитися, чи знайду я замкову щілину для золотого ключа».


Очі Розалінди розширилися. "Сьогодні ввечері? Але завтра ми обоє побачимось із Кабралом».


"Сьогодні ввечері", - твердо сказав він. "Чи зможете ви поводитися з радіо так добре, як я думаю?"


Вона кивнула головою. "Так, але…"


«Тоді повідом Ястребу. Скажи йому, де ми зараз є».


Він пішов через кілька хвилин, залишивши її з тим поколюючим почуттям, яке прийшло від його дотику і поцілунку, і новим почуттям – ревнощами.


* * *


Було вже далеко за дві години ночі безмісячної ночі. Він залишив «Ягуар», припаркований у провулку, і попрямував до будинку Пірса Ленглі. Це було в темряві, якби не тьмяне світло, що виходило з глибини інтер'єру. Він розчинився в темряві і тихо обійшов місце, потім кілька хвилин мовчки почекав біля вхідних дверей, перш ніж натиснути на дзвінок. У двері відчинилося маленьке загратоване віконце, і визирнула Карла. Двері відчинилися зі скрипом замків.


"Роберт!" сказала вона задихаючись. Роберт. Я була така налякана. Закрий двері. Ось». Вона замкнула його за ним. Нік зауважив, що замок був навіть міцнішим, ніж на вхідних дверях Жоао де Сантоса.


"А що щодо Пірса?" він сказав прямо. "Що ви чуєте про нього?"


Вона взяла його за руку і повела до темної вітальні.


"Нічого", - сказала вона, стоячи перед ним у темряві. «Нічого. Гадаю, він не повернеться. Я налякана, і я також рада».


"Що вас налякало?" - спитав він, відчуваючи, як вона торкається його. У темряві він відчував прозору м'якість її одягу.


"Пізніше", - м'яко сказала вона. «Дозвольте мені розповісти вам пізніше. Коли ви зробите мене менш наляканим. Її руки намацали його смокінг. Він відчув її тепле дихання на своєму обличчі.


"А що я?" – різко сказав він. «Може, мені теж страшно. О, я хочу тебе, Карла. Я тобі це казала. Але де мені знати, що це не стара гра з кроликами? Чоловік пішов, у хаті все темно, і раптом – бах! спалахи у всіх напрямках, і проблеми звідси до біса. Ні, я хочу бути впевненим, що ти один у домі. Покажи мені дім. "


"Заради бога", - сердито сказала вона. "Це ти така людина?"


"Так, я така людина", - спокійно сказав він. «Принаймні, я так зрозумів відколи почав заробляти гроші. Покажи мені.


"Чорт тебе забирай", - м'яко сказала вона. "Добре. Я покажу тобі".


Вона провела його по дому. Він перевірив усі – вікна, двері, туалети, темні кути. Випадково або з якоїсь причини вони зупинилися в спальні, обладнаної величезним овальним ліжком та безліччю дзеркал. Нік подивився на ліжко.


"Містер і місіс.?" - сердито запитав він.


"Тільки моя і моя", - сказала вона. "Тепер ви задоволені тим, що ніхто не кинеться на вас?"


"Я задоволений", - сказав він, дивлячись на неї в тьмяному світлі. «Сподіваюся, ти розумієш, Карла. Я граю на всі сто. Я маю бути впевнений. Мене дістали один раз – лише один раз – раніше. Що ти збирався мені сказати?


"Це я збиралася сказати тобі пізніше", - поправила вона. "Чи ви воліли б негайно піти?" Її блукаючі руки поралися з його одягом. Ти можеш піти, і я ніколи тебе більше не побачу. Або ти можеш залишитись». М'які довгі пальці ковзали по ґудзиках його сорочки. "Ти хочеш піти?" Рука погладила його десь нижче за пояс. "Ти справді хочеш залишити мене зараз? Невже?" Руки ковзнули під сорочку і блукали по його спині та грудях.


Її рот торкнувся його, і він відчув її тремтіння. Їхні мови зустрілися, і її руки продовжували рухатися. Тепер вони були швидкими та терміновими. Частково непокритий, він стояв навпроти неї і відчував, що прозорий одяг розійшовся. Її стегна ритмічно поверталися до нього. Її м'яка мова відокремилася від нього, і вона прошепотіла: «Ну ось, ось. Ти не залишиш мене?


Замість відповіді, він ще більше притягнув її до себе і знову знайшов її губи.


«Я не залишив би тебе зараз», - сказав він і нахилився своїм високим тілом, щоб зустрітися з нею.


Вона пригорнулася до ліжка, захоплюючи його за собою.


«Зніміть їх. Зніміть їх», - видихнула вона. "Поспішайте."


Він ніколи не роздягався повністю. Він не хотів; і вона була надто готова. Щось у її пульсуючому збудженні почало впливати на нього, і вона зрозуміла це майже відразу, як і він. Вона тихенько засміялася і розпласталася під ним.


"Ти дійсно хочеш мене, чи не так?" вона зітхнула. Це було подих тріумфу та очікування. Її руки обвилися навколо його плечей, а її язик ковзнув його губами.


"Будь сильною зі мною", - прошепотіла Карла. «Будь сильним, але не надто раптовим».


Але вона була раптовою. Її ноги обвилися навколо нього і з'єднали його з нею, а її гладкі, тверді стегна хитнулися з контрольованою енергією. Вона рухалася так само, як вони рухалися разом на танцполі, з неймовірною грацією та п'янким ритмом. То справді був еротичний танець, горизонтальний, але дикої краси. Він теж діяв із витончено контрольованою силою, з майже надлюдською витривалістю та плавністю, властивою експерту у мистецтві йоги. Вона стогнала і зітхала, її тіло перекочувалося і напружувалося.


«О, ще… ще… ще…» – простогнала вона. "Дай мені все…"


Він захоплювався її пластичною силою та ненаситним голодом. Вона повернулася і змусила його крутитися разом із нею; вона доклала всіх зусиль, щоб спровокувати ще більше його і підняти їхнє спільне збудження; він повернув їй свою електричну енергію та свою м'язову силу - на прив'язі, інакше вона могла б зламатися під ним, але не придушити. Вона взяла все і хотіла ще й ще й ще...


"Ти тварина!" вона мало не плюнула. "Боже, ти прекрасна тварина!"


І він не був ніжним. У їхніх заняттях любов'ю не було нічого ніжного та ніжного; це було схоже на поєднання з фоном джангл-барабанів, які спочатку били повільно і переконливо, а потім нарощували темп і гучність настільки, що мало наступити дике крещендо.


Її м'язи напружилися там, де вони торкнулися його. Він міг відчувати вологість її шкіри, так близько до нього, коли їхні тіла рухалися в інтимній згоді. Вона почала задихатися від свого роду шаленства, і красиве довгоноге тіло стало дико збудженим.


Його розум холодно сказав йому, що пристрасть належить тільки їй, але його тіло сказало йому протилежне.


Це був вибух, виверження вулкана, шалене потрясіння шматків світу, що літають; це був палаючий Голокост, що обпалює, що згасає, вмирає ... залишає своїх жертв тільки з хниканням і посмикуванням.


Було звільнення від усього, крім вічного послання, зафіксованого в мозку Ніка: Ти все ще шпигун. Вставай і одягайся.


Деякий час вони лежали поруч, не торкаючись один одного. Нарешті, вона здригнулася і накинула на себе легковажний халат. Потім він легенько поцілував її у вуха та очі і знову почав приходити до тями.


"Карла... Карла чудова", - сказав він. "А що може налякати таких, як ти?"


"Хммм?" Вона потяглася, ніжно муркаючи, як кішка з джунглів.


"Ти сказала, що злякалася", - нагадав він їй. "Що вас налякало?"


"Ой." Вона раптом сіла і підійшла до нього, щоб сісти поряд з ним на краю величезного овального ліжка. Тьмяне світло змусило її нервово насупитися.


"Можливо це нічого, але - ви бачили папери?"


Нік поглянув на неї. "Тільки коротко. Чому?"


"Якийсь цікавий репортер заявляє, що Пірс - лише один з кількох зниклих останнім часом людей, а один або два інші були знайдені мертвими. Це шалена історія, і я, звичайно, не вірю в неї. Це, але ... "


"Але що?" - різко спитав Нік, відступаючи від неї на найменшу частку дюйма.


«Але відбувається щось дивне. Я… я… незадовго до того, як ви прийшли, може, двадцять хвилин тому, мені здалося, що я чула, як хтось намагається увійти через вхідні двері, а потім через вікна».


"Що у світі!" - роздратовано сказав він. "Чому ти не сказав мені про це раніше?"


Вона обернулася і подивилася йому прямо в очі. "Можливо, тому що я думала, що ти не залишишся". Він видав сердитий звук і відвернувся. "Але справа не тільки в цьому", - продовжила Карла. "Я зателефонувала сьогодні, щоб дізнатися, що


стало з Пірсом. І через деякий час я був майже певен, що моя лінія прослуховується. Час від часу лунав якийсь звуковий сигнал, якого раніше не помічала. Я знаю, що ніколи не чула цього раніше..."


"Де твій телефон?" - Сказав Нік, натягуючи одяг.


«Є один у вітальні, а інший у кабінеті Пірса. Зачекайте, однак. Є ще щось. Коли я увійшла до офісу Пірса, вони були здивовані, коли я сказала, що він подзвонив мені звідти і сказав, що їде. Вони були впевнені, що він дзвонив звідси”.


Нік спохмурнів. "Це дуже дивно. Коли саме він повинен був їм зателефонувати і коли ви востаннє розмовляли з ним?


«Коли я розмовляла з ним, – згадувала вона, – це було пізно ввечері у понеділок. Тепер, коли я думаю про це, це, мабуть, було одразу після робочого дня, тож, можливо, на той час нікого не було. І вони кажуть, що він зателефонував їм рано-вранці наступного дня, незабаром після того, як він зазвичай приходив. І це було 3 грудня. А зараз середина січня”.


"Я дійсно думаю, що це дуже дивно", - повільно сказав Нік. Ви хочете сказати, що весь цей час ви навіть не намагалися його знайти, і ніхто навіть не дзвонив вам, щоб дізнатися, де він був?


Карла втомлено зітхнула. «О, Роберте… Роберте. Нам доведеться знову пройти це? Я сказала тобі. Я нічого не відчувала до нього. Я нічого не можу з собою вдіяти. Звичайно, тепер я… тепер хвилююся. Тепер я певна, що щось не так. Майже всі знали, як справи між нами. Вони навряд чи могли зателефонувати мені, щоб дізнатися, де він знаходиться. За винятком офісу. Вони кажуть, що намагалися додзвонитися мені кілька разів, але так і не знайшли мене. «Сьогодні ввечері поліція поставила мені багато запитань», - сказала вона, раптово змінивши тон. «Вони хотіли знати, чи питав його останнім часом хтось ще».


Нік різко зітхнув. "Боже мій! Сподіваюся, що ти не згадала моє ім'я! Ти ж знаєш, я не можу дозволити, щоб мене втягували у щось подібне. У мене достатньо проблем, які чекають на мене в Нью-Йорку».


"Ні, я не згадувала твого імені", - сказала вона з легкою зневагою. "І я не буду, якщо тільки..."


"Якщо щойно?" Його голос був твердим.


Її очі ковзнули на його обличчі. "Якщо ви не спробуєте - триматися від мене подалі".


Він дивився на неї з жорстоким і загрозливим виразом обличчя.


Ні, Карла. Я не укладаю таких угод. Ти не шантажуй мене». Його руки потяглися вниз, щоб торкнутися її горла, а його великі пальці багатозначно пестили м'яку плоть. «Ніхто мені не загрожує. Зрозумійте? Ніхто. Ви можете програти лише якщо спробуєте. Не намагайтесь". Він стиснув менш ніжно, а потім опустив руки. Вона захисно схопилася за горло, у її очах світився страх.


"Ти б цього не зробив", - прошепотіла вона. «Ти не став би. Я лише намагалася…»


"Звичайно, Карла". Він неприємно посміхнувся. «Ви лише намагалися зробити з мене мавпу». Він перетворив свою усмішку на сумну усмішку. «Вибач, дитинко. Я не хочу завдавати тобі біль. Особливо після такої чудової ночі. Але ти маєш вбити собі в голову, що зі мною не треба грати». Він поправив краватку і обтрусив куртку. "Я думаю, мені краще залишити тебе зараз".


"Так, тобі краще", - тихо сказала вона. "Ви можете знайти свій власний вихід".


"Все в порядку." Він обернувся до дверей спальні і зупинився. «О, послухай. Тобі краще старанно замкнути за мною, а потім зателефонувати до поліції, щоб сказати, що в тебе були волоцюги, бо якщо хтось намагався…»


"Забирайся!" - Раптом закричала вона. «Забирайся! Спочатку ти мені погрожуєш, а потім даєш мені свою прокляту пораду! Що ти за свиня! Її голос зірвався і перетворився на ридання. "Іди", - тупо сказала вона. "Просто йди."


Деякий час він дивився на неї, потім відвернувся, гадаючи, що зробило її такою, якою вона є, і відчуваючи сорому, майже таке ж, як і раніше.


Пробираючись через напівтемний хол і вітальню, він подумав, чи варто спробувати перевірити телефон, але вирішив, що вже прострочив свій час. Він ризикнув обережно глянути у вікно Юди, відчуваючи себе впевненим, що Мілбенк вчинив би саме так, потім вийшов на прохолодне нічне повітря, коли він був досить впевнений, що нікого немає поряд. Вийшовши надвір, він швидко ковзнув у бік будинку і почав чекати в тіні, дивлячись у ніч. За мить він почув рішучий стукіт вхідних дверей, і зрозумів, що Карла замкнула її за ним.


Він дивився і чекав кілька хвилин, перш ніж рушити далі. Майже всі будинки були в темряві, але вуличні ліхтарі були яскравими. Він почував себе таким же кидається в очі, як яскраво-червоний прищ на носі. Але Роберт Мілбенк виглядав би лише трохи крадькома, замість розтанути в прихованій темряві задніх дворів. Він міг сподіватися, що його інстинкт допоможе йому виявити проблему до того, як вона помітить його.


Що він справді бачив, як пара поліцейських йшла через квартал до будинку Ленглі на протилежному боці вулиці. Проходячи повз них, він змусив себе трохи похитнутися. Він знав, що вони помітили, як він радісно хитався у бік своєї машини, ніби ні про що не думав, окрім будинку та ліжка.


Вони пішли своєю дорогою.


Нік швидко дістався своєї машини. Звичка змусила його обережно обійти його та зазирнути під капот, перш ніж сісти в машину та виїхати.


Наступного разу, коли він припаркував машину, він залишив її за кілька кварталів від Copa International і приготувався до досить довгої прогулянки до клубу Carioca. Його першим кроком було перерозподілити Вільгельміну, Гюго та П'єра на їхні улюблені місця, які, як він відчував, вони не могли тактовно зайняти під час його візиту до Карли. Потім він попрямував до клубу довгими, різкими кроками.


Коли він підійшов до клубу Carioca, було темно і тихо, а довколишні вулиці були майже безлюдні. Він чекав, спостерігаючи біля парадного входу до Клубу, поки не підуть співробітники, що запізнилися. Потім він обійшов квартал у пошуках чорного входу та всіх, хто міг його охороняти.


Хтось був. Вуличний ліхтар відкидав тінь на глуху задню стіну.


"Безпечний ідіот", - безпристрасно подумав Нік і ще раз обійшов квартал, щоб переконатися, що навколо нікого немає. Цього разу він з'явився за тінню з пістолетом, готовим до атаки. Чоловік притулився до стіни цегляного проходу, обставленого сміттєвими баками та різним сміттям, і позіхав. Він ударив його прикладом пістолета збоку у скроню. Людині вдалося кинути один здивований і приголомшений погляд, перш ніж приклад знову вдарив зі страшною силою, а потім він упав. Нік потяг його в коридор і витяг у нього кирпатий пістолет, один тонкий блекджек і звичайну зв'язку ключів. Це було все, за винятком великої пачки грошей, яку він вирішив залишити собі, щоб Сліпі було про що подумати, коли він прийде до тями. Якщо це зробить.


Ключі нагоді. Вони відчинили задні двері з напрочуд хитромудрим замком і дозволили Ніку увійти в затхлий задній коридор, не вдаючись до допомоги його помічника зломщика. Але золотого ключа у цій зв'язці не було. Причина могла бути тільки одна: до яких би дверей підходили золоті ключі, не планувалося відкривати їх сьогодні ввечері. Нік зачинив задні двері, але залишив її на клямці. Його олівцевий ліхтарик грав по холу. Одні відчинені двері вели у велику кухню. Короткий прохід привів до групи крихітних гримерок, що пахли старим порошком та старим потом. Інший вів у великі закутки самого Клубу. Тьмяний силует чоловіка, що сидів, ледве видно за столиком біля дверей. Нік зачинив її так само безшумно, як і відчинив, і тихо повернувся в задній коридор. Нічого не ворушилось. Залишалося досліджувати ще одне двері. Вона була замкнена, і ключі Сліпі не підходили. Нік вагався. Один спереду, один тимчасово знерухомлений ззаду і - що за дверима?


Давай, Картере. Ти тут – ти зможеш також.


Його ліва рука взялася за замок, а права була напоготові з Вільгельміною.


Здавалося, минула ціла вічність, перш ніж замок відчинився і він відчинив двері. І все ж таки була тиша.


Він ступив на невеликий майданчик і подивився вниз сходами. Промінь олівця падав на підвал складського приміщення. Сходи були широкі й міцні, і коли він спускався, він жодного разу не заскрипів. Більшість речей унизу було мотлохом: запасні стільці, зламані столи, накритий реквізит для підлог. Але частина площі, мабуть, використовувалася як механічний цех для ремонту будинку, оскільки одну зі стін збудували добре обладнані робочі місця. Дві двері вели до головної зони. Один поступився помічникові зломщика і показав кімнату, завалену ящиками. Ящики були адресовані клубу Cabral Carioca та позначені як Club Furnishings.


Але той, що був відкритий, містив карабіни та автоматичні гвинтівки. І навіть такого експерта, як Нік, не знадобилося погляду, щоб зрозуміти, що вони зроблені в Китаї.


Зустріч у клубі


Червоний Китай.


Він уже бачив подібні речі у В'єтнамі – китайські копії американської та російської зброї, яку В'єтконг використав у своїх партизанських рейдах проти в'єтнамських військ та американських об'єктів. Думки Ніка кидалися. Марія Кабрал, мабуть, дізналася про ці поставки і намагалася передати інформацію. Саме собою це було ніщо - нелегальний імпорт, торгівля зброєю, - але наслідки були величезними. Чому з Червоного Китаю та куди? До сусідніх країн Латинської Америки? І чи намагалася вона розповісти комусь із інших?


Залишалася ще одна замкнена кімната. Він обережно закрив збройову та рушив до іншої.


Вона була надійно замкнена, в замку було дві однакові замкові щілини.


Працюючи над дивними замками, він почув легкі кроки нагорі. Він тихо вилаявся і погасив свій олівцевий ліхтарик, попри надію, що той, хто підніметься сходами, йтиме в чоловічий туалет, а не в двері, які Сліпі охороняє, коли він не спить.


Але кроки закінчилися різким вигуком, за яким пішла тиша. Нік мовчки пробирався через викинуті стільці та столи і попрямував до сходів. Щось на зразок будильника спрацювало на висоті над ним, і двері в підвал відчинилися. Він пірнув за сходи і почав чекати. У заповненій мотлохом кімнаті спалахнуло світло, і він відчув, що хтось стоїть нагорі сходів, мабуть, поза досяжністю дверей. Він притулився до стіни, вкритої павутинням, і чекав, хоч би що там трапилося. За мить щось сталося.


Чоловік був високим і чудово складеним. Він крокував так само, як Нік, легко і пружно, і тримав своє тіло з упевненістю людини, яка знає свою силу і те, що вона може для неї зробити. Але він був безрозсудним. Він зазирнув скрізь, окрім сходів. Нік зачекав, поки він не увійшов до кімнати, перш ніж зробити свій хід. Це був удар, який міг би принести йому титул Всеамериканця будь-якого дня тижня. Чоловік упав із жахливим бурчанням, Нік миттєво ліг на спину, вивернувши руку, що тримала пістолет.


"Аааааа!" чоловік застогнав. Нік кілька разів ударив його обличчям об підлогу, одночасно чинячи болісний тиск на шию ззаду, поки цей чоловік не перестав видавати звуки. Він штовхнув пістолет далеко в кут і кинувся до сходів з Вільгельмін напоготові.


Задні двері були прочинені, і Сліпі, як і раніше, лежав у незручному положенні. Але він був не один. Чоловік стояв і дивився на нього зверху вниз, і коли Нік підійшов до задніх дверей, чоловік сказав: Мартін? Мартін!» і його голова раптово піднялася від величезного здивування.


Нік вистрілив, і обличчя того, хто дзвонив, спотворилося від неймовірного болю. Він довго погойдувався, потім упав. Нік перестрибнув через його тіло і побіг, низько присідаючи і згинаючись, ніби біг полем битви.


Що, власне, й було.


За його спиною гриміли кроки, мабуть двох. Один ненадовго зупинився, коли болючий, стогін прошепотів: «Альварес! Допоможіть… допоможи мені…», а інший рішуче пішов за ним. Повз його вуха пролунав постріл.


Але це він мав побачити. Одного разу він нудьгував на зустрічі з Альваресом і більше не збирався.


Він зробив раптовий стрибок убік і двічі вистрілив у стрибку. Перший з його переслідувачів кинувся його слідами з криком, що задихався, а його останній шалений постріл вдарив у далеку стіну. Майже водночас у тиші між пострілами зашипів голос: «Ти сліпий дурень! Що трапилося? Скільки їх?" А потім різкий звук огиди, за яким слідує щось на зразок удару ногою по тілу, що впало, і стогін.


Людина, яка так швидко випросталась від жалюгідних останків у коридорі, вистрілила і стріляла точно. Але в момент повороту і пострілу у відповідь Нік побачив, що у людини, що відгукнулася на ім'я Альвареса, було обличчя Луїса Сільвейро.


Це не було несподіванкою для Ніка, але зробило все ясніше.


А потім раптово до нього підійшов ще один чоловік зі стріляючим пістолетом, і під таким кутом, що Нік міг тільки мчати до головної вулиці у пошуках шляху до відступу.


Його стрімкий зигзагоподібний курс привів його до кутового будинку з ідеально захищеним дверним прорізом, він кинувся за укриття і кілька секунд почекав, поки прибуде компанія.


Високий довготелесий чоловік незграбно пролетів повз нього, на мить дико озирнувся, побачив Ніка і спробував вистрілити. Але Нік був готовий до нього та до того, щоб натиснути на спусковий гачок Вільгельміни, перш ніж чоловік навіть встиг утриматися. Це мала зробити одна куля. Запас патронів у пістолеті вичерпався.


Один постріл зробив це. Він ковзнув по худій руці, що тримає пістолет, і врізався в кістляві груди. Нік, знову ж таки, рухався навіть тоді, коли стріляв, відскакуючи від кута по залитому світлом тротуару, чуючи кроки, що біжать, надто близько позаду себе і відчуваючи, як щось проноситься повз його щоку. Він дістався до наступного кута і кинувся повз нього, щоб перетнути вулицю під косим кутом, коли зрозумів, що ноги, що біжать, зупинилися. Але почалося ще щось - відчуття, більше, ніж звук - пробудження, ворушіння людей за затемненими вікнами, приглушеного подиву з приводу шуму в ночі. Він продовжував іти


легким, різким кроком, поки знову не перетнув вулицю, що йшла за клубом, і подолав ще добрих три квартали. Потім він різко повернув праворуч на провулок і продовжив шлях, доки не перестав відчувати хаос, який залишив після себе. Зрештою він перейшов на тихий крок і пішов манівцем до своєї машини і до Міжнародного чемпіонату Кубка світу, гадаючи, чи міг Сільвейро впізнати його. Він вирішив, що Сільвейро не міг бачити його обличчя, але, мабуть, мав досить чітке зображення високої людини у темному вечірньому костюмі і, можливо, просто склав два та два.


"Два і два..." Золоті ключі з цифрами. Двері на замку з двома однаковими замковими свердловинами. Номер один? Перес Кабрал чудово підходив на позиції номер один. "Можливо, я не отримав найбільшої людини, - похмуро подумав Нік, - але, принаймні, я, здається, знищую ряди ворога".


Він з деяким задоволенням подумав про те, через що, мабуть, зараз проходить Сільвейро, щоб привести тіла в порядок, і про те, що чемний Кабрал з виглядом смутку зможе придумати як пояснення.


Слабке свічення вже почало торкатися неба, коли він підійшов до «Ягуара» і зробив свою перевірку. Він повільно їхав протягом наступних кількох хвилин, перш ніж вирішити, що робити далі. Якби у Сільвейро або його людини номер один була якась причина пов'язати Роберта Мілбанка з сьогоднішнім засіданням, у них уже був би час відправити людину чекати на нього в його готелі - не для того, щоб стріляти в нього, а щоб повідомити, коли і як він увійшов туди.


Нік їхав у бік центру міста, коли свідомо вирішив, що робити. Залишивши свою машину в непримітному місці, він в'їхав у невеликий другорядний готель із сором'язливою усмішкою та історією про те, що його дружина зробить з ним, якщо він повернеться додому цієї години. Безсоромно витягаючи купюри з пачки, який він вкрав у Сліпі, він заздалегідь заплатив за свою кімнату і підписався одним зі своїх улюблених нерозбірливих підписів – Микита Хрущов, усім знаючим – а потім піднявся нагору, щоб заснути. Цілком бездоганний за пару годин до того, як зателефонувати на Copa International і запитати про себе.


Розалінда сонно відповіла.


«Доброго ранку, лінива», - весело сказав він. «Я думав, ти станеш для мене точити Сокиру».


"Я зробила це перед сном", - сказала вона, миттєво прокинувшись. «Сподіваюся, ви дзвоните мені не з будуару мадам Вацит; якщо ви подзвоните, я можу просто використовувати ту сокиру».


"Як тобі не соромно", - докірливо сказав він. "Як ви думаєте, я хотів би перервати її сон?"


"Я думаю, ти, напевно, вже це зробив", - їдко сказала вона. «Або принаймні відклав це».


"Чудовий ранок", - бадьоро сказав він. «Я думаю, ми маємо скористатися цим і раніше з'їздити на пляж. Чому б тобі…»


Ти що, намагаєшся змінити тему? А ти де?"


«Так, я живу в готелі Dom Pedro, одразу за головним торговим районом у центрі міста. Чи бачите, я пізно повернувся з вечірки, і я не думав, що тактовно йти додому. Я хочу, щоб ви пішли звідти якнайшвидше – більше не відповідайте на телефонні дзвінки чи дзвінок у двері – і приходьте сюди без купальних костюмів та зміни одягу для мене. Я не хочу, щоб вас бачили, коли ви йдете».


«Я приєднаюся до тебе як несмачна маленька Меггі Джонс, - скромно сказала вона, - і піду, з тобою чи без тебе, як моя звичайна блискуча особистість».


"Добре. Краще залиш мене трохи раніше, але ми обговоримо це, коли ти приїдеш сюди. І принеси сумку, в якій буде достатньо місця для всього, але вона не буде дуже впізнаваною…»


Вона була там до того моменту, коли він поснідав, прийняв душ і пішов на кілька хвилин попереду, щоб зробити кілька вітрин на Руа Оувідор. Вечірній одяг Ніка складалася на дні її місткої пляжної сумки. Він приєднався до неї, виглядаючи веселим та оновленим, і захоплювався її вибором біжутерії, перш ніж повів її до «Ягуара» і поїхав на гладку ділянку пляжу в Іпанема-Леблон.


Вони пірнули далеко за межі прибою і грали, як дельфіни на ранковому сонці. Нік плавав великими, сильними гребками, напружуючись до тих пір, поки не відчув напругу своїх м'язів, а потім насолоджувався спокоєм, лежачи на спині на невисокій хвилі, відчуваючи, як його тіло розслабляється дюйм за дюймом, поки він, здавалося, не став частиною тіла . солоного повітря і спрей. Потім він помчав з нею, насолоджуючись її граціозними рухами та невимушеною швидкістю, насолоджуючись беззастережним партнерством та почуттям чудової свободи, які вона йому пропонувала.


Пізніше вони лежали поруч на м'якому піску, ліниво розмовляли, помічаючи, але не переймаючись тим, що пляж наповнюється і що діти грають майже біля їхніх ніг.


Але коли діти розійшлися, то вони поговорили.


Розмови були далеко не пустими. Він розповів їй більшу частину того, що сталося напередодні ввечері, застраховавшись лише від більш детальних деталей свого візиту до Карли, і озвучив питання, що закралися йому на думку. Вона серйозно слухала його, пропонуючи свої коментарі. Вона виглядала такою чистою і прекрасною, так свіжо засмаглою, що йому хотілося, щоб їхнє спільне життя було справжнім, і щоб він міг проводити свої дні та ночі, торкаючись цієї м'якої золотисто-оксамитової шкіри та займаючись з нею любов'ю. І були моменти на цьому сонячному пляжі, коли він був впевнений, що її почуття гармоніюють з ним. У ролі Роберта Мілбанка він недбало пестив її, не переймаючись тим, що про неї подумає світ. У ролі Ніка Картера він нахилився над нею і сказав: «Милий малюк, Розалінда… моє кохання… Коли все закінчиться…» і торкнувся вологого волосся, кучерявого навколо її вух.


Коли сонце стало високо, вони залишили пляж і поїхали вздовж берега, а потім повернули і попрямували назад на Міжнародний кубок. Нік покинув «Ягуар» з супроводжуючим, і вони пройшли в багато прикрашений вестибюль повз квітковий магазин і фонтан, розмахуючи пляжною сумкою і власне торкаючись один одного.


"Хочеш привітатись з другом?" - промимрив він, зупиняючись біля газетного кіоску і купуючи номер Rio Journal. «Зверніть увагу на фігуру Томаза, що причаїлася, так недбало спостерігає за нами через ананасових пальм».


"Це банани", - поправила вона його. «Сьогодні вранці він виглядає байдуже. Що ти з ним зробила вчора ввечері?


"Наскільки я знаю, нічого", - сказав він і переглянув заголовки. Вони були сповнені заворушень в іншому секторі латинського світу. Друга частина сюжету була пов'язана з таємничими пострілами, почутими минулої ночі на околицях клубу Carioca. Коли приїхала поліція, все було тихо, хоча були виявлені певні плями крові та сліди пострілів, і влада розслідувала повідомлення про спробу пограбування у клубі.


У поштовій скриньці Роберта Мілбанку не було повідомлень. Але присутність Томаза сама собою була посланням ... двозначним. Кого він мав дізнатися? Тільки Мері Луїза Бейкер з Інституту індійських досліджень Колорадо, і вона безперечно не залишилася в Copa International. Це могло означати тільки те, що хтось був тут з ним, або хтось вказав йому на них або іншим чином ідентифікував їх. Але не було сумніву, що він їх розшукував. Нік побачив, як він провів їх до ліфтів, а потім кинувся до телефонної будки. «Ну, не пощастило, – подумав він. Йому нема про що повідомити.


Коли вони піднялися нагору, він насамперед замовив рясний ранній обід. Другий полягав у тому, щоб просканувати квартиру на предмет ознак зловмисників – негативний – і третій полягав у тому, щоб узяти Троянд на руки та забути всі думки про Карла. Четвертим було неохоче звільнитися і дозволити Розі подзвонити Пересу Кабралу.


Їхній обід доставили до того, як вона додзвонилася до нього. Домробітниця пояснила, що він у клубі, але якщо сеньйорина трохи зачекає, вона зможе зв'язати її по прямій лінії... Коли Кабрал нарешті відповів, його чемний голос здавався трохи засмученим, але він був дуже вдячний міс Монтес» Подзвоніть, і Луїза сподівається побачити її того ж дня близько четвертої години. Самого його, на жаль, не буде вдома раніше за шість, але, можливо, містер Мілбанк зателефонує приблизно о шостій тридцять, і вони всі зможуть зустрітися…? Розалінда запевнила його, що можуть.


Холодний обід став ще холоднішим. Нік стояв над нею, поки вона говорила, його сильні пальці гладили її волосся, його губи лоскотали основу її шиї. Повісивши слухавку, вона сказала: "А тепер послухайте, ви ..."


«Покажи мені», - сказав він і збентежено посміхнувся. Він потягся до неї, і вона підійшла до нього, прикинувшись трохи нахмуреною, але посміхаючись очима. Його руки притягли її до себе, і їхні губи зустрілися.


"Я хочу тебе", - сказав він так тихо, що вона ледве його почула. “На м'якому ліжку, в кімнаті, досить освітленій, щоб я міг бачити твоє обличчя та твоє чудове тіло. Дозволь мені любити тебе, дорога… повільно, мило та правильно. Як я хотів любити тебе на пляжі, у піску… Так, як я хотів тебе, навіть у воді... Забудь про все, крім того, що я хочу тебе...» І якимось чином він ніс її у «свою» кімнату, і якимось чином він знімав з неї одяг дуже обережними пальцями, які не дозволяли собі нічого іншого, крім м'яко промацувати і дуже, дуже ніжно.


"Я теж хочу тебе", - сказала вона так само тихо, як і він. «Я справді хочу тебе. Я хочу, щоб ти був зі мною у ліжку».


Набагато швидше він роздягнувся сам, і вперше відколи вони приїхали, щоб розділити номер, вони разом опинилися під м'якими прохолодними простирадлами. Його руки досліджували тверду, гладку форму її і відчули її м'якість там, де вона має бути м'якою, і її твердість, де вона має бути твердою. Подвійні вершини її грудей і тремтіння в ногах показали йому, що її потреба така ж сильна, як і його. Він цілував її


поки вони не пом'якшилися, він гладив її по ногах, поки тремтіння не припинилося і не почалася нова пульсація. Вони лежали разом, шепочучи і досліджуючи, поки вогонь не засвітився надто яскраво, щоб з ним можна було більше грати, потім їх тіла з'єдналися і притиснулися один до одного. Кожен тріумфував від очевидного задоволення один одного і змушував його рости з такою силою, що, нарешті, сама досконалість їхнього взаємного захоплення стала нестерпною. Вони разом пливли над вершиною і зависли на неймовірно довгу мить на м'якій хмарі абсолютного щастя. Потім вони спустилися на землю, світячись мрійливою радістю.


Через якийсь час усе почалося спочатку.


Обід того дня був дуже пізнім.


Коли, нарешті, вони звернули увагу на інші справи, вони були задоволені, але при цьому голодували.


Вся м'якість відпала від них, коли вони змусили себе задуматися про зниклих шістьох, але почуття близького спілкування залишилося.


«Спробуй дізнатися, - сказав Нік, протикаючи соковитий шматок лобстера, - як і коли Марія Кабрал, ймовірно, померла. Якщо дівчина так важко переживає, вона може бути вдячна за нагоду поговорити про це». звичайно, вона може взагалі не захотіти розмовляти, і в цьому випадку тобі доведеться покладатись на свою вроджену хитрість».


«Не повинно бути надто складно витягти це з неї, – сказала Розалінда. "Ні, не говори мені більше про це - я хочу спати сьогодні вдень. Вона не може відмовитися відповідати на ввічливе, співчутливе питання. Але ось що мені цікаво, чому Кабрал так турбується про мене зустрітися з нею? Або відповідь настільки очевидна, що мені соромно запитати?


"Я не думаю, що це взагалі очевидно", - відповів він. «Але, з іншого боку, я не думаю, що ми маємо дуже широкий діапазон можливостей. А, він справді любить свою дочку…»


"Падчерку", - поправила вона його.


«Падчерку, якщо це має значення – і це може бути. Він любить її і хоче компанії для неї. Або будь проклята Луїза, він просто хоче, щоб ти була в його будинку. Але не забувай, що він просив тебе відвідати ще до моїх махінацій у Клубі. Чи могли ми вже видати себе? Я не розумію як. Ні, я не можу повірити, що хтось уловив це».


"Може, він просто підозрює будь-якого новоприбулого в місто в тому, що воно потенційний ворог, і має звичку оглядати його", - припустила вона.


«У місті такого розміру? З туристами, що юрмляться з усіх боків щодня? Він завжди мав би аншлаг. Так, ми зробили себе трохи помітнішими, ніж звичайний гість, і зрештою сиділи прямо. у нього під носом у Клубі, але я не думаю, що цього достатньо, щоб нас могли точно визначити. Можливо, це інстинкт чи твої великі карі очі. У будь-якому випадку, грай холоднокровно. Я краще позичу тобі Пепіто».


"Хто це?" - спитала вона, піднявши брови.


"Варіант П'єра, розроблений спеціально для шпигуна, не здатного вбити".


Ти увійдеш до моєї вітальні?


Будинок Кабрала був ретельно продуманий кам'яний будинок з красивим ландшафтним садом, розташований високо на схилі пагорба, що палає літніми квітами. Нік висадив Розалінду на під'їзній доріжці і швидко поїхав назад на пляж Копакабана, відчуваючи, як усередині нього палає давня занепокоєння. Він знав, що настав час для критики, і відчував, що зустріч Розалінди матиме вирішальне значення.


Він узяв денні газети і вирізав їх на самоті розкішного номера. Поліція досить оговталася, щоб відмовитися говорити, і було знайдено водія машини, що тікає. Зникнення Майкла Нолана стало предметом безлічі диких домислів, і один із «нічних сторожів» клубу Каріока був госпіталізований із, здавалося б, серйозними пораненнями. Не було згадки ні про двох убитих ним чоловіків, ні про четвертого, який, мабуть, подумав Нік, сьогодні хворіє.


Нік доклав до вирізок коротку загадкову записку і адресував конверт із ними нью-йоркським юристам Мілбанку, знаючи, що Хок буде поінформований про зміст, як тільки їх отримає нью-йоркське відділення Axe. Потім, активувавши Оскара Джонсона, він відправив радіо-повідомлення – також нібито своїм адвокатам, – у якому говорилося:


ТЕРМІНОВО ЗАПРОСИТЕ ПЕРЕВІРИТИ ІСТОРІЮ ВЛАСНИКІВ КЛУБУ КАРІОКУ ІМПОРТЕРИ ЛУІЗ СІЛЬВЕЙРО І ПЕРЕЗ КАБРАЛ. Я РОЗГЛЯДАЮ ЗАКРИТТЯ КОМЕРЦІЙНОЇ УГОДИ ДЛЯ ЗАКЛЮЧЕННЯ ВАШОЇ ІНФОРМАЦІЇ І ПІСЛЯ ОБГОВОРЕННЯ ЦИМ ВЕЧОРОМ. ОСОБЛИВО ВАЖЛИВО ДОСЛІДЖЕННЯ КАБРАЛУ, ТОМУ ЩО Є УВАГА В SILVEIRO. ВЖЕ ПЕРЕВІРИЛИ КЛУБ І ЗНАЙДІТЬСЯ, ЩО ВІН ВІДНОСИТЬСЯ ДО ЗВ'ЯЗКУ З НАШИМИ ДРУЗЯМИ. ТЕРМІНОВО ВІДРІЗАТИ ЧЕРВОНУ СТРІЧКУ SWIFT ACTION, ЯКЩО Є ВАЖЛИВІ ВІДОМОСТІ ТО ШВИДШЕ


Відповідь прийшла: ОЧЕКАЙТЕ ЗАКІНЧИЙ ЗВІТ ДВАДЦЯТЬ ЧОТИРИ ГОДИННИКИ. ГОТОВИ ДО РОЗСЛІДУВАННЯ, ЯКЩО ПОТРЕБУЄТЬСЯ.


Двадцять чотири години! Він був певен.


Він вимагав швидких дій, та стара динамомашина у Вашингтоні. Це означало, що, хоч би як Ник займався через двадцять чотири години, йому доведеться кинути це і звернутися по радіо до Хоука, інакше хтось інший візьметься за справу ... можливо, щоб знайти частини Ніка Картера. а також Розалінди Адлер.


Принаймні вони б знали, з чого почати.


Майже п'ять годин.


Він поїхав у центр міста і залишив рекомендований лист у поштовому відділенні, потім сів у кафе на тротуарі, щоб спробувати agua de côco con ouiski, і подумав, чи не слід йому скористатися цією можливістю, щоб хоч якось перевірити Апельбаума та де Фрейтаса. Він вирішив, що було б набагато краще наслідувати приклад Клубу Кабрал-Каріока, перш ніж копати на відкритому повітрі, і що він віддає перевагу своєму віскі зі звичайною водою або, бажано, содовою.


Нік подивився на годинник і раптово посміхнувся. Було щось, що він хотів зробити до закриття магазинів. Хоук був би в люті, але, природно, можна було очікувати, що така людина, як Роберт Мілбанк, придбає кілька сувенірів для своєї подруги чи друзів… Аквамарин, чи аметист, чи золотий топаз. Кожен із них підійшов би Розалінді. Він заплатив за свій напій і вирушив у тур магазинами.


* * *


"Я навіть не бачила її", - сказала вона беззвучно. "Я навіть не попрощалася".


Луїза Контіно Кабрал сиділа, схрестивши руки на колінах, не зводячи очей з підлоги, вкритої багатим килимом.


«Я не зовсім розумію, – м'яко сказала Розалінда. "Ви маєте на увазі, що вас не було тут, коли ваша мати... коли ваша мати померла?"


«Ні, мене не було вдома. І її також».


В очах дев'ятнадцятирічної дівчинки застигла гіркота, маленьке пікантне личко було змарнілим і блідим. Але її маленькі кістки були тонкої форми, а темні сумні очі були величезними і вкриті довгими м'якими віями; її густе, як смоль волосся, завивалося навколо крихітних вух. "Якщо вона взагалі схожа на свою матір, - подумала Розалінда, - то Марія, мабуть, була дуже гарною". Вона бачила фото у Вашингтоні, але воно було неживим, як фото на паспорт, і мало що передавало суттєвій жінці. Якби ця дитина колись могла посміхатися від щастя, вона була б сяючою красою.


"Наскільки я розумію, ви навчалися в Лісабоні", - сказав Роз, відчуваючи, що настав час для незначної зміни курсу.


"Навчання!" Дівчина гірко засміялася. «Наче я могла вчитися, коли знала, що щось не так, і ніхто ніколи не писав мені! Він сказав, що вона була далеко від дому! Він сказав це, але мама ніколи не писала мені про це. Як я могла дізнатися, де вона?


«У житті людей завжди бувають моменти, – наважилася Розалінда, старанно промацуючи свій шлях, – коли їм важко сісти та написати листа. Можливо, це було тому, що вона була хвора і не хотіла, щоби ви турбувалися. через те, що вона часто писала тобі? "


Настала коротка пауза.


"Ні", - неохоче відповіла Луїза. «Ніхто із нас не писав дуже часто. Я знаю, що вона була зайнята багатьма справами, а в школі ти…» - вона безнадійно знизала плечима. «Ми зазвичай жартували над щорічним листом. Але це виглядало так, ніби не було потреби писати; ми знали, як багато ми думаємо одне про одного. Тим більше, що мій батько…” Її слова затихли. Розалінда побачила, як на її вії блищать сльози.


«Можливо, ми поки що досить про це поговорили», - тихо сказала Розалінда. "Я дійсно сподівався, що ми зможемо ..."


"Чому ми взагалі про це говоримо?" - Раптом вибухнула дівчина. «Чому він послав вас сюди? Щоб мене допитати? Він хоче знати, що я гадаю? Я скажу йому, що думаю, якщо він цього хоче! У вас немає потреби!»


"Я впевнений, що в мені немає необхідності". Голос Розалінди був спокійним і безпристрасним, але маленькі вогники почали спалахувати в її розумі. «Але мені цікаво, чому ви вважаєте, що він послав мене сюди, щоб допитати вас? Він просив мене прийти, так. Але чому він вибрав абсолютно незнайому людину і навіть не забезпечив мене питаннями? І я можу запевнити ви, що він цього не зробив”.


Луїза подивилася їй прямо в обличчя.


"Тоді чому він попросив тебе?" І маленький рот перестав тремтіти.


"Я знаю не більше, ніж ти", - холодно сказала Розалінда. Вона почекала якийсь час, помітивши реакцію стриманої цікавості, і додала недбало: «Він справді сказав, що відчуваєш, що ти занадто самотня».


Луїза мало не плюнула. «Він це сказав! З якого часу він коли-небудь робив… а…» Вона намагалася сказати «чорт візьми», але навчання в монастирі стримувало її. "Він ніколи раніше про це не дбав", - непереконливо закінчила вона.


"Я не впевнена, що він це робить зараз", - сказала Розалінда, сподіваючись, що це не було надто сміливим ходом.


Луїза дивилася. "Просто скажи - хто - ти?" - спитала вона тихим, спантеличеним голосом.


"Просто та, хто хотів би


познайомитись з твоєю матір'ю, - тихо сказала Розалінда, натягуючи рукавички. - І хто - я мушу зізнатися - не звернула уваги на твого вітчима. Звичайно, тобі не треба говорити йому про це, якщо ти не хочеш”.


"Я більше з ним не розмовляю", - виразно сказала Луїза.


"Сподіваюся, ти чесна, маленька дівчинка, - подумала Розалінда, - чи є шанс, що я впаду прямо на обличчя". Але, принаймні, Нік знає, де я. «Як і вчора, коли я була в музеї, – подумала вона зі спалахом обурення.


"Тоді, можливо, ти не скажеш йому, що я отримав повідомлення для твоєї матері від когось у Штатах, когось, хто дуже хотів знати, чому твоя мати більше їм не пише".


Луїза глянула на неї. «Хтось у Сполучених Штатах? Я не знав, що моя мати знає когось там. Але тоді я не знала, що вона знає когось у Сальвадорі».


"У Сальвадорі?" Настала черга Розалінди дивитися. "Чому Сальвадор?"


"Бо мій вітчим Кабрал сказав, що моя мати там померла".


"Ой", - сказала Розалінда і зовсім припинила розмову. Вона поралася зі своєю сумкою та рукавичками. «Ти маєш на увазі, що…? Мені дуже шкода, Луїзо, люба. Я накинулася на тебе як на Істоту з космосу, і я бачу, що це було неправильно з мого боку. Я дуже обурилася б таким вторгненням. я сама. Але, можливо, ти не заперечуватимеш, якщо я зателефоную тобі в найближчі кілька днів і ...? "


"Хто це був?" - рішуче спитала Луїза. Хто в Штатах хотів знати про мою матір?


Розалінда відчула майже непереборну хвилю жалю, дивлячись на маленьку гарну фігурку єдиної дитини Марії Кабрал.


"Старий", - м'яко сказала вона. "Хтось, кого вона знала багато років і який турбувався про неї. Він чогось хотів від неї - повідомлення, фотографію, різдвяне привітання - все, що завгодно. Але тепер мені доведеться ... тепер мені доведеться дати повідомлення." Вона підводилася, коли говорила. «З того, що він сказав мені, я знаю, що нудьгував на зустрічі з кимось дуже чудовим. Але я знаю, що він буде радий, що зустріла тебе. До речі, цікаво, чи можу я користуватися телефоном? Мій друг збирається забрати мене звідси..."


"Не йди", - раптово сказала Луїза. "Будь ласка. Я хочу поговорити з тобою. Я хочу почути про старого». Вона поклала руку Розалінді на плече. «Тут щось не так. Щось дуже не так. Мені треба з кимось поговорити. Навіть якщо ти розповіси моєму вітчиму. Я маю поговорити з тобою».


«Тоді давай поговоримо, – м'яко сказала Розалінда, – якщо ти впевнена, що це те, чого хочеш. Але ж у тебе мають бути друзі, з якими ти можеш поговорити?


Луїза видала легкий звук огиди.


«Вони – всі діти, які нікуди не йдуть без супроводжуючого. Друзі мої, вони у Лісабоні. А ті небагато людей, яких я тут знаю, - тьху! Вони прожили таке захищене життя. Я гадаю, що ви інші».


Розалінда раптом усміхнулася, не підозрюючи, що її обличчя осяяло, як у щасливого вуличного хлопчика.


"Я не вела замкненого життя", - сказала вона і голосно засміялася. "Це останнє, у чому мене можна було б звинуватити. Колись я мушу розповісти вам про одного мого компаньйона - бідного старого... Але це збережеться. цей зал, де ми можемо поговорити?


Вітальня Кабрала була величезна, вкрита розкішними килимами та гобеленами, надто велика, щоб претендувати на інтимність.


«Тут є вітальня моєї матері», - нерішуче сказала Луїза. "Я думаю, я хотіла б, щоб ви це побачили".


"Я теж хотіла б цього", - сказала Розалінда.


* * *


Нік забрався до «Ягуара», навантаженого пакетами. Була сумка зі шкіри алігатора для Розалінди та пара яскравих сорочок для нього; кільце з топазом для Розалінди і піднос із крилами метелика для Хоука, який зненавидів би його; нестандартний аметист для Розалінди та старомодна брошка з турмаліном для когось ще з Нью-Йорка; трохи тонкої спідньої білизни для Розалінди та дикий пляжний капелюх для себе; аквамаринове кольє для Розалінди та букет квітів для Луїзи Кабрал. Луїза Контіно Кабрал, поправив він себе, дивуючись, що вона думає про свій вітчим. Цікаво, як він сам ставився до вітчима Луїзи.


Не зовсім шість годин. Не завадило б бути трохи раніше.


Ось чому він припаркувався за півкварталу від садиби Кабралов невдовзі після шести і спостерігав, як Перес Кабрал входить через бічні двері, оскільки він підійшов пішки з обережністю, яка здавалася дещо непотрібною для когось, що входить до його власного будинку після довгого і важкого дня допиту. допитливих поліцейських.


* * *


«Я навчалася у школі, – сказала Луїза, – і з наближенням Різдва написала. Але він відповів, що мама нездорова, і


оскільки вона була нездорова, вона збиралася до Сальвадора до його родичів. До цього я навіть не знала, що має родичів у Сальвадорі. Він також сказав, що вона не поїде надовго, тому я можу писати сюди, а він надсилає їй мої листи. Але вона так і не відповіла. Потім він написав, що мені не слід приїжджати додому на Різдво, бо нікого не буде тут. Нарешті, я не витримала і написала, що повертаюся додому. А коли я прийшла додому… – її голос зірвався. - Коли я прийшла додому, там нікого не було, окрім старої хатньої робітниці. Вона сказала, що мій вітчим полетів у Сальвадор на похорон моєї матері. Він не хотів, щоб я був там, бо... бо хтось віз мою матір у машині, і там сталася жахлива аварія. Жахлива аварія - її голос повністю зірвався.


Розалінда мовчала. Мабуть, треба було щось сказати, щось правильне, але вона не знала, що це могло бути. Тому вона спитала, що вона хотіла знати.


«Коли вона поїхала до Сальвадора? Наскільки вам відомо це так».


"На початку грудня".


"А коли ти повернулася додому?"


"Минулого тижня! Це було якраз минулого тижня! Якби я тільки-но повернулася додому раніше…!»


"Це не мало б ні найменшого значення", - м'яко сказала Розалінда. «Нічого, нічого не змінилося б. За винятком того, що в тебе самій було б набагато більше страждань».


"Я в це не вірю", - різко сказала Луїза. «Я знаю, що моя мати написала б мені, що вона хвора, якби мала хоч найменший шанс. Якби вона була досить здорова, щоб кататися на автомобілі, вона була б достатньо здорова, щоби написати мені. Вона, мабуть, знала, що він напише і скаже, що вона пішла. Хіба вона не винна? Зрозуміло, вона написала б до того, як поїхала? "


"Можливо, вона це зробила", - обережно сказала Розалінда. «Але можливо, що, прагнучи піти, вона забула надіслати листа поштою. Ви шукали, чи немає для вас записки в ящику її столу чи десь ще?»


"Я все переглянула", - повільно сказала Луїза. «Не для записки, а просто для чогось… чого завгодно. Але її більше нема».


«Чи є десь її зображення? Може, улюблена книга? Щось справді близьке їй?»


"Не знаю, я так не думаю", - байдуже відповіла Луїза. "Я думаю, ви хочете щось для цього старого в Штатах?"


Розалінда кивнула. "Якщо можливо. Що-небудь, що можете дати самі. Але я дійсно думаю, що ви могли пропустити повідомлення від нього.


Луїза пильно подивилася на неї. "Чому ви так думаєте?"


«Тому що я знаю, що твоя мати була чудовою жінкою», - двозначно сказала Розалінда.


"Добре", - задумливо сказала Луїза. "Давайте подивимося ще раз".


Вона почала висувати ящики столу.


"Мені не здається правильним вдаватися в особисті справи твоєї матері", - сказала Розалінда, бажаючи засунути свої натреновані руки в ящики.


«Все здається неправильним, – сказала Луїза. "Ви могли б також пошукати".


"Якщо ти справді цього хочеш", - сказала Розалінда, симулюючи опір.


Не було абсолютно нічого, що вказувало б на те, що Марія Кабрал була кимось іншим, крім громадянської дружини та матері з низкою соціальних обов'язків.


Але там було повідомлення – відбиток на промокашці – чогось, що писала Марія Кабрал… коли? Можливо, коли хтось не заважав їй писати, бо повідомлення було коротким та неповним. Або, можливо, його неповнота пояснювалася нічим іншим, як тим, як вона поклала папір на промокашку.


«Пірс, я маю тебе побачити», - змогла розібрати Розалінда. «Це… нескромність… немає виходу. Сільвейро… спостерігає… відколи побачив мене… серце боляче… відкриття… чоловік Перес… Клуб як прикриття для…» І все.


"Що це таке?" Луїза дивилася на неї. «На що ти так дивишся? Там немає нічого, крім промокашки – я бачу».


Вона зробила.


««Серце болить… відкриття… чоловік Перес…» – недовірливо пробурмотіла Луїза. ««Клуб як прикриття для…» Для чого?» Вона перевела спантеличений погляд на Розалінду. «І чому Сільвейро має слідкувати за нею? Вона дещо дізналася про Переса, от і все! Щось жахливе!» Луїза схопила Розалінду за руку і стиснула так сильно, що було боляче. «Щось таке жахливе, що він убив її! Ось що трапилося – він убив її! Він убив її! Він убив її! Її голос був пристрасним криком гніву і ненависті, а прекрасні очі сповнені наростаючою істерією.


"Луїза! Припини це негайно!" Голос Розалінди був низьким, але владним. «Ви не можете поспішати з такими висновками. І навіть якщо ви це зробите, вам не потрібно кричати на весь будинок. Використовуйте свою голову. Що він зробив?"


Потім вираз абсолютного жаху позначилося на її обличчі.


«Вірно, Луїза. Що, якщо він це зробив? Голос був м'яким, як оксамит, і дружнім, як шелест хвоста гримучої змії. Розалінда повільно обернулася, відчуваючи, як її серце завмирає.


Перес Кабрал стояв біля відчинених дверей, його обличчя було перекрученою маскою, його світлі очі метали уламки льоду.


Своєрідний вдівець


«Отже, Луїза. Міс Монтес. Поки кішка відсутня, миші гасають по хаті і лізуть у ящики, чи не так? І вигадують убивцю! Які вони розумні. І як дуже безглуздо».


Його грізний погляд ковзнув по них, висвітлив стіл і повернувся, щоб впитися в Розалінду. Луїза стиснулася перед нею.


«А ви, сеньйорино Монтес. Чи не тому ви прийняли моє запрошення з такою жвавістю? Щоб втручатися та шукати, щоб витягти відомості з моєї дочки?»


"Твоя дочка!" - Вигукнула Луїза, намагаючись відповісти. Ти не мій батько! Ти ненависний, жахливий...»


"Тихіше, Луїза", - спокійно сказала Розалінда. «Навряд чи, сеньйоре Кабрал, дівчина не може відкрити скриньку в кімнаті своєї матері. І якщо ви заперечуєте проти моєї присутності тут, вам не слід було запитувати мене. Що, на вашу думку, ми збиралися зробити - сісти і мовчки дивитися один на одного? "


«Навряд, дорога леді». Голос Кабрала був майже муркотінням. «Але я не очікував, що ви зайдете так далеко і прочитаєте щось дивне і зловісне в кількох безневинних вм'ятинах на промокувальному папері. Я також не очікував, що ви підбадьорите бідну дитину в цій раптовій божевільній ідеї про мене ... ! "


Луїза видала тихий стогін. "Моя мати", - прошепотіла вона.


"Містер Кабрал, я думаю, це зайшло досить далеко", - спокійно сказала Розалінда. «О, я визнаю, що «дика ідея» на мить майнула у мене в голові. Але незважаючи на всі твої розмови про бажання допомогти Луїзі, я не думаю, що ти був до неї справедливий. Чому ти не розкажи їй, що саме сталося? Чому ти не міг хоча б дозволити їй піти з собою на похорон? Хіба ти не розумієш, що природно поставити питання, чому ти цього не зробив? Чи є в цьому щось дивне та зловісне? , Ви можете легко виправити ситуацію, якщо будете трохи більш відкритими з Луїзою”.


"А з вами, я гадаю, міс Монтес?" Кабрал тонко посміхнувся. "Ні, я думаю, що це ви зобов'язані поясненням. Я повинен привітати вас з вашим праведним обуренням, але, боюся, я не зовсім впевнений у ваших добрих намірах. Сядьте, обидва. Я слухатиму. А ви, Міс Монтес, буде говорити Я сказав, сідайте!» Його холодні очі сердито блиснули.


"Я нічого подібного не зроблю", - твердо сказала Розалінда. «Немає абсолютно ніякого виправдання вашої грубості та ваших образ. І якщо ви розраховували вести справи з Робертом, ви можете забути про це. Я йду". Вона чула, як Луїза поряд з нею затамувала подих. «Луїза, мені дуже шкода. Можливо, тобі захочеться погуляти зі мною ненадовго, поки… поки що напруга трохи не охолоне».


"О так, будь ласка!" - гаряче прошепотіла Луїза.


«О ні, – сказав Перес Кабрал. "Мені дуже шкода, але я не можу дозволити тобі піти". Він усміхався, але оксамитовий голос перетворився на наждачний папір. «Менше всього, поки ти так погано думаєш про мене, і вже точно не про Луїза».


"Будь ласка, пропустіть нас", - холодно сказала Розалінда. «Ходімо, Луїзо». Потім вона зупинилась. Кабрал загородив двері своїм тілом, тримаючи в руці пістолет.


"Ти не вийдеш з цієї кімнати", - повільно і виразно сказав Кабрал. «Будь-яка з вас. Поки ви, міс Монтесе, не розкажіть мені, чому ви вирішили втрутитися в моє життя. І не турбуйтеся про свого друга. Я подбаю про нього». Крива посмішка перетворилася на потворну гримасу. «Його тут не буде кілька хвилин. Я зустрінуся з ним на вулиці і з жалем скажу, що ви пішли раніше, тому що Луїза була не в настрої для компанії. Я, звичайно, запру вас. А потім я повернуся, і ти будеш говорити”.


«Сходи з килимовим покриттям – це змішане благословення, чи не так?» - зрозуміло сказав інший голос. Голова Кабрала обернулася.


Це все, що потрібне Ніку.


Його руки метнулися до Кабрала, і нога різко вдарила. Кабрал захитався, гарчав, його утримувала тільки нищівна хватка Ніка. Хватка змістилася, схопила одну руку і злісно повернула. Пістолет упав. Розалінда швидко нахилилася, щоб підняти його.


Квіти Луїзи лежали на майданчику, куди Нік їх упустив після того, як безшумно піднявся сходами і почув загрозу Кабрала. Сама Луїза зіщулилася за столом, кажучи: «О! О. О, ні».


Кабрал бився як одержимий, але незвичний до рукопашного бою. Він хапав і пінався, але його довгі руки були несподіванкою.


Він був дуже сильний і рухався зі швидкістю кішки. Нік відірвався від мускулистих рук, які рвали його горло і рубали спотворене обличчя так близько від нього, в той же час підтягнув коліно і жорстоко встромивши його в ціль. Кабрал хмикнув і впав навколішки.


«Розита! Виведи звідси Луїзу», - наказав Нік.


"Не чіпай її!" Голос Кабрала був криком болю. Незважаючи на агонію, він рушив - рушив, як блискавка - і кинувся на Луїзу. Швидко підставленої ноги Розалінди ледь вистачило, щоб спіткнувся; в одну мить він опинився над столом і притис до себе Луїза, як щит.


«Якщо ми збираємося піти кудись, - задихався він, - вам доведеться взяти нас разом. Або принаймні вам доведеться спочатку взяти мене. І я уб'ю її сам, перш ніж ви її отримаєте!


"Відпусти мене! Відпусти мене!" Пальці Луїзи вп'ялися йому в обличчя. Вона боролася, як дика кішка. Кабрал прибрав руки з її обличчя, і вона плюнула на нього. Нік підскочив до нього, простягнув руки до Кабрала і відтягав його голову за горло. Кабрал рвав Луїзу, тягнучи її за собою. Розалінда вдарила його і схопила його тремтячу руку. Вона безжально відсмикувала пальці, поки він не закричав від болю. Протягом однієї застиглої миті вони троє стояли, зчепившись разом, Луїза була вільна на кілька дюймів і стояла, як статуя душі в пеклі.


«Біжи, Луїзо! Біжи! Не дозволяй цій жінці зупинити тебе! Кабрал люто накинувся, його голос перетворився на здавлене хрипіння під тиском рук Ніка, і його руки працювали, як вітряк під час урагану.


Розалінда взяла Луїзу за руку і потягла за неї. «Давай, зараз же! Ти не можеш залишатися тут». Луїза рухалася повільно, наче уві сні.


"Луїза! Не треба!" Крик вирвався зі здавленого горла Кабрала. «Вони зроблять тобі боляче! Ти не розумієш!"


"Ні, не знаю, не знаю!" То був крик заблудлої душі.


Луїза зупинилася в центрі кімнати, піднявши одну маленьку руку і стиснувши її в кулак, а її обличчя було виразом мук і подиву. "Чому всі повинні хотіти завдати мені болю?"


"Одну хвилину!" – різко пролунав голос Ніка. Ривком він вибив Кабрала з-під ніг і потягнувся до Вільгельмін. «Ніхто не піде звідси, доки я не скажу. Ніхто. Вставай, Кабрал. Руки вперед і повітря. Троянд – двері». Кабрал ледве підвівся на ноги, зачіпаючи руками стіл. "Так тримати. Так краще". Кабрал позадкував від нього, піднявши руки вгору. Нік потягнувся і швидко пошукав на поверхні іншу зброю. «Тримай його пістолет, Роз. І Луїза – не бійся. Ніхто не завдасть тобі шкоди. Добре, Кабрал». Його холодні очі вп'ялися в високого чоловіка. Кабрал злісно глянув на нього, його губи сіпалися.


"Давайте повернемося на хвилинку", - сказав Нік майже балакуче. «Ви свідомо створили ситуацію, яка дозволила вам шпигувати за міс Монтес…»


"Я шпигунів!" Кабрал виплюнув. "У моєму домі я шпигун, коли вона проходила через стіл?"


"І займатися невеликою жіночою нісенітницею", - спокійно сказав Нік. «Будь-який нормальний чоловік був би обурений, як і ви. Але перед тим, як витягнути пістолет? Думаю ні. Саме повідомлення нічого не говорило. Його можна було інтерпретувати по-різному. Але ви змусили його виглядати наче гірша інтерпретація була правильною. Цікаво, чому ти так себе видав? "


Кабрал мовчав. На його обличчі з'явився дивний, незрозумілий вираз.


"Ви повинні знати, якщо хтось знає", - сказав він нарешті. «Мені нема чого віддавати. Але мені треба врятувати одне – Луїзу».


«І ти думаєш, що зможеш врятувати її, вбивши її, чи не так?» – холодно сказав Нік. «А потім звелів їй тікати? Від чого, Кабрал? Від тебе – чи від мене? І чому ти думаєш, що я можу щось знати про тебе?


«Інакше навіщо тобі бути тут, так готовим із власним пістолетом, так тихо підніматися сходами – а?» Кабрал невесело засміявся. «Очевидно, що ти чогось хочеш від мене. Можливо, гроші відкупляться? Ах, ні. Ти мільйонер Мілбанк, чи не так? Посмішка прослизнула в маслянистий голос і знову вислизнула, коли він повернув голову, щоб подивитись на свою падчерку. «Але ким би ви не були, ви повинні зрозуміти, що заподіяти їй біль не можна. Я зробив свою частину. Якщо щось пішло не так, то це не моя вина. Я нічого не знаю, нічого, нічого, кажу вам, і я нічого не зможу тобі сказати, як би ти не завдав шкоди кожному з нас. Чому ти не вбиваєш мене одразу, щоб я не розмовляв у невідповідних місцях? Чому ти мусиш загрожувати мені завданню їй шкоди? "


«Якби я вбив тебе відразу, я б ніколи нічого не дізнався, чи не так?» – резонно сказав Нік. Але він відчув подив


читаючи його як приплив. І він міг бачити, що Розалінда дивиться на Кабрала так, наче ніколи раніше не бачила його обличчя. Луїза просто стояла і дивилася, її рот був відкритий, очі були зовсім спантеличені. "Просто в яких неправильних місцях ви б поговорили?" Нік продовжив. "А що саме ви скажете?"


"Ти вже знаєш відповіді", - прогарчав йому Кабрал. "Я сказав тобі - ти можеш убити мене і покінчити з цим".


"Але я не хочу закінчувати з цим", - приємно сказав Нік. "Припустимо, ви знаєте, що є речі, які я хотів би знати: за що виступав Клуб, хто всі власники маленьких золотих ключів, що трапилося з півдюжиною зниклих безвісти... ряд дрібних речей, таких як це. І не забувай, є ще Луїза, якщо ти не хочеш говорити… - Його очі багатозначно звузилися.


"Ні!" Очі Розалінди спалахнули. Вона стала перед Луїзою, ніби Нік збирався негайно застосувати свою загрозу. «З неї достатньо. Погрожуйте йому як-небудь по-іншому. Я не дозволю нікому доторкнутися до неї, розумієш?


"Ти ідіот", - весело сказав Нік і посміхнувся. "Ви підірвали це, чи не так?"


"Золоті ключі?" - Повільно сказав Кабрал. «Які зниклі люди? Ви маєте на увазі, що намагаєтесь пов'язати смерть моєї дружини з усіма іншими, про які говорять у газетах?»


«Якщо вони пов'язані, я не зв'язуватиму», - сказав Нік. "Це одна з тих речей, які я розраховую на те, що ти швидко поясниш, тому що я не збираюся затримуватися тут надовго. Роже, тобі краще прибрати Луїзу з поля зору. .


"Хто ти?" - здивовано спитав Перез. "Хіба тебе не послав Сільвейро?"


Він був сповнений сюрпризів, ця людина.


"Так не піде", - сказав Нік, похитуючи головою. "Я питаю; ви відповідаєте. Чому Сільвейро послав мене? Будь ласка, Роз. Вниз».


«Якщо ви на мить подумаєте про можливість того, що я справді не розумію, про що ви кажете, – напружено сказав Кабрал. "Ви повинні зрозуміти, що могли зробити жахливу помилку".


"Я знаю це", - тихо сказав Нік. «І я розраховую, що ти мене поправиш. Починаючи зараз».


«Почекайте, будь ласка, зачекайте. Будьте розумні. Ви повинні сказати мені, хто ви, принаймні, що ви. Чи можете ви гарантувати, що ви не працюєте із Сільвейро?» В очах Кабрала спалахнуло дивне світло, і його голос благав. Розалінда чекала, дивлячись із дверей.


Нік міг дозволити собі дати якусь відповідь; на Кабрала було націлено дві гармати.


«Я нічого не можу гарантувати. Але я скажу вам, що я не працюю з Сільвейро - або з кимось, кого ви, можливо, знаєте. Ви можете просто вважати мене чистокровним американським хлопчиком, котрий працює на себе».


"На Уолл-стріт", - іронічно сказав Кабрал.


"Абсолютно вірно. А тепер я втомився чекати. Знімай куртку, Кабрал. Повільно і легко, щоб я міг бачити, що ти робиш».


"Ні." Кабрал похитав головою. «Ні, в цьому немає потреби. Я розповім тобі все, що я знаю. Але, будь ласка, не тут. Сільвейро буде тут із хвилини на хвилину. І я не знаю, чи він прийде сам. Відведи нас кудись ще - і Луїзу, і мене. Мене не хвилює де, але дозвольте нам йти. Клянуся, я відповім на все, що ви запитаєте”.


«Ось це непогана ідея, – подумав сам Нік. Якщо він спробує щось по дорозі, з ним можна буде впоратися. Як за командою, зовні під'їхала машина.


"Ах, Боже!" - у розпачі вигукнув Кабрал. Луїза затамувала подих. "О, будь ласка!" прошепотіла вона. "Будь ласка…"


Нік подивився на неї. Вона тремтіла. Було б набагато простіше поставити цю сцену у готелі.


"Добре. Жодних хитрощів, Кабрал. Я стрілятиму, але не вбиватиму - рівно стільки, щоб тебе дуже сильно поранили. Чорний хід?"


Кабрал похитав головою. Ні, економка може сказати йому. Бічні двері».


Вони поспішили, Кабрал йшов попереду, Нік наступав йому по п'ятах, а жінки замикали позаду.


Коли вони зупинилися біля дверей, що вели у невеликий внутрішній дворик, пролунав дзвінок.


"Сюди", - наказав Нік, підштовхуючи Кабрала.


Відстань між будинком та його припаркованою машиною здавалася нескінченною. Вони вчинили це без пригод. Кабрал, здавалося, щиро хотів залишити свій будинок позаду.


Вони вже були в машині і йшли, коли почули кроки, що біжили. Нік увімкнув передачу і різко повернув праворуч від звуку. Вони мали всього кілька секунд для початку, але цього має бути достатньо для людини, яка половину свого життя провела за переслідуванням, а іншу половину за переслідуванням.


Це було.


Через кілька хвилин вони увійшли через багато прикрашені двері Copa International.


«Пам'ятай, Кабрал, – люб'язно сказав Нік, – ніяких хитрощів. Це просто дружній візит.


«Приємно бути тут з вами, містере Мілбенк, - так само приємно сказав Кабрал. "Несподівана честь".


Опинившись у їхньому величезному номері, Розалінда відвела Луїзу в невелику вітальню і вирушила на пошуки прохолодних напоїв, яких вона сама потребувала. «Ця бідна дитина», - подумала вона із співчуттям, додавши в безалкогольний напій Луїзи трохи фортеці і зробивши для себе щось значно міцніше. Бідний малюк. Який у неї жахливий час.


Вона почула шепіт голосів із тієї частини палацу, де знаходився Нік, і поцікавилася, що відбувається.


ГОЛОВНИЙ ПЕРСПЕКТИВИ ПРЕТЕНЗИРУЄ НАСТУПНЕ НЕМАЄ ЗНАНЬ ПРО ЗАГАЛЬНЕ ПЛАНУВАННЯ І ФІНАНСУВАННЯ БАТЬКІВСЬКОЇ КОМПАНІЇ. НІКОЛИ НЕ ВИРОБЛЯЄМО ОДНУ ВИКЛЮЧНУ ПЕРЕВІРКУ КОМЕРЦІЙНОЇ ВЛАСНОСТІ СЬОГОДНІ ЗА ТЕРМІНОВОМУ ЗАПИТУ ЗАБЕЗПЕЧЕНОЇ ПЕРСПЕКТИВИ. ЯКЩО НЕМАЄ ВІД МЕНЕ ВЕСТ У ДЕСЯТЬ ЗАВТРА, ВИ МОЖЕТЕ ПРИНЯТИ ЗАКРИТУ УГОДУ І ВІДРАЗУ ВІДПРАВИТИ ЮРИДИЧНОГО ПРЕДСТАВНИКА.


Відповідь надійшла: ВАРТО. Сподіваюся, що ти вб'єш. ХАЙ ЩАСТИТЬ.


"Ти дозволив йому піти!"


Розалінда злякано витріщила очі. Кабрал поїхав.


Нік кивнув. «Його історія вірна, і він залишив нам Луїзу. Він стверджує, що Сільвейро вбив Марію, тому що вона дізналася про деякі секретні операції у Клубі – Сільвейро, а не Кабрала. З того часу він загрожує завдати шкоди і Луїзі, і Кабралу, якщо Кабрал цього не зробить» не тримати його пастку закритою».


"Ви не купили це лайно!" - зневажливо сказала Розалінда. «Ця фальшива розповідь про догляд за Луїзою…»


«Я нічого не купував, – сказав Нік. «Я збираюся зустрітися з ним у клубі сьогодні ввечері – біля затишного маленького віконця, яке, як він стверджує, ніхто ніколи не використовує і навіть не спостерігає. Так, я знаю, що це сумнівна історія, але ми маємо розіграти її так, як вона є. Якщо ми чекатимемо довше, ми можемо все підірвати. А тепер послухайте. Спочатку я повинен зробити одну річ, а потім я піду. Якщо я не повернуся або не подзвоню вам рівно через дві години після того, як піду, Я хочу, щоб ти пішов за мною».


"Але, звичайно," очі Розалінди розширилися. "Я вмію прощати, і я вже забув, як ви не прийшли і кинулися мені на допомогу в музеї".


Нік посміхнувся. «Ну, сьогодні вдень я викупив себе. О, до речі, ти не відчиняв пакети. Ти можеш зробити це, доки мене не буде. Ось як я думаю, ми його гойдаємо на випадок, якщо щось трапиться. мені сьогодні ввечері…» Вона уважно слухала. "Думаю, джинси або еластичні штани", - закінчив він.


"У мене є все", - гордо сказала вона. «Великий тато надав…»


"У тебе все гаразд", - погодився Нік і обійняв її. "Будь ласка, постарайтеся зберегти це в безпеці". Він довго поцілував її.


"А ти", - прошепотіла вона. "Не ризикуй занадто багато - наче я не знав, що ти це зробиш".


Він залишив її на кілька хвилин і повернувся з двома ключами – не золотими, але точними у всіх інших відношеннях.


«Вибачте, я не маю часу їх випробувати», - сказав він. "Я залишу це на ваш розсуд".


«Вони краще підходять, або я подам скаргу до Спілки зломщиків будинків. Нік… Роберт – а що щодо Луїзи, якщо з нами щось трапиться?»


Обличчя Ніка було серйозним. “Нам краще бути впевненими, що з нами нічого не відбувається. Вона зараз спить? Що ж, якщо ти не отримаєш від мене звісток, я гадаю, єдине, що треба зробити, - це пояснити їй якнайбільше. Вона може забарикадуватися; вона може захотіти піти кудись ще. Я залишу це на розсуд вас двох. І, чорт забирай, переконайтеся, що в нас все добре.


Він поцілував її ще раз і вийшов у ворожу ніч.


Шпигунська пастка Венери


Вікно відчинилося легко. Здавалося, що він був свіжою олією.


Це було на краще, бо сторож біля задніх дверей каріокського клубу сьогодні був далеко не сонним. Справжній поліцейський у формі звернув на провулок і зупинився поговорити зі сторожем біля дверей. Очевидно, події вчорашньої ночі досі цікавили поліцію. У ті кілька коротких миттєвостей, поки їхні голови були відвернуті від нього, Нік відчинив високе вікно і легко піднявся на підвіконня. Ще мить він залишався нерухомим, прислухаючись, поки не почув слабкий рух знизу. Потім він прочинив вікно, не до кінця, і впав у невідому темряву.


"Мілбанк?" Голос був гучним шепотом. Рука Ніка стиснулася на Вільгельмін, і він рушив, кажучи: "Покажи себе".


У темряві з'явилося невелике коло світла, і обличчя Кабрала гротескно вимальовувалося крізь нього.


"Туши це. Хто-небудь тебе бачить?"


"Ні. Сюди."


Олівцевий ліхтарик Ніка одного разу згас і показав йому покинуту комору. Кабрал присів навпочіпки


він підлогу, потягнувши за металеве кільце. «Він не використовувався роками. Допоможіть мені. Отже».


Кришка люка рипнула вгору.


"Тут немає сходів", - прошепотів Кабрал. "Вам доведеться стрибати самостійно".


"Не хвилюйся за мене. Давай». Нік дивився, як Кабрал рухається, а потім легко приземляється десь під ним. Він прикрив люк і пішов за ним, беззвучно приземлившись на бетонну підлогу.


«Ти мав рацію», - прошепотів Кабрал. "Є замкнена кімната. Звідки ви дізналися?"


"Вгадав". Задня частина шиї Ніка поколювала. Він знав, що те, що він робить, було безрозсудним, але знав, що він повинен це зробити. "Де це знаходиться?"


Світло Кабрала то спалахнуло, то згасло.


«Зліва від цих двох дверей. Бачите? Інша – комора».


"Ага", - сказав Нік. "Які запаси?"


«Для ресторану, звісно, – сказав Кабрал. "Тут." Його світло знову спалахнуло. Я ніколи не бачив такого замку. Ви розумієте, що я не маю приводу сюди приходити. Раніше я використовував складські приміщення, але відколи я почав свій власний бізнес з імпорту, я використав зовнішній склад».


"Що ви імпортуєте?"


«Все, що люди куплять, але зараз не час говорити про це. У вас є спосіб відчинити ці двері?»


"Ти збираєшся його відкрити, Кабрал", - м'яко сказав Нік. «Потрібно два ключі. Ось один із них».


Він висвітлив обличчя Кабрала і вклав ключ у руку чоловіка.


Кабрал дивився. «Але де інший? Як ти це одержав? Звідки ти знаєш так багато?


«Просто тримайте свій ключ, Кабрал, і рушайте. І я можу також сказати вам, що Луїза та міс Монтес залишили готель. Вони, мабуть, зараз в аеропорту».


Обличчя Кабрала спотворилося у променях олівця.


Ти диявол! Ти…»


«Ваш ключ, Кабрал. Відкрий двері". Вільгельміна штовхнула його.


«Я не розумію, про що ви кажете! В мене немає ключа!"


"Добре, тоді в мене є інший".


Другий золотий ключик упав у руку Кабрала.


"А тепер відкрий".


"Ти збрехав, свиня!"


«Відкрий його. І мовчи».


Кабрал непристойно пробурмотів і почав поратися із замком.


Будинок, здавалося, пульсував від ударів зверху. Нагорі оркестр виконав буйну самбу, люди танцювали, а офіціанти тихо пересувалися між столиками. Внизу Перес Кабрал порався з подвійним замком у темному підвалі і вилаявся, тоді як Нік Картер направив свою крихітну лампочку на замок, а Вільгельміна - на Кабрала.


Дві клавіші, дев'ять та дванадцять, працювали в унісон.


«Зніміть замок, Кабрал. Відчиніть двері".


Кабрал безмовно загарчав. Замок відірвався у його руках. Він штовхнув; двері відчинилися. Нік вимкнув олівцевий спалах і швидко відступив.


Пролунав свист, і щось кинулося до нього. І не через ці двері, дурень, сліпий, безмозкий дурень…! він вилаявся на себе, навіть коли він відчув, як його голова вибухнула, і побачив, як сяючі вогні танцюють у його свідомості... і вмирають.


* * *


На мить не було нічого, крім абсолютної чорноти. А потім він невиразно зрозумів, що знаходиться в іншій кімнаті, і мерехтіли слабкі вогні. Він відчув, як з нього зривають піджак, а потім туфлі. Щось стислося навколо його зап'ясть, а потім і кісточок. Він змусив свої м'язи працювати; він змусив їх напружитися, як його втомлений мозок сказав йому, що це неможливо, а потім намацування зап'ясток і кісточок припинилося. Щось пов'язане з його талії. Він боровся з ним своїми м'язами, штовхав його якнайдалі своїм напруженим тілом, а потім цей рух також припинився. Голоси, що шепотіли, стихли. Він мав майже непереборний імпульс блювоти. До того часу, як він переміг його, голоси стихли, і світло згасло. Він почув свій подих і більше нічого не почув.


Він не міг сказати, скільки часу пройшло, перш ніж двері знову відчинилися. Мабуть, це був якийсь час, бо він почував себе дивно освіженим, ніби він спав. Але голова в нього страшенно боліла, і він розтягнувся на чомусь твердому, розкинувши руки й ноги, ніби він був якоюсь шкірою, що сушиться на сонці.


Кімната раптово залилася світлом. Сільвейро стояв біля нього, ласкаво посміхаючись, його білі зуби блищали.


Ну! У маленької чоловічки було кілька завантажених днів», - лагідно сказав він. "Як приємно бачити, що ти відпочиваєш". Дружні зморшки зненацька зникли з куточків його очей. «Вийміть із цього максимум користі. У вас небагато часу».


"Чому, містере Альварес!" – тепло сказав Нік. "Не можу передати, як я радий


побачитися». Веселе обличчя поруч із ним перетворилося на кам'яну маску. «Я такий радий, що вирішив телеграфувати у свій офіс у Штатах, що, мабуть, зустрінуся з вами сьогодні ввечері». Він знав, що не повинен розмовляти, але він нічого не міг із собою вдіяти: «Вони так злиться, коли я не даю їм знати про це».


"Який офіс?" - гаркнув Сільвейро.


"Зрозуміло, розтратники - що ще?"


=====================================


Стиснутий кулак Сільвейро впав на плаский живіт Ніка Картера. Нік зібрався з силами і впіймав удар натренованими на йозі м'язами. "Заткнися", - сказав він собі. Замовчи.


Сільвейро погладив щетину на підборідді і подивився на Ніка.


"Де репортер?" - спитав він нарешті, його голос був схожий на дряпання леза ножа об камінь. "Повернулися до того ж офісу?"


Нік невинно глянув на нього. Який репортер? Той, кого хтось – може, ти – зіштовхнув зі скелі?»


"Інший репортер", - крізь зуби сказав Сільвейро. «Той, хто так цікавий, як і ти, останнім часом, а потім зник. Залишивши мертву людину в його кімнаті».


"О, можливо, один із ваших людей?" - з цікавістю спитав Нік, бажаючи, щоб біль у його голові вщух. Його руки і ноги повільно розслаблялися, і мотузки навколо його зап'ясть здавались менш тугими. Від чого він помер? Сподіваюся, щось жахливе».


"Репортер!" - прошипів Сільвейро. "Де він?"


«Я не маю жодного уявлення про світ», - сказав Нік, проводячи швидкий уявний пошук свого обличчя, щоб побачити, що там було, а що ні. Вільгельміна – пішла. Х'юго - пішов. П'єр – складно сказати. Дрібниця та дрібниця в кишенях штанів. Взуття та куртка поза полем зору. Ремінь все ще на собі. «Я навіть ніколи не зустрічав цього парубка. Мої контакти з пресою ніколи не були надто сердечними. А тепер припустимо, що ви скажете мені, що, чорт забирай, ви робите ... »


Кулак Сільвейро вдарив його по обличчю.


«Не грайся зі мною в ігри. Ви мали працювати разом. Кому він пішов доповідати? Як він пішов?


Нік похитав головою, частково щоб оглянути підвальну кімнату, а частково щоб позбутися неприємного запаху Сильвейро. Йому здавалося, що він чує телефонний дзвінок.


«Я не розумію, про що ви говорите, – сказав він. «Не знаю, навіщо ти мене привів сюди. У мене було просте ділове побачення з Пересом Кабралом».


Сміх Сільвейро був схожий на гавкіт шакала.


"Так, ти зробив, чи не так?" він посміхнувся. «Але все вийшло не зовсім так, як ви очікували, чи не так? Його кулак наголосив на його словах. «Що ви шукали? Скільки вас тут? Де ж Нолан? Де жінка Бейкер?


"Ти божевільний", - спокійно сказав Нік. Якщо тільки хтось не знаходився прямо в нього за головою – а він не відчував присутності там – він був один у цій кімнаті з Луїсом Сільвейро. «Я говорю вам, я не розумію, про що ви кажете».


"Тоді чому ти назвав мене Альваресом?" Вираз обличчя Сільвейро став геніальною хитрістю. "Хто вам розповідав про мене?"


«Ніхто. Я просто подумав, що тобі більше підходить». Готовий кулак ударив трохи нижче за його пояс.


Сільвейро посміхнувся. «З кожною дурною відповіддю я битиму тебе трохи сильніше. Коли я почну по твоїх ребрах і вони почнуть ламатися, я думаю, ти перестанеш намагатися бути смішним». Твердий край його руки вдарив Ніка по груди. "Ти розповіси мені все про себе". Наступний удар, як кувалда, припав йому в груди. "Починаючи з дівчини". Рука опустилася і люто рубала його колінну чашку. «Ви вважаєте, що це м'яка форма переконання? Я м'яка людина». Slam. «Але рішуче. І коли я втомлюся, мене візьме на себе хтось інший». Слеш. «А якщо ви виявитеся надто впертим…» Хруст. «… Ви виявите, що це лише початок. Вам також може бути цікаво дізнатися, що ми вже маємо дівчину». Бий!


"Що за дівчина?" Нік змусив себе відволіктися від дощу ударів і зосередився на непомітному маневруванні пов'язаних зап'ястей.


«Жінка Монтес, звісно. Хто ще? Яка ще дівчина? Стук. "Цей шкільний вчитель?"


Нік засміявся. Його чудово підготовлене тіло поглинало удари, які змусили б менш підготовлену людину задихатися від болю. Він міг їх почувати. Вони були надто раптовими, щоб їх було легко звільнити. А Троянд…? Ні, звичайно ні.


«Яка шкільна вчителька? Я не знала жодної з дитинства. І Розіто! Ви мене розсмішили. Вона маленька банальна іграшка, яка нічого ні про що не знає та мало дбає». Він був роздратований, коли відчув, як від нього виривається ще одне бурчання. «Навіть якби мені було що сказати тобі, ти не зможеш отримати від мене це, погрожуючи їй. Роби з нею що хочеш. Мені начхати".


"Як ти черствий", - докірливо сказав Сільвейро. "Але ми побачимо, наскільки правдиві". Він


ще раз ударив Ніка у живіт.


Позаду нього Нік побачив відчинені двері, замкнені на два замки. Біля входу стояв високий чоловік і якийсь час мовчки дивився. Нік був досить близький з ним досить довго, щоб одразу зрозуміти, хто він такий. Точніше, ким він був.


Сільвейро продовжував старанно працювати. Нік більше нічого не сказав. Він знав, що, якщо Сільвейро продовжить так довго, він буде сильно поранений - дуже поранений, щоб ухопитися за щасливий випадок, якщо він колись станеться. Тому коли прийшов один удар, який був занадто сильним, він скористався ним.


Складена рука Сільвейро жорстоко вдарила його у скроню. Нік дозволив своїй голові різко податися вбік і видав довгий, тремтячий стогін. Його очі заплющились, і все його тіло безвольно впало на незручну опору. Сільвейро пирхнув і кілька разів ударив його по обличчю.


"Досить, Сільвейро", - сказав глибокий голос з-за дверей. «Ви не хочете зарано пошкодити його красиве обличчя. Збережіть щось для мене. Йди сюди. Ти потрібен".


Сільвейро пробурчав і вийшов із кімнати. Інший чоловік уже зник з поля зору.


Тіло Ніка билося і боліло. "Ти не постраждав", - суворо сказав він собі. Нема болю. Ви відпочиваєте. Відпочивай, чорт тебе забирай. Поступово він розслабився. Кілька миттєвостей він справді відпочивав.


Він підняв голову, щоб озирнутися. Він був один у кімнаті. Вікна не було, а лише одні двері. Кімната була на диво великою; підвал має бути величезним – але тоді і Клуб був більшим. Те, на чому він лежав, було чимось на зразок полиці з буксирними перекладинами на кожному кінці, до яких були прив'язані його руки та ноги. Його талія тиснула шкіряна пов'язка, з якої він знав, що міг би вивернутись, якби він міг звільнити руки чи ноги. Поверхня полиці була з холодного металу, у деяких місцях суцільна, а в інших – через вузькі смуги. Полиця… чи стелаж? Він обернувся, намагаючись знайти якийсь приводний механізм. Він здався. З його обмежуючого погляду нічого не було видно.


Один зап'ясток мав трохи більше люфту, ніж другий. Він стиснув руку, звузив її, потягнув, ухопився за шнур пальцями, обережно працюючи, доки не переконався, що послаблює, а не затягує. Працюючи, він переглядав вміст кімнати. Його стійка. Стіл та шість стільців. Інші стільці, ще шість. Декілька стоять попільничок. Картотека. Ще одна велика шафа з важким замком. От і все.


Шість стільців та ще шість – дванадцять… «Вітаю», - іронічно сказав він собі. Але чи це могло щось означати? Він бачив ключі під номерами два, дев'ять та дванадцять. Феррет напевно виглядав так, ніби він міг бути внизу купи, якщо цифри на клавішах належали до статусу. І він був певен, що вони це зробили. Чи може їх бути хоч десяток? Якщо так, він значно порідив їхні лави. Можливо, не всі вони були утримувачами ключів. Шкода, що він не мав часу їх усіх обшукати. Але якби вони були... Він швидко порахував, відчуваючи, як мотузка на правому зап'ясті трохи ослабла. Четверо мертвих, починаючи з Ферре і закінчуючи незнайомцем на розі біля клубу. Сонний на задньому дворі, боляче, можливо, сильно. Гарний, поранений, але знову на ногах, з розбитою головою, дуже твердою шиєю і страшенно пораненим обличчям. Згідно з документами, плоскостопий та його водій перебувають під вартою. В результаті номер один, Сільвейро, Томаз і ще один – ймовірно, той, хто сьогодні ввечері стояв біля задніх дверей – у хорошому стані, з гольовими передачами від Handsome та Sleepy.


А цього було надто багато.


Потім він почув голоси, що проникали крізь двері. Один із них був жіночий. Він виріс у страху? агресія? - Біль? Він виріс майже до вереску, а потім перейшов у тихе бурмотіння.


Його кров перетворилася на крижану воду.


Але мотузка на його правому зап'ясті майже розтяглася.


Дверна ручка обернулася.


Він заплющив очі і дозволив своїй голові закотитися. Його права рука перестала тягнути.


Двері відчинилися, і хтось зупинився біля входу. На задньому фоні почувся шепіт, потім пронизливий крик агонії. Чоловік або жінка? Сказати було неможливо.


«То це все, що потрібно, перш ніж ти знепритомнієш, як жінка?» - зневажливо промовив голос.


Серце Ніка перекинулося під час звуку.


Ти, Роберт Мілбанк. Я говорю з тобою. Відкрий очі".


Нік повільно розкрив їх.


Карла Ленглі стояла у дверях.


Вона була прекрасна в блискучій вечірній сукні. У ній була яскравість не та жінка, яку він вперше зустрів, а жінка, яка надала йому таке екстатичне кохання. Яскраве світло підкреслювало її тонку красу, а не руйнувало її; її очі були глибокими, блискучими калюжами, а губи - червоним оксамитом - скривилися в зневажливому погляді.


«Ти, Карла, – сказав Нік. "Я майже знав".


"Я теж майже знала тебе, Роберт". Вона зробила цю назву знущанням. "Як шкода, що таке чудове тіло належить такій людині, як ти". Вона зачинила за собою двері.


"Як ти думаєш, що я за людина, Карла?"


Вона повільно підійшла до нього, дивлячись на його витягнуте тіло.


«Людина, яка тверда, коли легко бути твердою, і м'яка, коли вона боїться. А Сільвейро налякав тебе, чи не так?


Нік засміявся. «Він це сказав? Тоді вірте в це, якщо вам це подобається».


Очі Карли звузилися. "Якщо мені це подобається". Ти вже якось сказав це. І якийсь час ти мені подобався”.


"Якийсь час? Мені дуже шкода. Зазвичай мені вдається краще, ніж це. Якби ви дали мені шанс, то я міг би».


"У тебе ще є шанс, - пробурмотіла вона, - якщо ти даси мені те, що я хочу".


Її рука раптово вилетіла і вп'ялася йому в обличчя, спочатку по щоці, потім по іншій.


"Так ти думав, що виставиш мене дурою!" - прошипіла вона. «Містер Роберт Мілбанк не хотів, щоб його пов'язували із поліцією! І ви кинули мене! Ви пішли від мене! Довгі нігті знову вдарилися. Він відчув струмок крові під очима.


Він знову засміявся. «Прекрасно, Карла. Прекрасно. Мені подобається дика кішка. Скажи мені що-небудь - ти - Бос, або ти просто повія Сільвейро?


"Сільвейро!" - сплюнула вона, і її долоня вдарилася об його обличчя. "Цей слимаків!"


"Тоді я тобі подобаюся більше, ніж він", - пробурмотів Нік. «Я розумію, чому. Може, ми зможемо бути корисними один одному... Який шанс ви мені запропонували? Його голос був розважливим.


Вона дивилася на нього згори донизу. Повільно її рука простяглася і торкнулася його обличчя, ніжно витерла кров, що сочилася з подряпин. Він рушив униз, пестив його опухлі губи, підборіддя, його шию... послабив комір сорочки, м'яко погладив його груди.


"Шанс?" пробурмотіла вона. «Шанс жити. Бути зі мною - без думок про Пірса Ленглі, що ширяє на задньому плані».


Нік заплющив очі, наче насолоджуючись її ласками.


Вона зухвало пестила його. "Він мертвий. Він помер через кілька днів після того останнього дзвінка до його офісу».


«Отже, він зателефонував із дому», - промимрив він, і різка нота пояснила сама себе.


"Звичайно, знав", - сказала вона, і тепер обидві руки пестили його. «Він прожив день чи два, чи три, я не пам'ятаю скільки, правда. А потім він помер. Я думаю, одразу після Марії Кабрал».


"Тоді вона теж померла".


"Звісно. Помер тяжко". У її очах з'явився мрійливий вираз. «Я хотіла б, щоб ти це бачив. Пірс в одній кімнаті, вона – в іншій. Тут унизу, так само, як ти. І кожен із них думав, що інший все зраджує». Вона похитала головою і посміхнулась веселою радістю. «Він був тим, хто зламався, бідолаха. Він благав Сільвейро не чіпати мене. Мене! Уявляєш!» Ця думка їй подобалася. Її досліджувальні руки трохи рухалися, її глибокі очі горіли. «А потім, звісно, вони нам більше не потрібні. Він назвав нам усі імена, всіх американських шпигунів. Я не бачила, щоб вони пішли. Для мене було непрактично бути поряд з усіма… страти”.


"Я розумію вашу точку зору", - погодився Нік. Огида, що виникла в ньому, майже пригнічувала.


Де Фрейтас, тепер. Він боровся так сильно, що бідний Мартін був змушений стріляти в нього, або він дав би нам відсіч. Бриха викрадений з його маленьким радіо прямо у своїй машині. Вони працювали над ним протягом досить певного часу, але потім його серце не витримало. Апельбаум був ще гірший. Їм просто довелося покинути його. А потім цей дурень де Сантос, який насправді дзвонив мені по телефону, зауважте, коли він повернувся зі своєї буржуазної відпустки. для шпигуна! Вона посміхнулася.


Де Сантос зателефонував додому Ленглі. Було дано відповідь на друге запитання.


"Але як усе це почалося?" він запитав. "І чому?"


Вона подивилася йому в обличчя, ніби забула, що тіло, яке вона пестить, мало якесь відношення до людини, яка його населяла.


Як? Чому, Марія Кабрал, дурна дурниця, подумала, що дізналася щось про свого нещасного чоловіка, і це так її вразило, що вона спробувала передати це Пірсу. Звісно, я прочитала листа. Я читала його пошту протягом багатьох років”.


"Ви знали, хто такий Ленглі?"


Її обличчя запекло. "Я не знала. Я запитувала себе. Але коли я дізналася, я повідомила про це. Через Сільвейро, до кінця. Я думаю, він збожеволів». Її обличчя було щасливим.


Її руки стали відчувати, як по ньому повзають личинки.


"Для кого ви це робите?" він запитав. "На кого б я працював, якби приєднався до вас?"


Вона посміхнулася йому


насолодою чогось страшенно перезрілого.


"Це так важливо? Але я думала, що ви знаєте. Наші замовлення будуть надходити з Пекіна. І гроші».


І гроші. За секс та садизм.


«Але чому ти вбила їх усіх? Хіба не було б краще залишити їх у живих і наглядати за ними? Так ти б дізналася набагато більше».


Вона глянула на нього з ніжністю. «Це мій шпигун. Але, бачите, це не план. План полягав у тому, щоб з'ясувати, хто вони такі, а потім убити так швидко та таємниче, щоб хтось дуже особливий мав спуститися та розслідувати. І таким чином ми зловили майстра-шпигуна. "


Музика, щоб померти


Було майже неймовірно, щоб якась організація пішла на таке, вбивала так безжально, просто щоб заманити велику рибу в пастку з наживкою. Але він знав червоних китайців та істот, які продали їм свої душі. Він повинен був від початку зрозуміти, що для них типова людина з ненаситними апетитами Карли Ленглі.


Вона нахилилася над ним і легенько поцілувала його вкриті синцями губи.


"Тепер ваша черга говорити", - сказала вона. "Я можу зробити це дуже приємно для тебе". Вона лизала його, як сука, облизуючи подряпини та плями крові.


"Скажи мені ще дещо", - благав він. Ні, дві речі. Тоді я говоритиму».


"Будеш, коханець?" - Видихнула вона. «Я думаю, тобі краще. Я думаю, ти будеш радий».


"Я теж так думаю", - збрехав він. «Просто спочатку скажи мені – це щось відбувається в Ріо, це лов так званого головного шпигуна? Чи це відбувається і в інших місцях?


Її очі звузилися, і він побачив, що вона розраховує.


"Чому б мені не сказати тобі?" - Запитала вона з легким сміхом. «Немає нікого, кого ти можеш сказати – якщо тільки я не хочу, щоб ти. Це відбувається всюди. І це працює як чари. Потрібен час, але зрештою це працює. Так, це відбувається всюди». Її обличчя сяяло спогадами.


"А ця ридаюча баба Кабрал?" - різко спитав її Нік. «Як тобі вдалося зробити з нього таку ганчірку? Він, здавалося, був такий схвильований цією падчеркою, яка його ненавидить ... »


"Звичайно, він був схвильований, бідне ягня", - м'яко сказала Карла. «Він боїться за свою кохану дитину. Відколи ми пригрозили зробити з нею те саме, що зробили з Марією. Його було досить легко переконати, що ми можемо дістатися до неї будь-коли, коли захочемо. Сільвейро пояснив йому це. . О, цей бідний дурень майже так само шалений від Луїзи, як і від її матері... А ця тонка, дурна дитина навіть не знає цього. Але тепер настав час тобі поговорити, Роберте, мій дорогий». Руки знову блукали. «Спочатку скажи мені – де Луїза? А твоя подруга, Розіто? Нам буде ніяково, якщо ми не зможемо їх швидко знайти».


"Я впевнений, що так і буде", - холодно сказав він. "Але я зрозумів від Сільвейро, що їх уже забрали".


"Припустимо, їх не було", - обережно сказала вона. "Де б вони були?"


«У літаку, що летить до Штатів».


Руки милостиво припинили зондування.


"Це брехня", - рішуче сказала вона. "Де вони?"


"Якщо ви не знаєте, я не знаю", - легко сказав він. "Вони сказали мені, що їдуть".


«Ні! Томаз перевірив аеропорти. Сьогодні вони не поїхали.


«Шкода, – сказав він безкорисливо.


«Роберте, я не думаю, що ти вловив. Ти розповіси мені все, що знаєш, в обмін на те, що я можу тобі зробити. Повір мені, повір мені, я зроблю те, що тобі потрібно». Карла нахилилася над ним. Її дихання, здавалося, обпалило його огрубілу шкіру. "Я можу дати тобі так багато..."


Ці прокляті пальці знову почали обмацувати все навколо. На мить стало майже добре. У собі Нік взяв себе в руки.


"Можеш почати з розв'язки цих проклятих шнурів". Його голос був дратівливим. "Я не можу говорити лежачи".


Хіба ти не можеш? Тобі це вдавалося раніше. Я не можу цього зробити, Роберте, ти це знаєш. Скажи мені тільки одну річ, скажи, хто тебе послав, і тоді я знатиму, що можу тобі довіряти. Хто ти?"


"Мене звуть Роберт Мілбанк", - чітко сказав він. "Мені трохи пощастило на Уолл-стріт, і я підібрав дівчину, щоб повеселитися в Ріо..."


"Припини! Припини!" Карла вдарила його по закривавленому обличчю. Його думки полетіли. Сказати їй, що в неї мало часу, що хтось ще піде за ним за лічені години? Ні ... навіщо вмирати доти, доки це не стане абсолютно необхідним ... навіщо попереджати її ... можливо, ще забрати її ... переконатися, що Розалінда в безпеці ... жінка на роботі завжди була паршивою додатковою проблемою ... Чорт забирай, де була Розалінда? Час для неї був уже давно. Дай боже, нехай з нею буде все гаразд.


"У тебе немає вибору,


- казала Карла. - Ти можеш відмовити мені ще раз, і лише один раз. Або ви можете прийняти все, що я можу запропонувати. Гроші, кохання, азарт..."


"Гроші!" Він гаркнув від сміху. «Це у мене є, і за його допомогою я можу купити все інше. Зроби це краще, Карло».


Вона погойдувалася поруч із ним, тремтячи від стримуваної пристрасті.


"Я зроблю це краще", - дуже м'яко сказала вона. "Життя зі мною або смерть ні з чим".


"Я подумаю про це", - резонно сказав він.


"Зроби це", - тихо відповіла вона. "Це ...", і її хижі руки недбало блукали вгору і вниз по його стегнах. "Або це!" І її рука зненацька опустилася вниз і зробила з ним дуже хвору річ. Він ахнув. "Ну ось ... це було добре, чи не так?" - спокусливо пробурмотіла Карла. Її губи були скривлені у пародійну посмішку. «Я залишу тебе зараз – але з чимось, що мене запам'ятає».


Її рука потяглася до чогось біля основи ложа Ніка - і низьке дзижчання заповнило підвал.


«Зазвичай проходить близько двадцяти хвилин, – сказала вона, – перш ніж вони починають кричати. Розумієте, це маленький тренажер, який ми з Луїсом адаптували. Але я можу сповільнити його за вас. І тепер її посмішка була схожа на Смертну Голову, яку він бачив у Забороненому місті Червоного Китаю. "Я хочу, щоб ви робили це повільно і легко... і дзвонили, коли вам потрібна Карла. І обов'язково дзвоніть вчасно. Або ви розтягуватиметеся і розтягуватиметеся, як гумка... і, нарешті, ви зламаєтеся. Спочатку руки, зазвичай , а потім ноги.Буде боляче, коханець.І ти більше не зможеш любити.Було б жахливо шкода».


Цілу вічність вона стояла і спостерігала за ним. Він відчув, як ослаблений шнур на його правому зап'ясті почав повільно затягуватись. Міцніше... міцніше... міцніше...


Нарешті вона неквапливо підійшла до дверей, і в облягаючому мерехтінні її вечірньої сукні були видні всі нюанси її важкої ходи і кожна красиво окреслена лінія її вишуканого тіла. У її волоссі мерехтіли червоні відблиски, а очі тепер, здавалося, світилися зеленим вогнем. Нік ставив питання, як він міг взагалі подумати, що вона безбарвна. Але вона від збудження залилася фарбою і набула напрочуд чарівну красу. Зелені очі чогось дуже хотіли.


Його кісточки почало тягнути.


«У темряві є щось заспокійливе, чи не так?» вона солодко співала. «Думай добре, Роберте. Я буду чекати тебе".


Вимикач світла вимкнувся, і права рука Ніка миттєво безшумно діяла.


Карла вийшла і зачинила двері. Нік почув клацання замку. Тоді не було нічого, крім абсолютної темряви, що давить, і тиші, яка не була абсолютною. Хтось в іншій кімнаті стогнав.


Нік гарячково маневрував.


* * *


Було добре, що Розалінда підняла і приготувала Луїзу задовго до дзвінка Ніка, тому що дзвінок Ніка так і не надійшов. Натомість відвідувачі з'являлися у люксі Мілбанк-Монтес.


Якби вона не увійшла до їхньої головної вітальні, Розалінда, можливо, не почула б звуку, поки не стало надто пізно, щоб щось із цим вдіяти. Але як би там не було, вона почула старі знайомі звуки, коли хтось намагався зламати замок, коли вона виходила з кімнати і йшла назад у внутрішній коридор. Вона зупинилася рівно настільки, щоб переконатися в тому, що вона чує, а потім кинулася коридором, замикаючи кожну двері, до якої приходила. До того часу, коли вона заштовхала вражену Луїзу в задній прохід, що веде до іншого виходу на сходовий майданчик, між ними і тим, хто міг їх шукати, опинилися дві надійно замкнені двері. Не кажучи вже про низку інших привабливо замкнених дверей по дорозі.


"Ось, потримай це", - прошепотіла вона Луїзі. «Але, ради бога, тримай його подалі від мене».


Луїза слабо посміхнулася і побачила, як Роз швидко поставила стілець під вхідні двері.


«Не турбуйтесь про мене, – сказала вона. «Коли я була маленькою дівчинкою, у нас було ранчо, і мій батько навчив мене дещо про гвинтівки і пістолети. Це пістолет, з яким я знайома».


Троянд встала на стілець і виглянула з транця, відчуваючи приплив полегшення від того, що Луїза не тільки так добре поводилася в руках, але, можливо, навіть могла допомогти. Їй краще, бо вона наполягла на своєму.


Коридором біля номера Мілбанк ходив чоловік. Він виглядав дуже блідим і хворим, а капелюх, який він носив, низько насунутому на очі, не повністю приховував пов'язки, що закривали його шию і один бік обличчя. Розалінда посміхнулася сама собі. "Торгова марка Ніка", - подумала вона з вдячністю.


Десь усередині квартири відчинялися і зачинялися двері. Розалінда обрала найпростіший спосіб позбутися зловмисників: вона зателефонувала керівництву і з трепетом благала їх надіслати домашнього детектива та когось із них.


двоє сильних чоловіків на допомогу. Пан Мілбанк не мав будинку, по квартирі кралися люди, і вона була так налякана. Чи не могли б вони поспішити…?


Вони були дуже швидкі. Роберт Мілбанк був би більш ніж великодушний, якби він висловив свою вдячність. Розалінда дивилася через фрамугу, коли побачила, як забинтований чоловік підняв голову на звук ліфта. Минуло миттю, потім він видав тихий свист. У коридорі повз нього пройшли двоє дуже мускулистих чоловіків. А потім один із них раптово повернувся на підборах і поставив запитання забинтованому чоловікові.


Бліде обличчя злякалося, а губи заїкалися, намагаючись пояснити непереконливе пояснення, чому він тут. Потім він припустився помилки. Він утік.


Один з м'язових чоловіків легко спіймав його. Інший кинувся до дверей номера і постукав до них. По всій квартирі загриміли ручки дверей, і Розалінда почула чиїсь лайки. Стілець упав. Пролунав крик. Щось дуже спотикалося. Постріл. Ще один постріл. Крик та глухий удар. Другий стукіт у вхідні двері номера.


Після цього було напрочуд легко переконати поспішно викликаного помічника менеджера не залучати співробітників Мілбанку до поліції.


"Я скажу, що ми перехопили їх, коли вони намагалися проникнути в квартиру", - сказав він елейно. «Таким чином тебе нітрохи не потурбують, а ми… ну, ми… еэ…»


"Мене не звинуватить у падінні на роботі", - прямо сказала Розалінда.


«Е… цілком».


«Що ж, ти можеш говорити все, що хочеш», – великодушно сказала Розалінда, – «якщо ти запевняєш мене, що мене більше не турбуватимуть сьогодні ввечері. Хтось», - додала вона загрозливо.


«О, небеса, ні. О, звичайно ж, ні! При цій думці він з жахом підняв руки. «Але дозвольте мені запитати вас, чи бачили ви колись цих людей раніше. Це питання ідентифікації, мотиву...»


"Простого крадіжки", - перервала його Розалінда. Нік все ще не дзвонив. Вона має дістатися до нього. Вона холодно подивилася на двох розпатланих бранців у кайданках. "Ні, я ніколи їх раніше не бачила", - сказала вона. «Хоч великий з поросячими очима справді схожий на мого знайомого, доктора Ніло Томаза з Лісабона». Вона весело засміялася. "Але це не може бути він, чи не так?"


Помічник менеджера дружелюбно засміявся. "Ніхто б так не подумав", - погодився він. Він був радий, що ця жінка Монтес так добре перенесла все це. Вона могла б зчинити найжахливіший шум.


Чоловік зі свинячими очима потріпав свою кровоточиву руку і похмуро глянув на Розалінду. Раптом на його обличчі спалахнуло світло впізнання, і він почав гарчати.


«Давай, витягни нас звідси», - скиглив перев'язаний чоловік. "Що чекати? Я хворий".


Томаз і сам був досить хворим.


Конвент покинув кімнату.


Дві худорляві постаті, які через кілька хвилин непомітно вислизнули з Міжнародного Копа, були надто недбало одягнені для міського вечора, і все ж вони прямували до Клубу Каріока.


* * *


Його хребет, здавалося, розширювався. Грубий шнур зло врізався в його витягнуті кінцівки, коли жорстокий стрес став помітно сильнішим. Звідкись зверху він міг чути ритмічний гуркіт барабанів і спорадичний брязкіт тарілок. Якби він кричав від душі, ніхто б його не почув, окрім тих, хто чекав у сусідній кімнаті.


Поверхня під ним повільно вигиналася вгору, змушуючи його спину викривлятися в агонії. Він вклав кожну унцію енергії та концентрації в ту єдину мотузку, яку він майже розв'язав і яка тепер була ще міцнішою, ніж будь-коли. Але тепер тіснота була іншою. Це було туго, тому що його руки були витягнуті до краю ... і щось було не так з вузлом. Сама напруга почала працювати на нього. Він напружив пальці і потяг. Шнур волочився по його руці, як розпечене вугілля. Темрява перетворилася з чорної на червону, що клубилася. Його тіло волало про пощаду. У міру того, як стійка висувалась, він відчував кожен лютий удар Сільвейро, як окремий вузол болю, а потім вузли зливались в одну велику потік агонії. І він, Нік Картер, був тією краплею. Але біль був ілюзією. Його не було. Єдине, що справді існувало в цьому червоно-чорному світі ударів, ударів, барабанів, тарілок і реву у вухах, була одна сильно напружена рука, і грубий шнур, який її рвав… пробивався, надто повільно, надто повільно, повз його зап'ястя… схопився за п'яту великого пальця… протягнув по ньому, як зашморг, намагаючись відірвати голову чоловікові… і раптово вивільнився. Його рука впала як мертва.


Він відчайдушно працював пальцями, повертаючи до них життя. Його тіло видавало слабкі клацання – щось починає здавати


. З кімнати за дверима, замкненою на два замки, пролунав гучніший звук.


«Я не знаю, а якби знав, я б тобі не сказав – ах!»


Голос Кабрала, що стогне.


Змучені пальці Ніка намацали пряжку ременя. Чорт забирай, ви працюєте марними пальцями, ви, виродки, відкривайте його, відкривайте, відкривайте!


Його ліва рука взяла на себе все ниюче навантаження на верхню частину тіла і безжально відірвалася від ноги-товариша. На якусь шалену, розмиту мить, поки його пальці напружено чіплялися за пряжку, він подумав, що рука взагалі відірвалася і бовталася, обрубавшись, з поручня за ним. Потім його мозок очистився, і товста металева пряжка клацнула. Тремтячі пальці витягли заточене лезо. Його розум був криком агонії, а його рука перетворилася на важкокеровану шишку, він підняв вільну праву руку і відрізав мотузку, яка душила його ліве зап'ястя. Він недоречно запитував, чому замість них не використовували шкіряні ремені. «Мотузка болить ще більше», - вирішив він, врізаючись у руку. Укус чистої сталі був подібний до любовного поцілунку в порівнянні з муками і розривами його тіла.


Він опустив ліву руку і дозволив їй упасти поруч із собою, щоб кров повернулася до його паралізованих пальців. Він лежав, задихаючись. Він знайшов ремінець на талії та розрізав його лезом. Він відірвався. Тіло, яке кілька секунд тому здавалося висохлою морською зіркою, здавалося, стислося і знову набуло своєї нормальної форми. Його спина різко затріщала, коли він змусив себе спочатку сісти, а потім нахилитися, щоб атакувати мотузки, що зв'язують його ноги. Він ворушив ними, поки працював, наказуючи їм знову жити.


Одна нога все ще була затиснута в лещатах грубої мотузки, коли він почув рух біля дверей. З багато прикрашеної кімнати нагорі тонко завила труба. Він відчайдушно атакував ліву ногу. Замок клацнув, коли обірвалася остання нитка, і він незграбно зістрибнув з вішалки, глибоко ковтаючи затхле повітря і змушуючи свої розтягнуті м'язи виконувати свою роботу.


"Двоє з них", - подумав він раптово. Їх буде двоє. Він кинувся до стіни поруч із дверима і гарячково кинувся в пошуках чогось, що можна було б використовувати як зброю. Нічого. Нічого, крім леза, за яке капала власна кров.


Двері відкрилися. Світло із зовнішньої кімнати висвітлило – трьох людей! Його спантеличений мозок рухався так само незграбно, як і його невпевнені ноги. Три? Один великий, із гарним розбитим обличчям. Один у облягаючій блискучій сукні. І одна маленька фігурка…?


Те, що сталося далі, здавалося, відбувалося в уповільненому темпі, хоча розум намагався сказати йому, що він єдиний, хто рухався надто повільно.


І маленька бабуся закричала


«Світло, Мартіне. Тобі сподобається його обличчя. Воно навіть гірше твого!» Карла гортанно посміхнулася.


Здоров'як увійшов до кімнати і потягнувся до вимикача. Нік відскочив від стіни і стрибнув, простягнувши маленький смертоносний клинок. Він ударив швидше, ніж думав, - не по обмацувальній руці, а по міцному мускулистому горлу. Кисть розірваної руки здригнулася під грубим підборіддям. Його ліва рука встромила лезо глибоко в шию - один, два, три рази в швидкій послідовності, перш ніж Мартін зміг зробити більше, ніж просто ахнути від подиву. Потім він видав крик тваринної туги і відчайдушно вдарив. Нік знову завдав удару, віддавши йому всю свою відчайдушну енергію. Він незграбно покотився, щоб уникнути рук, що накинулися на нього з дивовижною силою, хвилювався, ухиляючись, відчайдушно молячись, щоб сила повернулася до його власних скалічених м'язів. Шалений смертельний удар Мартіна потрапив у маленьке лезо колючої руки Ніка. Десь у темряві він упав на підлогу.


Він щосили встромив твердий край долоні в шию, що кровоточить, і Мартін востаннє зім'явся. Нік сів поруч із ним і гарячково почав шукати зброю. Ніхто. Впевнена свиня, мабуть, залишила його в іншій кімнаті.


У міру того, як час минав, він усвідомлював жахливий булькаючий звук у горлі Мартіна. Він бачив, як дві фігури гойдаються біля дверей, і знав, що хтось кричить. А потім його приголомшений мозок різко сфокусувався.


Для нього це були погані новини.


Він перестрибнув через тіло колись красивого чоловіка і кинувся у зовнішню кімнату до двох фігур, що борються. Як він знав, однією з них була Карла. Іншою була Луїза. Руки Карли були притиснуті до її горла, а рот Карли плювався брудом і ненавистю.


"Відпусти її!" Сільвейро істерично крикнув: «Іди з дороги!» Інший голос закричав: Ні, Карла, немає Карла, ні! Стілець з гуркотом упав. Кабрал був там, пов'язаний, як індичка, але все ще брикався.


- Я зламаю їй шию, Мілбенку, просто на ваших очах! - крикнула Карла,


Нік вдарив кулаком по її обличчю і відірвав зчеплені руки від Луїзи. Він обійняв гарну шию Карли і відсторонився. Потім сліпучі вогні знову спалахнули в його голові, і він поринув у нову темряву. Хтось жорстоко вдарив його ногою, коли він упав.


Він міг чути дюжину звуків із різною чіткістю. Важке дихання. Стогін. Рядок пустих слів. Стук не дуже далеких барабанів. Бурхлива дискусія двома голосами, що гарчать - Сільвейро і ще одного чоловіка. Скрип дверей. Які двері…? Він зробив кілька довгих глибоких вдихів і розплющив очі.


Він не знав четверту людину в кімнаті, але порахував до дванадцяти і відчув себе дивно щасливим. Що було навіть краще, кров текла по його венах, а його руки та ноги, здавалося, частково відновили свою гнучкість.


Карла впала на обтягнутий парусиною стілець, тримаючись за голову і лаючись. Луїза лежала на підлозі поруч із впалим Кабралом. Вона стискала його руку і тихо плакала.


Жінки жінки! Нік подумав про себе. А що сталося з іншим?


"Заради бога, звідки мені знати?" – сказав незнайомець. «Я сказав тобі, вона підійшла до дверей, коли я завернув у куток. У мене немає очей на потилиці. Вона намагалася прокрастися, коли я повернувся і впіймав її. Вона була одна, говорю вам. Що мені було робити, дозволити їй піти, доки я полював за іншою? Заради бога, як ви справляєтеся з усім..."


"Заради Бога! Заради Бога! Це все, що ти вмієш говорити, Мендесе?» Карла раптом підвелася зі стільця. «Забирайся звідси і знайди її. Я розірву твоє брудне серце, якщо повернешся без неї. Ти, Луїсе, дурна свиня. Зв'яжи цю істоту знову. Я ще не перестала з ним розмовляти». Вона обернулася і плюнула у бік Ніка. Він спостерігав за нею з-під закритих віків і спокійно відпочивав. Так чи інакше, то був грандіозний фінал.


"Дивись, Карла", - прогарчав Сільвейро. Що примушує тебе думати, що ти маєш право так зі мною розмовляти? Ти була така зайнята, стрибаючи з ним у ліжко і встаючи з ним, що ми випадково дізналися, хто він такий.


"Ви припиніть це!" - прошипіла вона. Вона була яскравим кольором - зелені очі, червоні нігті, червоні губи, червоні щоки, мерехтлива сукня, що привабливо облягає її пишне тіло. «Роби, як я тобі говорю. Мендесе, піди і знайди цю жінку».


Карла! Використай свою голову». Сільвейро сказав наполегливо. «Як він має намір її знайти? А якщо нам знадобиться ще одна людина тут? Коли Мартін пішов...»


"Зайва людина!" вона плюнула. "Хто інший?"


Сільвейро вважав за краще проігнорувати питання. «Вісенте та Томаз вже шукають її. І чи не думаєте ви, що вона теж може прийти сюди?


Карла стояла спиною до Ніка, але він бачив, як її тіло напружилося.


"Ти не завжди зовсім дурний, Луїсе", - пробурмотіла вона. «Ти маєш рацію, вона все ще може прийти. Можливо, вона увійде та привітно привітається. Ти так думаєш? Мендес! Повернися до тих дверей. І впусти її ввічливо, якщо вона має прийти».


«Почекайте, Мендесе, - сказав Сільвейро. «Допоможи мені спершу зв'язати цих двох. З мене вже досить хитрощів».


Карла зневажливо засміялася.


«Тепер для зв'язку потрібні двоє. Який ти чоловік? Але вона, схоже, прийняла це, бо обернулася і задумливо подивилася на Ніка. «Тоді зв'яжи його і зроби це як слід. Я поговорю з маленькою Луїзою. Можливо, вона пояснить, чому прийшла сама. І де її новий друг».


Луїза сиділа нерухомо і мовчки, сльози висихали по її щоках, а руки незручно тримали Кабрала, коли він лежав боком на підлозі, замкнений у своєму кріслі. Кабрал застогнав, поступово прокидаючись.


І Сільвейро, і Мендес були напоготові. Вони підійшли до лежачої постаті Ніка, ніби він був якоюсь дивною твариною, яка могла раптово схопитися і кинутися на них. Це було приблизно те, що він змушений був зробити.


Почався скрипливий звук.


Сільвейро невпевнено озирнувся. Карла необережно схопила Луїзу за волосся і грубо кинула на підлогу.


Нік повільно перекинувся і, хитаючись, підвівся на ноги з напівпіднятими руками, ніби в нього не було сил більше нічого не робити.


Скрип продовжувався. Він не міг дивитись. Але йому здалося, що він відчув найлегший подих протягу.


"Досить", - стомлено сказав він. "Досить." Два пістолети невблаганно націлювали на нього. «Карло, дай дівчину спокій. Вона не має до цього жодного стосунку». Він похитнувся на підборах і мало не впав. "Я попросив її прийти, тому що Розіта не піде. Я подумав, можливо ... якийсь якийсь


тяжіння. Її вітчим, розумієте… - він безладно замовк і заплющив очі.


Карла посміхнулася до нього. "Так ти думаєш, що все ще можна торгуватися", - м'яко сказала вона. "Що ж, можливо, ти зможеш". Вона сильно вдарила Луїзу по обличчю. Хто це візьме? Ти чи вона?» Маленька щелепа Луїзи стиснулася.


"Карла, не треба", - простогнав Нік. «Роби зі мною все, що хочеш. Не роби цього з нею».


"Щось мені подобається?" - М'яко сказала Карла.


Нік зробив паузу для ефекту.


"Так", - смиренно сказав він, притиснувши підборіддя до грудей.


Карла повільно пішла до нього через заповнену мотлохом кімнату.


"Будь обережна, Карла!" Сільвейро різко попередив її. «Не підходь до гармат. Мендесе, йди туди і стеж за ним».


Під приводом спостереження за рухом Мендеса Нік швидко глянув у стелю. Квадратний отвір показував те місце, де раніше квадратного отвору не було. Його серце забилося швидше. Звичайно, навряд чи це був хтось інший, крім троянд.


"Я буду обережна", - пробурмотіла Карла. Вона зупинилася за кілька футів від Ніка і трохи осторонь. «То ти зробиш усе, що я скажу? Розкажи мені все, що я хочу знати?


"Що ще мені робити?" - принизливо спитав він. "Мені довелося."


Він почув один різкий удар над собою.


"Що це було?" Сільвейро обернувся, шукаючи очима.


Карла нічого не помітила.


"Я не вірю тобі", - м'яко сказала вона. І її пальці метнулися через щілину між ними і ковзнули по його очах.


"Тепер це не так уже й погано!" він бурхливо заревів і стрибнув. "Пепіто!"


Це було дивне слово для бойового кличу, але це було те, що було.


Він упіймав Карлу за руку, повернув її і вдарив їй по Мендесу. Чоловік відсахнувся і втратив рівновагу, але пістолет все ще тримав. Він зробив шалений постріл, який врізався в стіну позаду Ніка. Нік глибоко зітхнув і затримав подих, притягуючи до себе Карлу, болісно скручуючи її руки за спиною. Він притулився до стіни, маневруючи з боку на бік, щоб використовувати проти Мендеса і Сільвейро.


"Стріляй у дівчину!" закричала Карла. «Відпусти мене, ти…» - вона назвала його таким жахливим, що навіть кумедним ім'ям. «Луїс! Візьми її! Стріляй у Луїзу!»


Нік швидко хитнув її у жахливій пародії на танець.


Ударні знову заграли у нічному клубі десь над їхніми головами. «Мабуть, у ряді випадків вони їм дуже стали в нагоді, - похмуро подумав Нік, вальсуючи.


Боже, це зайняло багато часу. Він навіть не чув, як воно впало.


"Люк!" - раптом крикнув Сільвейро і кинувся геть від Ніка та Карли та їхніх дивних обіймів. "Відкрито!" Він підняв пістолет і швидко вистрілив у отвір. Мендес обернувся до нього.


"Мендес!" Карла істерично закричала. «Стріляйте в Луїзу, говорю вам! Витягніть мене звідси!»


Прокляття. Мендес знову насторожився. Проте він спробує. Потрібно дістати пістолет.


Використовуючи Карла як таран, він атакував Мендеса. Але ноги Карли заважали йому. Крім того, вона жорстоко вкусила його за горло. Його голова сіпнулася назад, і Мендес ухилився від нього. Сільвейро знову вистрілив. А потім, як не дивно, зітхнув і впустив пістолет. Він захитався на мить, повис, як дерево, що падає, і впав. Карла відчайдушно чинила опір, лаючись і плюючись. Мендес перестав ухилятися і стояв там, спостерігаючи за ними, як чоловік, що дивиться сутичку, яка, як він знає, була підлаштована. Потім він теж упав на підлогу. Карла раптово впала в обіймах Ніка. Він кинув її, як мішок з картоплею, і кинув швидкий погляд на Луїзу та Кабрала. Обидва були нерухомі й мовчали. Але їхні очі були розплющені.


Його легені розривалися. Він спіткнувся про Карла і попрямував до відкритого люка. Зібравши свої напружені м'язи, він стрибнув. І схибив. «Господи Ісусе, – подумав він. Ти старішаєш, Картер. Плями танцювали перед його очима, коли він схопив стілець і засунув його в отвір.


Він один раз свиснув і з болем потягнувся до темної кімнати з вікном. Його пальці зісковзували, і він відчув, що падає назад, коли маленькі сильні руки досягли його і допомогли йому підвестися.


"О, Нік ..." - прошепотів низький голос. «Швидко, до вікна. Надворі нікого немає».


"Закрийте пастку", - промимрив він. "Треба ... тримати їх ... під".


Він спіткнувся об вікно і впав навколішки. Люк за ним зачинився. Він почув, як тихо відчинилося вікно, і відчув, як її руки ковзнули під його руки і потягли його вгору. Його голова лежала на підвіконні, і він дивився в темну прохолодну ніч. Він глибоко зітхнув. Глотки солодкого чистого повітря ринули в його легені.


«Троянда…» - пробурмотів він. «Роз. Гарна дівчинка. Мила дитина".


Вона з тривогою присіла поряд з ним, струнка, але зовсім не як хлопчик у


брюках, що обтягують, які вона обрала для того, щоб залізти у вікна і підкинути невелику таблетку нервово-паралітичного газу під назвою Пепіто. Він поцілував м'які, трохи розплющені губи і відчув себе неймовірно освіженим.


"Вони жахливо завдали тобі біль", - прошепотіла вона.


"Ви повинні побачити інших хлопців", - весело сказав він. "Давай зараз. Ми ще маємо роботу».


Вони відчинили люк і повернулися в підвальні приміщення, в яких було стільки жаху. Затамувавши подих, Нік почав пошуки Вільгельміни і Хьюго і знайшов їх тільки тоді, коли він відкрив велику шафу в кімнаті тортур. Він знову підвівся на повітря. Розалінда вже була там.


"Скільки?" прошепотіла вона.


«Ще кілька хвилин. Розв'язаний Кабрал?


Вона кивнула головою. «Виглядає погано. Але він має це зробити».


"Йому краще", - похмуро сказав Нік. «Бідний ублюдок. Давай спершу спробуємо підняти їх сюди».


Працюючи з шаленою швидкістю і щосили, вони перемістили стіл під люк, підняли мертві вантажі Луїзи та Кабрала у верхню кімнату і підперли їх біля вікна.


"Залишайся тут", - наказав він. «Пора майже. Я закінчу сам».


Він знову спустився вниз.


Найдивнішим у ньому були очі. Тепер вони дивилися на нього, спостерігаючи за кожним його рухом. Але так працював газ, і отак він почав стиратися. Ніхто ще довго не рухався. Але вони могли спостерігати за ним і вони це зробили.


Він повернувся до кімнати катувань і пройшовся по шафах, швидко обравши кілька документів та мікрофільмів. Решту мав знайти хтось інший, навіть якби це була поліція. Він знав, що вони будуть зачаровані свідченням того, що штаб-квартира китайських комуністів у підвалі розкішного клубу Каріока.


Хтось у сусідній кімнаті застогнав. Це здавалося цілком підходящим.


Нік вийшов із кімнати тортур і подивився на своїх жертв. Вони дивилися на нього у відповідь.


Він узяв себе до рук. Їм не можна було дозволити жити.


Губи Сільвейро затремтіли, коли Хьюго кинувся до його серця. Мендес спробував рушити з місця. І помер.


Карла…


Карла почала безмовно бурмотити, коли Нік підійшов до неї. Було ще одне, у чому він хотів бути абсолютно впевненим. Його рука опустилася між м'якими твердими грудьми, яких він раніше стосувався в інших умовах... і він знайшов ключ. Золотий ключик на якому був номер Один.


Звуки, які вона видавала, перетворилися на слова. Але слова були безглуздими. Це була балаканина дуже маленької дитини, спотворені блукання старої… старої… старої… немислимо старої жінки.


Її обличчя було змарнілим і безбарвним. Очі були тьмяні й каламутні. Вона почала корчитися на підлозі, і дивні слова стали дикішими. Вона закричала.


Він стояв над нею і дивився на те, що залишилося від жінки, що корчилася під ним на пляжі. І він досить побачив за своє життя, щоб знати, що тьмяні очі ніколи не проясняться, що рухи, що гойдаються, ніколи більше не будуть нічим іншим, як судорожними викривленнями, що дикий лепет слів ніколи не зможе сформувати зрозумілий людський зразок. Він дивився на неї і думав багато про що: про чоловіків, що померли від його руки, про чоловіків і жінок, які померли від її руки, і про тих, хто залишився.


Хьюго встромився.


Нік відвернувся і залишив її. Він стрибнув через люк і закрив його від страшного звуку в цій кімнаті смерті.


Карла Ленглі продовжувала кричати.


* * *


Нік застогнав уві сні і прокинувся. На мить він відчув озноб, ніби щось життєво важливе залишилося незробленим, але потім згадав, що все, що від них залишилося, було надійно пояснено. Він згадав звук барабанів, труби та крик; стрімкий вихід із вікна на провулок; Луїза погладжувала руку Переса Кабрала, коли вони сиділи, знітившись, у розкішній вітальні свого люкса, і говорила: «Вибачте мені... будь ласка, вибачте мені...» І Кабрал бурмоче: «Вона б пишалася тобою. Я теж її любив. Ви не уявляєте, як я її любив. "


Треба було зв'язати сотню вільних кінців. Завжди були. Але вони мали задум для того, щоб Кабрал розповів поліції, і залишалося достатньо часу, щоб відточити її. Томаз і Сліпі були єдиними, хто залишився, хто знав достатньо, щоб завдати незручності Мілбанку і Монтесу, і вони ховали свої голови, щоб врятувати свої шиї, і випадково прикрити Ніка та Розалінду тим, чим вони були.


Розалінда перекинулася уві сні. Він ніжно торкнувся її хворими пальцями і відчув, як вона прокидається.


«Нік… милий. О, Нік, мені снилося...»


"Я теж", - промимрив він. "Дозвольте мені тримати вас. Дозвольте мені тримати вас


ти близька та любиш тебе”.


«Просто притисніть мене до себе і дай поспати», - сонно прошепотіла вона.


Його руки обійняли її. Його тіло хворіло, а обличчя було в синцях та опухлих, але крім цього з ним усе було гаразд. Зовсім нічого.


І з нею також.


«Я думав, ти сказав, що хочеш спати», - сказав він через кілька хвилин.


"Ще ні. А ти?"


"Ні."


Це був довгий, чудовий час, перш ніж вони це зробили.


Safari for Spies


Картер Нік


Сафарі для шпигунів


Нік Картер


Killmaster


Сафарі для шпигунів


Присвячується співробітникам секретних служб Сполучених Штатів Америки


Вас звинувачують


Наскільки він знав, не було жодної причини для будь-кого, крім його офіційного прийому, чекати його в Дакарі, але хтось інший, напевно, був. І для цього було зарано.


Ніколас Дж. Хантінгтон Картер зійшов з літака в прохолодний африканський ранок, почуваючи себе надмірно одягненим і дивно оголеним. Новий панамський капелюх, тонкий портфель, практично вкритий ініціалами, тростина з кістяною ручкою, яка відповідала жорсткості його спини… все це, коли все, що йому справді хотілося носити, було комплектом кущових хакі та вузлуватим носовичком. Але що за біса. То була робота, а не пікнік. І це мало бути неприємно, незважаючи на дипломатичний камуфляж.


Щось у використанні власного імені змушувало його почуватися роздягненим, але при цьому зафарбованим знаками, що підкреслюють його особистість та мету: ПРИВІТ, ШПІОН! - Оголосив невидимий ярлик. ІМ'Я КАРТЕР. НІК КАРТЕР. СЕКРЕТНИЙ АГЕНТ N-3, KILLMASTER FOR AX. Нижче, дрібнішим шрифтом, уявний знак довірив напис на його грудях: УСУНЕННЯ ПРОБЛЕМ З ЛІЦЕНЗІЄЮ НА ВБИВСТВО. Він майже міг прочитати спокусливе запрошення, що пропонує його як ціль для будь-якого на протилежному боці шпигунського паркану. - Прийди і забери мене, ЧЕРВОНИЙ, - сказав яблучко над його серцем. ГОТОВ, МЕТА, ВОГОНЬ!


Але ніхто цього не зробив. Принаймні зараз.


Ймовірно, тому, що він почував себе таким незахищеним, Нік відчув його погляд з того моменту, як увійшов до аеропорту. Вони спостерігали за ним через газету, поки Тад Фергус із посольства проводив його через короткі формальності проїзду через Сенегал до головного центру прибуття, щоб зустрітися з Ліз Ештон та двома офіційними особами з Ньянгі. І вони залишалися з ним, доки не побачили, кого він зустрів.


Рафаель Сендор та Оскар Адебе, міністр закордонних справ та віце-президент відповідно, з прохолодною ввічливістю вітали спеціального посла США Картера.


«Ми вітаємо вас», - говорили їхні плавні акценти, тоді як їхні спокійні вислови заперечували це, - «від імені президента Макомбе, нашої країни та нас самих. Можливо, ви бажаєте освіжитися та відпочити перед тим, як ми завершимо подорож?»


«Дякую, джентльмени, але ні», - сказав Нік, його голос був таким же м'яким, як і їх, і його манери були такими ж стриманими. «Я хотів би швидше дістатися до Абімако».


Вони задоволено кивнули, двоє дуже молодих і разюче красивих чорношкірих чоловіків із шестимісячної республіки Ньянга.


«Тоді ви дозволите мені, - сказав Сендор, злегка вклонившись. «Літак президента чекає. Я попереду вас. Ваш багаж ...?


«Я взяв на себе сміливість, – сказав Тед. "Це в літаку".


Дві різнобарвні мантії, що майоріли, зашурхотіли і ковзали по мармуровій підлозі. Нік пішов за ним у супроводі Ліз та Теда. Задню частину його шиї поколювало, і це почуття не мало нічого спільного з довготелесим рудоволосим Тедом або похмуро привабливою Ліз Ештон. Відчуття, яке він отримав від погляду на неї, було набагато приємніше, ніж попереджувальне поколювання, яке змушувало його інстинкти налаштуватися на якусь інопланетну присутність. Не просто щось незнайоме; Щось не так.


Він побачив очі на собі, опуклі, з жаб'ячими віками, що дивилися поверх французької газети. Вони каталися по ньому, як змащені кулькові підшипники, і так сильно, що він буквально відчував їх на своєму тілі. У них були потворні, скляно-бліді очі, а дивний оливково-зелений відтінок шкіри робив їх ще більш безбарвними.


Нік уважно кивнув у відповідь на те, що говорив Тед, і пильно оглянув спостерігача, коли вони підійшли.


«Пінай мене де завгодно, - подумав Нік. І я його впізнаю.


"Ви дізнаєтеся людину, яка спостерігає за нами через газету?" - сказав він балакуче. «Лівий фронт. Він дуже зацікавлений. Міс Ештон, як вам подобається жити в Абімако?


«Так… мені це дуже подобається», - пробурмотіла вона, трохи збившись з пантелику. "Який чоловік?"


Газета встала, як прапор, коли вони проходили.


«Боже правий», - промимрив Фергус. «Буквально зелене обличчя. Заздриш компанії, яку ми складаємо? Ніколи не бачив його раніше. Я б запам'ятав, якби бачив».


Нік тихо хмикнув собі під ніс. Троє американців пішли за молодими африканськими лідерами з терміналу і назад на аеродром, де чекав на приватний літак президента Джуліана Макомбе.


Блідо-рожеве сяйво раннього ранку перетворилося на помаранчеве полум'я спекотного дня, коли вони увійшли в літак.


Через кілька хвилин двомоторний Skycraft здійнявся високо над сяючим узбережжям Західної Африки у бік крихітної столиці, що недавно отримала незалежність і сильно стурбована Ньянгі.


Нік відклав тростину і витягнув довгі ноги під сидінням перед ним. Сендор і Адебе перестали обдарувати його холодними люб'язностями і сиділи разом у тиші. Тед Фергус і Ліз Ештон, відповідно перший і другий секретарі підірваного американського посольства в Ньянге, занурилися у власну мовчанку, гадаючи, що це за гладкий, в окулярах і майже дуже гарний чоловік з лихоманковим підборіддям та піжонською тростиною. можливо, щось робитиме з безладдям у Ньянгу.


«Гарно виглядає, – подумала Ліз. Напевно, пихатий. Спеціальний емісар. Велика справа. Що він знає про Африку та її проблеми? Припустимо, він думає, що це буде чергова коктейльна вечірка у Вашингтоні та купа закулісної нісенітниці. Він навчиться. "Звичайно, він дізнається", - ображено подумала вона. І повернутися додому, щоб повідомити факти, коли вся ця проклята країна рознесеться на шматки.


Тед Фергус задумливо закусив губу. Ньянга була його другим відрядженням в Африку, і він хотів, щоб вона продовжувалася. Він любив цю країну, її золоті пляжі та білі пустелі, її ділянки горбистих заростей, які з кожним днем змінювалися від перлинно-рожевого до яскраво-червоного і до темно-фіолетового, її гордих красивих людей, які так хотіли їхня власна доля, фламінго та каное в його прохолодній небезпечній воді та різкий шматочок повітря, чистий відрижкою заводського диму. Навіть сучасна столиця Абімако була чистою та просторою. Будівельники планували це зробити як обсаджене деревами модельне місто нової Африки. Але щось йшло не так. Він поглянув на Ніка Картера. Так. Це була людина, яка мала все виправити. Смішно, що він ніколи раніше про нього не чув.


Маленький плюшевий президентський літак плавно гудів. Нік дивився у вікно на яскраво пофарбовані хмари і ставив питання, чи справді шпигун-вбивця підходить для тонкої дипломатичної місії. Але масове вбивство ніколи не було делікатним, і дипломатія вже впала йому в очі.


Він глянув униз, коли Сендор назвав його ім'я та показав. Літак різко нахилився і низько кружляв над клубами диму. Під димом лежали залишки розореного села. Обвуглені пні хатин різко вказували на небо, і те, що колись було зерновим полем, перетворилося на величезний чорний шрам. У полі зору не було ні душі, ні тварини.


«Вчора», - напружено сказав Тед, його червона голова простяглася повз Ніка. «Серед білого дня, з групою дітей перед ними. Ніхто не вірив, що вони справді нападуть. Але вони це зробили. Декілька жінок у полях втекли. Жменька чоловіків та дітей потрапила до лікарні. Інші - просто не пішли. Війська прийшли сюди минулої ночі. Як бачите, надто пізно. Телеграф у кущах не такий чудовий, як люди думають». Його останній коментар був сповнений гіркоти, ніби сторонні, такі як цей Картер, були сповнені неправильних уявлень про Африку, яку так любив Тед Фергус.


Нік відірвав погляд від сцени внизу. Сендор і Адебе дивилися на нього з погано прихованою ворожістю. Обличчя Теда перетворилося на гнівну маску, а в куточках очей Ліз тремтіли сльози.


"Вони думають, що ми можемо зробити подібне", - прошепотіла вона.


"Хто ще?" - сказав Сендор, його гарні губи зневажливо скривилися.


"Ми дізнаємося, хто ще", - категорично відповів Нік, його очі блищали, а щелепа стиснулася. «Давай доставимо цей літак до Абімака і займемося цим».


Теоретично він знав, хто ще. Проблема в тому, щоб знайти його. І вчинити з ним відповідно.


Роль Ніка як високопоставленого дипломата у спеціальній місії з усунення неполадок почалася з термінового виклику, за яким слідували докладні інструкції від Хоука, який, здавалося, думав, що це один вільний вікенд між завданнями – це достатньо відпустки для будь-якої людини.


Картер щось пробурмотів собі під ніс, попрощався з дівчиною і першим літаком вирушив додому в Нью-Йорк для інструктажу і нових завдань. Глава AX вже давно відмовився від розкоші вільного часу для себе і, очевидно, був упевнений, що його надсекретний агент також.


Коли Нік пішов на зустріч з іншими в невеликий конференц-зал у штаб-квартирі Організації Об'єднаних Націй, він уже перетворився на високопосадовця Держдепартаменту з душевною енергією Роберта Кеннеді, холоднокровністю та енергійністю Сарджента Шрайвера та тихою рішучою поставою міністр. Він сподівався, що вибрав потрібні моделі.


Державний секретар у справах Африки тихенько смоктав люльку і чекав, поки Поликов закінчить світську бесіду та заспокоїться. Його очі блукали по групі навколо столу, і він раптово подумав, наскільки незначною здавалася зустріч і водночас наскільки важливою вона була насправді. Чотири людини і він сам проти розпаду новонародженої африканської нації та ймовірного зіткнення з СРСР. Були й інші канали посередництва, правда, але він інстинктивно знав, що, незважаючи на всі розмови, які могли піти за невдачею, місія AX була їх єдиним реальним шансом врятувати ситуацію, яка швидко переросла від незначного інциденту до вбивчого хаосу і від легкої недовіри до ненависті та підозри.


Поліков та Мбанзі, звичайно, ніколи не чули про AX. Міністр у справах Африки щиро сподівався, що цього ніколи не станеться. Відправлення шпигуна з титулом Killmaster в експедицію щодо встановлення фактів навряд чи було розраховано на те, щоб викликати довіру до позивача. Фактично, це могло просто все підірвати до біса. Але сам президент за повної підтримки Ради національної безпеки відчував, що це робота відділу Хоку. Він згадав Ніка Картера на ім'я.


Секретар постукав люлькою по величезній попільничці та прочистив горло.


"Джентльмени", - почав він. «Як ви всі знаєте, я вже провів попередню зустріч із представником Ньянгі, після якої я провів обговорення на президентському рівні. Посол Росії у Вашингтоні подав протест до США. В результаті ми зустрічаємося тут сьогодні у спробі прояснити ситуацію та узгодити наш курс дій”.


Він ніяково засмикнув у кріслі, йому зовсім не подобалася формальна мова, яку він відчував зобов'язаним використовувати. Хоук співчутливо глянув на нього і тихо жував сигару, що погано пахла.


«Ми всі зустрілися неформально, – продовжив «Дасті» Томпсон. «Тепер я хотів би пояснити, чому кожен із нас тут». Серж Поликов зобразив усмішку, що розуміє. Нік одразу ж не сподобався йому». Том Мбанзі – голова делегації ООН з Ньянгі, яка стала незалежною державою 7 вересня минулого року. Він тут тому, що президент країни Макомбе вважає за краще вести переговори під егідою Організації Об'єднаних Націй, а не висловлювати офіційні протести уряду. Якщо наші нинішні зусилля зазнають невдачі - а це життєво важливо, що цього не станеться, - і Ньянга, і Радянська Росія вимагатимуть скликання засідання Ради Безпеки, і Ньянга розірве відносини зі Сполученими Штатами. Радянський Союз, - додав він, холодно глянувши на Полікова, - згадав про можливість застосування більш рішучих заходів. Я волію не вдаватися в подробиці зараз, - вовчою усмішкою посміхнувся Поліков. Поліков із російської делегації перебуває тут на прохання президента Макомбе, а також його власного уряду, оскільки їхні інтереси у цьому питанні дуже тісно пов'язані. Містер Хок і містер Картер знаходяться тут як спеціальні представники Державного департаменту США. Президент Ньянгі та президент Сполучених Штатів домовилися направити до Ньянги місію щодо встановлення фактів, яка перебуватиме у постійному особистому контакті з обома урядами. Містер Хоук повинен залишатися в Нью-Йорку як представник зв'язку. Містер Картер вирушить у Ньянгу як особа, яка займається усуненням неполадок на місці події». Поліков хмикнув і повторив: «Усунення несправностей! » Томпсон пошкодував про свій вибір слова, навіть коли воно вийшло. Поліков підібрав його і щось із нього зробив. Але Мбанзі спостерігав його. російська з легким похмурим видом. Добре. Дасті Томпсон полюбив цього молодого африканського вченого та дипломата з моменту першої зустрічі. І йому не сподобався глузливий Полік. Тому що він був російською? Томпсон відігнав цю думку.


«А тепер, докторе Мбанзі, не могли б ви описати ситуацію своїми словами?» Томпсон із вдячністю затиснув трубку в зубах.


Мбанзі почав говорити плавними мелодійними тонами африканця, який швидко говорить багатьма мовами, але все ще любить свій власний за його багатство і тонкість. Він глянув на Хоука і Картера, поки говорив, і побачив військового старого з тьмяними очима та юного спортсмена з виглядом вченого.


Обидва виглядали твердими, як цвяхи, і неймовірно здібними.


«Я торкнуся лише основних моментів», - сказав Мбанзі. «Кожен інцидент документовано. У мене ще є звіти, які ви можете прочитати». Він на мить поклав руку на стопку паперу. По суті, моя країна страждає від дня здобуття незалежності. На вулицях Абімако точаться бої. Урядовим чиновникам надходять таємничі погрози. Щодня ведеться стрілянина з дробовика. У власному саду президента вибухнула бомба. Посольство Росії було підірвано. Російські люди - технічні фахівці та урядовці - тероризовані. Озброєні банди почали бродити по сільській місцевості, погрожуючи вбивати, спалити та грабувати, доки люди не повалять уряд. Все, що могло статися, дати моїй країні має місце погана репутація та повалення обраних посадових осіб. Навіть для того, щоб підняти мирні племена та створити з них армію повстанців. Лікарні закидані камінням. Місії спалені. Наших друзів із Радянського Союзу вбито». Він дивився на Дасті, його сильне молоде обличчя звинувачувало. «Навіщо цей терор, коли раніше все панував світ? Джуліана Макомбе було обрано народом. Вони шанували його. Вони почали руйнувати не власними силами. На них вплинули ззовні».


"На вашу думку, це таємні агенти Сполучених Штатів", - прямо сказав Хоук. "Де ваш доказ і який може бути мотив?"


«Докази - у магнітофонних записах, фотографіях, брошурах у лабораторії», - сказав Мбанзі. «Американський голос транслює заклики до заворушень. Лунають листівки з малюнками та гаслами в американському стилі. Виявлено зброю та фрагменти бомб. Вони американські. Щодо мотиву…»


Поліков засміявся. «Це не могло бути очевиднішим, чи не так? Весь світ знає, що уряд Сполучених Штатів підтримав праву Каруму на пост президента і що президент Макомбе навчався у Москві, що він вірить у комуністичну мрію. Занадто ясно, чому американці намагаються повалити його уряд, дискредитувати його країну та новий режим. І дійшли до переслідування радянських громадян...! »


«Я так розумію, що американське посольство в Ньянгу також зазнало бомбардування, - втрутився Картер. - Ви не вважаєте це переслідуванням?


Російський пирхнув. «У вихідні, коли нікого, окрім домашнього персоналу, не було! Явне прикриття. Дурний, наївний прийом, покликаний затьмарити цю проблему».


"І ці фрагменти бомби, доктор Мбанзі", - сказав Нік. «Стандартну американську зброю легко знайти. Голоси та брошури досить просто підробити. Але на фрагментах бомб зазвичай не вказано ім'я виробника. Чи можу я запитати, як і де вони були проаналізовані?»


"У Москві", - відповів Мбанзі, пильно дивлячись на Ніка. «Експерт Рубічов, наукова чесність якого незаперечна».


Поліков посміхнувся.


"Ми, природно, очікуємо побачити оригінал його звіту", - холодно сказав Хоук. «Оригінал. Проте. Це деталь, яку ми можемо обговорити пізніше. По-перше, доктор Мбанзі, ще одне питання. Якщо ваш уряд настільки переконаний, що Сполучені Штати стоять за усіма вашими нинішніми проблемами, чому ваш президент спеціально попросив американця? слідча місія? Оскільки ви вирішили вести свої дискусії під крилом Організації Об'єднаних Націй, чому б не попросити групу Організації Об'єднаних Націй? "


Том Мбанзі зустрівся поглядом з важливим старим з піонерським обличчям і напрочуд гострими очима. Нарешті, він сказав: «Поки що це питання між моєю країною та вашою. Обвинувачений має право постати перед обвинувачем. Навіть росіяни, які постраждали, знаходяться на нашій землі та перебувають під нашою відповідальністю. Це ваша відповідальність, ваше право – довести, що наші звинувачення не відповідають дійсності».


Це звучало як декларація стародавнього племінного права чи закону настільки простого та простого, що його можна було застосовувати лише у новому світі майбутнього.


Яструб посміхнувся до однієї зі своїх рідкісних посмішок.


"Ви поважаєте нас", - сказав він.


Зустріч переросла на обговорення специфіки.


* * *


Пізніше, за фасадом з коричневого каменю філії AX біля Columbus Circle, Нік обговорив із Шефом останні деталі та востаннє поговорив із Хоуком.


«Майже вперше в моєму житті, – сказав він, – я почуваюся шахраєм. Я ненавиджу брехати такій людині, як Том Мбанзі».


Хоук діловито затягнувся сигарою. "І майже вперше в житті вам доведеться бути кимось дуже схожим на вас. Це далеко не шахрайство. І я думаю, ви виявите, що Джуліан Макомбе не буде надто здивований, якщо ви трохи неортодоксальні. Він не чекає сноба. Не намагайтеся їм Мбанзі був щирий, коли сказав, що він зробив з обвинуваченим.


Але Макомбе пішов краще. Він не впевнений, що за його проблемами стоїть США. Він певною мірою перевіряє нас. Але він думає, що це лише далеко можливо, що тут може діяти якась інша сила. Ми знаємо, що є”.


Нік кивнув. «Це знайомий патерн. Дуже схожий на дії пазурів. Я відчуваю, як тонка жовта рука тягне за мотузки десь на задньому плані. Якщо пощастить, я відрубаю її на зап'ясті».


«Вам знадобиться успіх, тому що ви не отримаєте особливої допомоги. Фергус з посольства - добрий хлопець і може бути корисним. Ще є наша людина в Марокко – у ваших наказах буде вказано, як із нею зв'язатися. Але я хочу, щоб ви працювали через Посольство якнайбільше. Тобто на поверхні”.


"Наша людина в Марокко", - слабо посміхнувся Нік. «Звучить дуже екзотично. Це був фільм? Хоук роздратовано хмикнув. "Але хіба ви не сказали б, що Марокко буде трохи не в моєму ритмі?"


Хоук похитав головою. "Я не думаю, що будь-яке місце в Африці буде поза вашою межею на цьому етапі. Операцією такого роду потрібно керувати з якогось відносно великого центру. Не зі штаб-квартири; це занадто далеко. Це вимагає середньої точки, великої достатньо для екрану, але доступного як для цільової області, так і для головного центру управління.Можливо, Каїр, Касабланка, Танжер або, можливо, Дакар, так як це найближче місто будь-якого реального розміру.Слід може привести вас куди завгодно. в Абімако. А тепер. У мене для тебе прощальний подарунок”.


Нік підняв брови. "Для мене? О, ти не винен!»


Хоук проігнорував це зауваження, хоча на його худому жорсткому обличчі промайнув легкий біль. Він поліз під стіл і знайшов свою останню смертельну іграшку: тростину з кістяною ручкою.


«Додайте це до свого арсеналу», - сказав він.


* * *


Кімната Ніка в готелі «Індепенденс» в Абімако була, як сказав йому Тед, коли легкий літак приземлився на рівному новому аеродромі, «не було несмачно, але досить акуратно». Сендор сказав йому, що президент Макомбе надішле за ним машину в обідній час. Нік оглянув свої нові апартаменти, як тільки його почет покинула його. Два великі вікна виходили на невелику площу, прохолодну деревами та залиту квітами. Ліжко зручне, килимок товстий, туалети просторі, а в компактній ванній кімнаті є пляшка. Єдиним недоліком було те, що у кімнаті було прослуховування.


"Краще б йому не померти"


Це було настільки очевидним, що майже смішно. Якби система була помітнішою, Нік міг би сісти за пульт і стежити за собою. Телефон добряче здувся своєю винною таємницею, а дроти, що вели до його кімнати з іншої кімнати, були майже непомітні, як оголена постать на Бродвеї.


Він залишив їх такими, якими вони були, і заспівав неймовірно брудну пісню гучним, веселим голосом, розпаковуючи валізи і благополучно укладаючи свою зброю, Вільгельміну, Гюго та П'єра в ліжко. У випадку, якщо англійський його слухач був недосконалим, він повторював жахливі вірші спочатку французькою, а потім португальською, нарешті, додаючи кілька слів на суахілі для особливого ефекту. Це, подумав він із збоченим задоволенням, має відкинути американську дипломатію на десять років.


Наступним його кроком було зателефонувати в обслуговування номерів і замовити сніданок. В очікуванні цього він швидко прийняв душ і провів п'ятнадцять хвилин, виконуючи комплекс вправ йоги.


Де б він не був, чим би він не займався, Нік знаходив час, щоб проводити п'ятнадцять хвилин щодня, виконуючи вправи йоги, які підтримували його чудово натреноване, чудово м'язисте тіло на піку форми. Через них його рефлекси були швидкими, як у змії, що вражає. Він міг розслабити своє тіло навіть під примусом найсильнішого болю, і він міг затримувати дихання так довго, як будь-яка жива людина. Багато в чому завдяки цим та пов'язаним з ними талантам він міг продовжувати вважати себе живим. Майже кожен день його життя кидав виклик його швидкості, майстерності, фізичній силі та дивовижній гнучкості – і його здатності пригинатися.


Він лежав на товстому килимі, одягнений тільки в шорти, змушуючи свої м'язи зайняти незвичайне становище і ліниво думаючи про ті кілька випадків, коли йому доводилося пропускати заняття йогою. Якось у Палермо, багато років тому, він три дні висів у ланцюгах без води, їжі, світла та найменшої надії на визволення. Нарешті чудовий блеф і товариш-агент об'єдналися, щоб звільнити його. А потім був момент, коли Ван Нікерк упіймав його в шахті; У Ніка не було ні місця, ні бажання пройти весь свій репертуар, але, спотворюючи своє тіло і певним чином контролюючи своє дихання, він зміг вивести Ван Нікерка і страшенно здивувати його.


Нік посміхнувся цьому спогаду і змусив себе прийняти


сидяче положення зі схрещеними ногами. Він зробив ті ж вправи на пляжі на Таїті, на круїзному лайнері в Карибському морі, в альпійському сніговому притулку, на безлюдному острові, в спальні графині та в особняку королеви у вигнанні. А тепер на килимі в Африці. Він втяг живіт, поки той, здавалося, не притиснувся до його хребта. М'язи його грудей і плечей виступили рельєфно.


Незважаючи на те, що він віддавав усі свої сили виконанню поставленого завдання, він відчув, що хтось стоїть біля дверей ще до того, як почув стукіт. "Сніданок", - подумав він з жадібністю, і вже схопився, натягуючи штани, коли пролунав стукіт.


"Заходь."


Він залишив двері незачиненими для офіціанта. Але зайшов не офіціант.


Ліз Ештон стояла в дверях, дивлячись на оголені груди.


«О, - сказала вона і почервоніла так раптово, ніби клацнула вимикачем, щоб висвітлити своє обличчя. "Мені дуже шкода. Я мусив спочатку зателефонувати тобі».


"Будь ласка, ніяких вибачень", - весело сказав Нік. «Заходьте. Поверніться на мить, якщо хочете, поки я зроблю себе презентабельним».


"О, справа не в тому, що ти некрасивий", - почала вона і раптово зупинилася. Нерішуче вона підійшла до стільця і сіла на край. Але вона не відводила погляду, коли Нік дістав із ящика комода свіжу сорочку. Вона дивилася на нього і думала, що він виглядав набагато краще без окулярів і сорочки, з його наполовину вологим і скуйовдженим волоссям. Але вона не могла переконати його залишатися роздягненим.


Коли він повернувся до неї лише за кілька секунд, це був добре одягнений, добре причесаний, трохи жорсткуватий спеціальний емісар, з яким вона їхала з Дакара.


"Ви приєднаєтесь до мене на сніданок?" – гостинно сказав він. «Моя вже в дорозі. Принаймні я сподіваюся, що це так».


«О, ні, дякую», - сказала вона, все ще трохи почервонівши. «Я не повинен був вриватися до вас у такий спосіб. Але посол Терстон хотів, щоби ви отримали це негайно». Ліз Ештон бадьоро полізла в жіночий портфель, що не набагато перевищує розмір її акуратного гаманця. «Поки ми їхали до міста, прийшли деякі депеші, дуже термінові та конфіденційні. Я подумав, що краще доставити їх тобі сам. Вони про…"


"Відправки перед сніданком?" – перебив Нік, переходячи до неї. «Я не міг дивитися нікому у вічі. Ти знаєш пісню «Як тобі твої яйця? Мені подобаються мої з поцілунком»? Ну це саме моя позиція. І якщо ми збираємося працювати разом, ми не повинні гаяти часу на знайомство". Він легенько поклав руки їй на плечі і схилився над її головою. Вона позадкувала, її очі були вражені і недовірливі.


"Навіщо…!"


«Тихіше», - прошепотів він їй на вухо, насолоджуючись легким запахом парфумів. «Будьте обережні з тим, що кажете. Нас підслуховують». Він цмокнув у повітрі прямо над її головою. «У кімнаті проведено проведення». Нік відступив і поплескав її по руці, як літній кавалер. «Тепер я обіцяю вам, що я не зроблю ще один крок, поки що… принаймні поки я не вип'ю кави. Він розвів долонями вгору і посміхнувся до неї.


«Чому, містере Картер! Ви мене дивуєте», - сказала Ліз з удаваною строгістю і новим розумінням в очах.


"Просто ти виглядаєш так чарівно", - серйозно сказав він. «Я нічого не міг із собою вдіяти. І я терпіти не можу діла до сніданку».


"Що ви зробили б, якби посол Терстон сам приніс звіти?" - спитала вона, посміхаючись. "Або послав Теда Фергуса?"


"Ну, звичайно, не це", - рішуче сказав Нік. «Я знаю, що люди кажуть недобрі речі про Держдепартамент, але насправді це зовсім не правда – більшість із них».


Ліз засміялася. У неї були ямочки на щоках, схвально зазначив Нік, і м'який, але виразний сміх привабливої молодої жінки, яка часто знаходила життя кумедне і не дбала про те, хто це знає. «Ну деякі з них, очевидно, хочуть. Я так розумію, ти не хочеш цих речей? вона запитливо поплескала портфелем.


Нік зітхнув. «Я не планував розпочати роботу так скоро. Але ви могли б дати їх мені; я швидко подивлюся».


Вона вклала у його простягнуту руку товстий запечатаний конверт. Відкривши його, він знайшов звіт «нашої людини в Марокко», нещодавно складений список недавніх місцевих подій та закодовану телеграму від Хока. Ліз з трохи глузливим виразом обличчя спостерігала, як він витягав кабель із тьмяно-червоної обгортки. Вона знала, що колір означає «Цілком таємно, тільки для ваших очей» і що вміст має бути суворо таємним. Їй здавалося дивним, що він так недбало ставився до цього.


Але тільки його манери здавалися недбалими. Повідомлення Хока гласило:


ДІЯ ІВАН ПЕРЕВІРЯЄ РАННУ ОЦІНКУ З ІСТИННОЮ ОЦІНКОЮ ОРИГІНАЛЬНІ ФАЙКИ НЕ ЧЕРВОНО-БІЛИЙ І СИНІЙ, А ЧЕРВОНИЙ


DE YELLOW STRIPE ITEM ПОДВІЙНА ПЕРЕВІРКА МІСЦОВА КОМАНДА ПІДТВЕРДЖУЄ ІСТИНО-СИНІЙ ДЛЯ ВИКОРИСТАННЯ ПУНКТ СПРАВЖНІ ВИ ЛІЧУЄТЕ БІЛОГО БУДИНКУ.


Брови Ніка зрушили. Здебільшого це було досить очевидним. «Акція Івана» послалася на контакт ТОПОР у Кремлі. Агент P-4 отримав доступ до оригіналу звіту Рубічева про фрагменти бомби, виявлені після вибухів у Ньянгу. То були не американці, як стверджував Поліков, а червоні китайці. Очевидно, російський делегат збрехав, щоб приховати зростаючий розкол між двома титанами комунізму. «Місцева команда» американських чиновників - включаючи Ліз - була знову перевірена AX Snoop Group і визнана відданою та надійною поза всякими розумними сумнівами. Але «провідний Білий дім»? Це означало Касабланку, а чи не президента США. Нік швидко глянув на марокканський звіт.


У перекладі з AX-talk англійською мовою він гірко скаржився на неможливість для однієї людини адекватно розповісти про місто розміром з Касабланку. Але письменник міг би сказати, що він наголосив на певному збільшенні кількості східних кораблів, що відвідують Casa, і велику кількість недавніх справ про наркотики. Він закінчив звичайним закликом до помічника.


Нік усміхнувся про себе, почувши знайомий крик про допомогу, і швидко переглянув місцевий паспорт. Напад на ізольованих фермерський будинок. Таємничий вибух у зерносховищі. Річковий катер, вкрадений озброєним натовпом. Його посмішка зникла.


Він різко підвівся і потягнувся до єдиної шухляди столу, в якій був міцний замок і ключ.


"От і все", - різко сказав він. "Це говорить мені майже все, що мені потрібно знати". Він чудово пограв, відкриваючи, закриваючи і замикаючи ящик, і засунув папери в кишеню. «Я залишу їх тут на якийсь час».


Ліз дивилася на нього із відкритим ротом.


«Але…» почала вона.


«О, не хвилюйтеся, – сказав він упевнено. «Вони будуть у достатній безпеці. Скажи мені ось що – тут є кафе чи ресторан під назвою Croix du Nord?»


Він добре знав, що це було. Він добре зробив домашнє завдання.


"Так, так", - сказала вона здивовано.


«Ах! Значить, це справді так», - із задоволенням оголосив він. «Я буду там о дванадцятій годині сьогодні. Якщо пощастить, у мене в руках буде останній шматок головоломки перед моєю зустріччю з Макомбе на обід».


Що було нісенітницею, і він це знав. Але який сенс у кімнаті з жучками, якщо ви не змусили жуків працювати?


Він підморгнув їй. Вона закрила рота і смиренно знизала плечима. Може, він справді знав, що робив.


Тяжка рука вдарилася об двері його спальні.


«А! Сніданок», - вигукнув він. "Нарешті." Підійшовши до дверей довгими спортивними кроками, він відступив убік, перш ніж відчинити їх.


Величезний поліцейський в уніформі, з блискучими гудзиками та величезними м'язами під акуратною тунікою кольору хакі, стояв на майданчику і буквально заповнив дверний отвір. Він був добрих шести з половиною футів на зріст, розсудив Нік, відчуваючи себе майже нікчемним, а його синювато-чорне обличчя виглядало як удар тарана. Одна величезна рука торкнулася чола у чіткому привітанні.


Голіаф заговорив.


"Вельмишановний містер Картер?" Голос велетня був музикою.


Нік кивнув. Ліз, як він міг бачити, дізналася привид розміром більше за людське.


"Мене звуть Картер", - визнав він.


Вітальна рука описувала різкий рух униз, при якому бик упав, якби він був на його шляху. Дві підбори розміром з підкову заклалися. Тепер, коли дверний отвір був дещо менш ніж повністю заблокований, Нік помітив другого чоловіка.


"Капрал Темба до ваших послуг, сер", - сказав неймовірно лагідний тон. «Начальник поліції Ейб Джефферсон просить вас про поблажливість, сер».


"Ейб Джефферсон?" - мимоволі повторив Нік і втупився в коридор у пошуках того, що, на його думку, могло бути тільки ще однією неймовірною істотою.


Капрал Темба вміло і безшумно відступив убік. На полі зору з'явився другий чоловік.


Він був приблизно вдвічі менший за Тембу і був одягнений, як реклама костюма Севілл Роу. Його смагляве, молоде обличчя нагадало Ніку добродушну і дуже розумну мавпу. Але в проникливих очах було щось більше, ніж просто розум та гумор. Було надто рано говорити, що саме, але це було щось, що нагадало Ніку частково Хоука у його найбільш проникливій формі, а частково – його колишнього друга та колеги-агента Джо О'Брайєна, який помер від сміху. Сміючись, тому що він чудово ввів в оману своїх мучників; і померли, бо вчасно дізналися, що треба помститися.


У куточках губ шефа Джефферсона з'явилася слабка посмішка. Але в іншому його обличчя було серйозним. Він кивнув Ніку та вклонився Ліз.


«Містер Картер, сер. Міс Ештон».


«Входьте, шеф, – сказав Нік. "Офіційний дзвінок чи щось особливе?"


Джефферсон з жалем похитав головою. «Я повинен попросити вас супроводжувати мене, містере Картер. Ні, я не ввійду. Я дуже хотів би поговорити з вами іншим разом. Але сталася сама шокуюча подія, і в мене терміново просять вашу безпосередню присутність”.


Ліз зблідла і встала зі стільця з прямою спинкою.


"Чиє прохання?" - сказав Нік, його очі бігали по кімнаті, щоб бути впевненим, що він може залишити її без нагляду будь-якої миті.


"Президент Макомбе", - тихо сказав Джефферсон. «У нього стріляли. Їм доведеться діяти негайно. Але він вимагав спершу поговорити з вами. Ви приїдете негайно?


Нік почув, як Ліз зітхнула.


"Звичайно, буду", - швидко сказав він. "У тебе є машина?" Шеф кивнув головою. "Будь ласка продовжуйте. Я маю бути впевнений, що зібрав усі свої документи перед від'їздом. Я впевнений, що ви зрозумієте».


Здавалося, вони зрозуміли, бо тактично позадкували з кімнати і попрямували коридором. Нік чув, як Ліз сказала:


«Постріл! Безперечно, це був нещасний випадок».


Джефферсон, мабуть, похитав головою, бо наступне, що почув Нік, - це Ліз: «А посол знає? Чи можу я піти?»


Джефферсона не було чути. Нік замкнув приховану внутрішню кишеню, в якій були всі документи, що стосуються нього та його роботи, і кинув П'єра на його звичайне місце відпочинку. Він чув, як високі підбори Ліз спускаються сходами у вестибюль, але розмова, здавалося, добігла кінця. Можливо, Джефферсон сказав їй закрити губу під час прогулянки у громадському місці. Х'юго акуратно втиснувся в піхви, а Вільгельміна зручно влаштувалася у своєму спеціальному ліжку біля пояса його штанів. Цього разу його багаж був абсолютно безневинним, як і належить чесному дипломату. Звичайно, там було те плоске секретне відділення, в якому зберігалися будь-які документи, які він хотів би сховати, але з таким же успіхом він міг дати ворогові, що приховується, шанс знайти або пропустити його, перш ніж він використовує його як укриття. Замок на шухляді столу зовсім не поганий. Їм доведеться застосувати силу, щоб його відкрити.


Він узяв тростину і вийшов із кімнати, замкнувши за собою двері.


Чекала довга закрита машина. Ліз і Джефферсон сиділи ззаду. Шофер, не блимаючи, дивився вперед, наче різьблена статуя з чорного дерева, а капрал Темба чекав, взявшись за ручку задніх дверей правою рукою, схожою на окіст.


Звичайно, це могла бути якась пастка, навіть якщо Ліз дізналася про цих людей. Нік швидко обміркував цю думку, а потім відкинув її. Бути під стеженням - це одне; викрадення було іншим. І він нічого не зробив, щоб цього заслужити. Ще.


Він ледве сів на заднє сидіння. Темба зачинив двері.


«В, Стоунволл. Ходімо в дорогу».


Масивний капрал відсалютував і зайняв своє місце на передньому сидінні. Брови Ніка піднялися. Кам'яна стіна, поки що.


- Госпіталь Дос Естранджірос, Уру, - проінструктував Джефферсон. «Тримайте ногу на педалі акселератора і стежте за рухом».


Шофер з чорного дерева мовчки кивнув і дивовижно вистрілив у потік машин і військової техніки, що стрімко рухався. Нік звернув увагу на них, а також на знаки та назви, які характеризували це фантастично молоде місто-поліглот. У рівній мірі були присутні португальська, французька, англійська, ньянська та мови кількох племен. Здавалося, навіть американець має якесь місце. І, без сумніву, він зіткнеться з обуренням у російській до того, як закінчиться його перебування.


"Як він?" - Запитав Нік. "Що трапилося?"


"Президент у вкрай тяжкому стані", - тихо сказав Джефферсон. "В даний час він проходить курс лікування перед операцією. Єдина куля з того, що, мабуть, було американською потужною гвинтівкою, застрягла в його грудях. Схоже, що вона принаймні зморщила серце і значно пошкодила легені. Я б сказав, що ситуація критична.В нього застрелили, коли він вийшов з офісу у двір, щоб подихати повітрям.Ви знаєте, що президентські апартаменти раніше були старим португальським фортом?" Нік кивнув. "Звичайно, можна подумати, що це добре охороняється стінами, якщо не людьми". Голос Джефферсон був гірким. Проте він був надто самовпевненим. Занадто впевнений, що він не був метою всіх цих атак. Можливо політична мета, але не жертва вбивства. Тому він відмовився мати адекватного охоронця. Бандит поранив вартового біля воріт і втік. Армія та поліція шукають його”.


«Ви робили арешти у зв'язку з попередніми подіями?» - Запитав Нік.


Джефферсон кивнув головою. Їхня машина проїхала перехрестя і кинулася вбік від перехрестя. Шини злісно завищали, але вивезли їх


на широке, обсаджене деревами шосе, що веде із міста. «Так. Шість арештів. Одна випадкова смерть через безумство, викликане надмірним вживанням конопель. Одне самогубство. Двоє, які привели дюжину свідків, щоб сказати, що вони були за п'ятдесят миль від місця злочину…» Джефферсон скривив губи. "І двоє, які були настільки наркомани, що, схоже, не знали, де вони були - вони були у в'язниці - або що вони зробили. І, звичайно ж, армія зібрала низку ув'язнених у зв'язку з нападами на білі поселення. Вони нічого не скажуть. Взагалі нічого”.


"Так що ніхто не розмовляє", - сказав Нік. «Навіть не для того, щоб перекласти відповідальність чи покласти на себе провину».


"Це вірно. Жоден із них не заговорить. Але пам'ять говорить», - незрозуміло сказав шеф Джефферсон. "Ми тут."


Машина звернула на широку під'їзну доріжку і зупинилася перед гарною низькою білою будівлею.


Ліз і шеф Джефферсон чекали в сонячній приймальні, поки доктор Нгома провів Ніка Картера в відокремлений номер на другому поверсі.


"Тільки на мить", - наполегливо попередив він. «Я б взагалі не допустив цього, якби президент не наполіг. Я повинен переконати вас прийняти його послання, говорити якнайменше і негайно піти. Він перебуває у найсерйознішій небезпеці».


Нік нахилив голову. "Я розумію. Я тут лише для того, щоби слухати. Чи можу я чимось допомогти?


Молодий лікар похитав головою. "Просто поспішай; це все, що я прошу"


Президент Макомбе лежав, як бовван, серед білих простирадл, трубочки чіплялися за його кінцівки, як присоски на рожевому кущі. Біля його ліжка стояв напрочуд гарний юнак із занепокоєним обличчям. Нік подивився на лежачого чоловіка та його агонію. У ньому наринули гнів і співчуття.


"Президент Макомбе", - сказав він низьким, але твердим голосом. Картер. Я глибоко жалкую, що нам довелося зустрітися таким чином».


Очі Макомбе розплющилися.


«Картер… І мій. Я мусив тебе побачити. І я мусив тобі це сказати». Він болісно закашлявся, і молодик у його ліжку різко зітхнув і м'яко торкнувся його плеча. «Цей… ультиматум надходить зарано. Ви маєте… ви повинні працювати швидко». Він заплющив очі на мить, потім з видимим зусиллям змусив їх відкрити. Нік дивився на змучене обличчя на подушці. Тьмяні очі знову глянули на нього. «Живу я чи помру, – сказав голос, – майбутнє моєї країни у ваших руках. І вся Африка може бути поставлена на карту. Ви повинні довести… ви повинні довести…» Голос затих, а потім почався знову. Тобі вирішувати, хто робить ці речі. Коли мені стане краще, я працюватиму з тобою. Але зараз я не можу. Мій брат Руфус...» темна голова повернулася і подивилася на стривоженого хлопця. “Мій брат допоможе тобі. Він знає усі мої справи. Він не дуже зацікавлений у державних справах… але він… у курсі…» Болісні очі дивилися прямо в очі Ніка. «Мені було… набагато більше сказати. Але чомусь… я гадаю, ти знаєш. Я дізнався… сьогодні… це… не так очевидно, як я думав. Або, можливо, дуже очевидно». Голова впала. "Руфус ... допоможи".


Очі Джуліана Макомбе заплющилися.


Нік почув своє швидке зітхання і швидко відійшов від ліжка. Лікар Нгома виступив уперед і взяв президента за руку.


«Тепер йдіть, ви обоє, - різко наказав він. «Так, так, він ще живий. Але забирайся звідси!» Він схилився над лідером своєї країни, не звертаючи уваги на двох чоловіків, які тихо залишали темну кімнату.


Руфус Макомбе виринув на сонячне світло, як людина, що виривається з кошмару. Нік стояв позаду нього на ґанку лікарні, наполовину чуючи крик диких птахів, що нагадав йому про Кенію, і наполовину бачачи блиск екстравагантних квітів, що пробиваються крізь ліани, котрі любовно обвивали величезні кострубаті дерева. .


Джефферсон і Ліз тихо пройшли повз них до машини, що чекала. Нік повернувся до Руфуса Макомби, підшукуючи відповідні слова, щоб сказати людині, чий брат був президентом його країни, і людині, чий брат був такий близький до смерті від кулі вбивці. Але він зупинився, перш ніж почав.


Погляд, який звернув на нього Руфус Макомбе, був поглядом абсолютної ненависті.


"Він все ще думає, що може бути якесь інше пояснення", - сказав він дуже м'яко, його гарне обличчя працювало. "Але я не знаю. Що зрозуміло, те ясно». Його гарячі очі вп'ялися в Ніка. «Поки він каже, що я повинен допомогти тобі, я допомагатиму тобі. Але я скажу тобі таке: тільки самі боги можуть допомогти тобі, якщо мій брат помре.


Таємнича Африка


Спортивна машина Руфуса Макомбе випередила їх до міста, пронизливо гудячи, наче розлючена бджола. Він не переставав витрачати на когось нещиру люб'язність. Рев його вихлопу був як ляпас.


Автомобіль начальника поліції зробив свою справу


Я повернувся до міста більш поважно. Нік був час заповнити подробиці, відсутні в його першому поспішному огляді проблемного міста. У лікарні знаходилися озброєна охорона та військова техніка. Тепер він бачив їх усюди. Суворі люди у формі сиділи на мотоциклах, що тряслися, на узбіччі дороги, ніби чекаючи сигналу стартера. Озброєні люди патрулювали пішки. Колона джипів минула їх по шосе, прямуючи з міста у бік пагорбової півночі.


Шеф Джефферсон сидів на передньому сидінні і тихо бурмотів у двосторонню рацію. Ліз дивилася у вікно у бік від Ніка, її прекрасне обличчя насупилося. Тепер, коли сонце вже зайшло за десять годин, день був жарким і яскравим, а світло неймовірної ясності було майже різким. Птахи, як і раніше, співали, ніби їм було чим радіти, а повітря пахло теплим ароматом листя та медових квітів на сонці. Але в самій яскравості світла та дикої солодощі співу птахів було щось зловісне. Тіні здавались все темнішими, а тупіт крокуючих кроків і командний гавкіт - все більш недоречним і небажаним.


Джефферсон вимкнув радіомікрофон і повернувся до Ніка.


"Урядовий будинок?"


Нік похитав головою. "Сьогодні вдень. У межах загального туру. Думаю, мені доведеться передати свої поваги віце-президенту Адебе, а потім домовитися з юним Макомбе про машину та деякі уявлення».


"Я поставлю машину", - сказав Джефферсон. «Фактично, якщо ви дозволите цю пропозицію, ви можете вважати задовільнішим передати всі свої прохання мені, поки Руфус Макомбе не стане більше самим собою». Його смаглява мавпа морда була приємною, але незбагненною. «Зрозуміло, що він зараз дуже засмучений і не дбає про зручності. Для мене буде честю допомогти вам у будь-який можливий спосіб».


Нік посміхнувся. "Тобі слід бути дипломатом", - прокоментував він. «Можу я запитати, чому ви, здається, не поділяєте обурення по відношенню до американців загалом і до мене зокрема? Це тому, що ваша робота вимагає від вас неупередженості, чи це пов'язано з вашим ім'ям?»


Ейб Джефферсон оголив білі ідеальні зуби у доброзичливій посмішці. "І те і інше. І навіть більше. Я нічого не виграю для своєї країни, налаштувавши вас проти вас, незалежно від того, чи стоять Сполучені Штати за всіма цими жахливими злочинами. І потім я повинен визнати, що я трохи упереджений на користь Америки. Я був вихований американська сім'я на своїй фермі приблизно за двісті миль на південь звідси. Вони навчили мене всьому, що могли від того, як мити за вухами до того, як слухати музику. Десь по дорозі вони дозволили мені вибрати ім'я. Я бачиш, я втратив свою. Він сказав це недбало, ніби втрата імені - це звичайна справа, яка не вимагає пояснень. Уру – це російське посольство».


Він вказав у праве вікно. Нік побачив безлад з зазубрених стін і цегли, що впала. Рвані дерева проштовхують свої сирі гілки крізь простори, що колись були вікнами. Шматок даху шалено висів над частиною передньої стіни, немов клапоть розірваної кровоточивої шкіри голови. Решта або звалилося всередині будівлі, або розсипалося на порошок. Двоє солдатів стояли на сторожі руїн. Але мало що лишалося, що треба було дивитися.


«У цьому загинули двоє людей», - сказала Ліз, і її голос здригнувся. «Це диво, що не стало гіршим».


Нік згідно хмикнув. "Підбирати для цього когось, шефе?"


Джефферсон похитав головою. Ніхто навіть нікого не бачив. Ми думаємо, що це був запал часу. Його міг підкинути якийсь посильний, торговець чи ремонтник».


«Як щодо нашого посольства? У якійсь формі?»


Ліз відповіла. «Не так і погано, але досить погано. Житлові приміщення трималися досить добре, і це сталося у вихідні, так що нікого не було в офісах. Добре, що їх було зруйновано».


"Я б хотів цю машину на сьогодні вдень, шеф", - задумливо сказав Нік. «І ваша присутність також, якщо ви можете це зробити. Мій готель о другій годині дня?»


"Обов'язково", - кивнув Джефферсон.


«І дещо ще, – сказав Нік. «Я збираюся бути у кафе Croix du Nord опівдні. Е-е… ризикуючи наступити комусь на ногу, можу я говорити вільно?»


"Абсолютно." Джефферсон виразно кивнув головою. «Стоунволл та Уру – більше, ніж просто співробітники. Вони вірні друзі.


"Добре." Нік задумливо потягнув за вухо – звичку, яку він успадкував від Хоука. Ліз спостерігала за ним, думаючи про себе, що має дуже тонкі вуха. І сильне, рішуче підборіддя. Не кажучи вже про майже богоподібний нос. І пронизливі очі, які в одну мить могли здаватися твердими, як сталь, а наступного разу сповнюватися сміхом.


І мускулисті груди та плечі… «Давай, дівчинко», - сказала вона собі. У цих самотніх мандрівників, які люблять цілуватися, завжди опинялися дружина та шість чи сім дітей.


«Мені потрібний посильний», - сказав Нік, приємно усвідомлюючи її пильний погляд. Хтось, кому ви можете довіряти і який, як відомо, не пов'язаний з вами. Я буду за столиком біля дверей, явно чекаючи на когось. Я нервуюся і дивлюся на свій годинник, тому що ваш чоловік трохи спізнюється. десь у десять хвилин на дванадцяту, і нехай він принесе мені якесь усне повідомлення. Мене не хвилює, що це таке, аби він був належним чином потайливим і справляв враження, що він приносить мені інформацію величезного значення. Я поговоримо з ним кілька хвилин, а потім дамо йому сигнал піти. Чи є у вас хтось, хто може відіграти подібну роль? Особливо важливо, щоб він виглядав здатним… скажімо так, продавати інформацію, але при цьому повністю заслуговує на довіру. Крім того, як я вже сказав, він не має відомого зв'язку з вами.


Джефферсон на мить задумався, а потім раптово посміхнувся. «До мене приїжджає друг із Каїра. Він найм'якший і найчесніший чоловік у світі, і я б довірив йому свій останній су, якби він голодував, але він вражений найлиховіснішим виразом очей. Він виглядає здатним на найжахливіші злочини. Тим не менш, він порядний і кмітливий і нікому не відомий у цій частині країни. Я впевнений, що він співпрацюватиме. Ви збираєтесь у свій готель зараз? Я зателефоную вам там і підтвердіть домовленість”.


«Зроби це, - сказав Нік, - маючи на увазі, що всі стіни мають вуха. Чи ти, можливо, це вже знав?»


Джефферсон дивився на нього. "Чи вони справді?" - сказав він нарешті. Ні, я цього не знав. Я навіть не знав, яка кімната належить вам, поки не спитав портьє. Хіба ви не хочете, щоб обтяження було знято?»


"Ще ні", - сказав Нік. «Не до тих пір, поки вони мене бавлять. Міс Ештон, чи можемо ми відвезти вас до вас до офісу? Ах, мабуть. У вас немає офісу, чи не так? Які я маю приготування для зустрічі з послом?»


«У відповідь на серію ваших питань, – сказала вона, посміхаючись, – ні, будь ласка, не кидайте мене. Я маю поговорити з вами від імені мого боса - як його представника. зі мною до сьогодні, коли він позбавиться деяких обурених радянських відвідувачів, яких він не хоче завдавати вам. Одне з моїх завдань - тримати їх подалі від вашого волосся. І так, у нас є офіс, тимчасові приміщення у будівлі «Сан». Там чергує кістяний персонал. Його звуть Тед Фергус», – додала вона.


Ейб Джефферсон усміхнувся. «Шокує те, як емансипована жінка говорить про чоловіка, який переслідується. А ось і ми".


Уру зупинив велику машину на узбіччі. Капрал Стоунволл Темба вискочив і відчинив задні двері на узбіччі з недбалою силою, яка мало не зірвала її з петель. Губи Ніка скривилися у легкій усмішці. Він любив цих людей, усі вони. Він тільки сподівався Бога, що може їм довіряти. Але незабаром він переконається в цьому після сьогоднішнього дня - і тих маленьких пасток, які він розставив.


Джефферсон дозволив Ліз йти вперед і більше нічого не говорив, поки не опинився поза межами чутності всіх, крім Ніка. Потім він дуже тихо заговорив.


"Я ще не знаю, скільки ти хочеш сказати перед іншими", - пробурмотів він. «Особисто я певен у всіх цих людях. Але якщо ваша кімната має проводку, ви повинні бути дуже обережні. Тепер». Він знову швидко нагадав Ніку Хоука. «Я поговорю зі своїм другом. Якщо він погодиться, я подзвоню і скажу: «Зустріч організована. Якщо ні, я скажу: Зустріч відкладена. Узгоджено?»


Нік кивнув. "Чи є інші перспективи, якщо він провалиться?"


«Я спробую подумати про когось і повідомити вас вчасно. Є ще одна річ, яка може допомогти вам». Ліз зупинилася біля входу в готель і почала їх чекати. Джефферсон зупинився, ніби мав намір повернутися до машини. "Два наркомани, яких ми все ще тримаємо у в'язниці. Ми одразу зрозуміли, що вони не з цих місць. Ми виявляємо, що вони відомі в Дакарі, що вони звичайні злочинці, які не мають політичної приналежності, але які зроблять все, щоб підтримати їх" Останнім часом їх стали помічати в закутках Дакара під назвою "Хмелевий клуб". Вираз його обличчя відображав його огиду. Це місце збору битників нового світу, гіршого типу. Не поети п'ють каву, а заблукали. Я не знаю, як це може вам допомогти, але, можливо, щось вам підкаже».


"Щось може бути", - пробурмотів Нік. "Дякую. Тоді я отримаю від тебе звістку».


Він потиснув руку Джефферсон. Стоунволл сильно відсалютував зі свого поста біля машини.


Ліз нетерпляче тупнула ногою біля входу в готель.


"Секрети, вже", - несхвально сказала вона.


Нік приєднався до неї.


"Ага", - весело погодився він. «Я хотів знати, що він мав на увазі під «переслідуючим чоловіком» у зв'язку з Тедом Фергусом».


"Та невже!" вона запротестувала. "Це все, про що тобі треба думати?" На кожній щоці зухвало з'явилася рожева цятка.


"Звичайно, ні", - докірливо сказав Нік. «Я також думаю, що настав час мені поснідати».


Вона стояла і дивилася на нього з виразом "Чоловіки-неможливі" на обличчі, поки він перевіряв біля столу повідомлення або дзвонять. Нічого не ввійшло. Вони разом піднялися одним сходовим прольотом до того, що керівництво наполегливо називало його кімнатою першого поверху, а всі американці - другим. Нік згадав, що використав тростину, щоб допомогти йому піднятися сходами.


"Травма спини?" Співчутливо поцікавилася Ліз.


«Мм. Хлопчиком послизнувся у ванні», - збрехав він.


Він зупинився біля кімнати, ззаду, і став ловити ключі.


Але двері вже були відчинені.


Нік обережно відштовхнув Ліз від дверей. "Не підходь", - наполегливо прошепотів він. Однією довгою рукою він різко штовхнув двері всередину і почав чекати.


Нічого не трапилося.


Вітерець із відкритого вікна тріпав скатертину для сніданку на службовому візку. Нік експериментально зважив тростину і безшумно ковзнув у кімнату, його очі металися, як точкові ліхтарики. Вбудований лічильник Гейгера, який був його шостим почуттям, надсилав йому термінові попереджувальні сигнали. Ящик столу, який він так старанно замкнув, було відкрито. Слабкий скрип мостини. Усередині туалету? Схоже на це.


«Та це був тільки офіціант», - сказала Ліз позаду нього з полегшенням і веселістю в голосі. «Він забув замкнути двері».


Нік мовчки прокляв її і кинув на неї лютий погляд.


«Звичайно», - сказав він так легко, як міг. «Просто почекай мене зовні, гаразд? Я візьму книгу і буду поряд з тобою».


Двері туалету відчинилися, коли він заговорив, і вилетіла чорно-біла постать, піднявши одну руку і кинувшись уперед із раптовістю блискавки під час літньої бурі. Нік підняв тростину, як щит, і повернувся боком. Він побачив спалах срібла і почув клацання металу по тростині, а потім почув крик Ліз.


Те, що сталося згодом, навряд чи було заслугою агента N-3, людини, чиї колеги звали його Кіллмайстер. Він втратив легендарну рівновагу. І коли він спіткнувся, літаюча фігура загарчала і на повному ходу кинулася на службовий візок. Металевий стіл перекинувся та обрушився на Ніка. На нього ринули тарілки, кавник та яєчня. Він гірко і побіжно вилаявся і відчайдушно схопився за голі чорні ноги, що пролітали повз нього до вікна. Його стискаючі пальці зісковзнули з гладкої змащеної поверхні і почали дряпати повітря. З лютою клятвою, що перевершила всі його попередні зусилля, він зібрався і стрибнув на чорну людину, чиї довгі, змащені олією ноги сиділи на підвіконні. Нік люто схопився за пару брудних білих шортів і почув, як вони рвуться. Чоловік видав дивний вереск і втік за підвіконням, залишивши Ніка з руками, повними рваних шортів, і обличчям, набитим яйцем.


Під ним, на площі, чоловік дивною ходою біг. Очевидно, він пошкодив ногу під час приземлення. Ясно також, що він був дуже стурбований тим, щоб задирати край сорочки наскільки це можливо. Останнє, що Нік побачив у ньому, була пара сідниць, що лихоманково погойдувалися, за якими слідував собака.


Нік посміхався і проклинав себе, коли почув напівзлите хихикання Ліз. Христос Вседержитель! Він зовсім забув про неї. Він розвернувся, все ще стискаючи безглуздо розірвані штани, і побачив Ліз у притиснутій до стіни кімнаті. Вона слабо показувала на нього і тремтіла від слабкого сміху, хоча сльози шоку та болю текли по її обличчі.


«Ой, ти виглядаєш… ти виглядаєш так… ти виглядаєш так кумедно! І він!» Вона засміялася. Кров невблаганно розтікалася по її лівих грудях і сочилася через тканину сукні крихітними кульками.


"Чорт забирай!" Нік скинув шорти і рушив до неї, не підозрюючи, що на нього капає холодну каву. Одна рука зачинила двері, а інша обняла її за талію. "Я сказав тобі залишатися зовні!"


Вона знову захихотіла. "Я б не пропустила це ... заради ... світу", - видавила вона і заплющила очі. Вона впала в його обійми.


Нік довго стояв там, просто обіймаючи її та думаючи про себе темними думками. Кинутий ніж, відбитий його тростиною, лежав біля дверей, де він упав після того, як ударив її. У готельному номері спеціального емісара Картера панував жахливий безлад. Він назвав себе останнім невтішним ім'ям, обережно підняв Ліз за ноги і плечі і пішов повз


перевернутого візка зі сніданком на ліжко. Він поклав її так обережно, як сплячу дитину.


Незабаром він побачив, що рана була більшою кров'ю, ніж серйозним ушкодженням. А Ліз була набагато більше жінкою, ніж сплячою дитиною. Він уповільнив кровотечу вологим рушником і порився в ящику комода, шукаючи фляжки. Дві його чисті сорочки були забруднені жиром, з гіркотою відзначив він, а потім дорікнув себе за те, що навіть подумав про це, поки вона лежала, стікаючи кров'ю.


Він відкрив колбу і налив у металеву чашку чарку.


"Я відчуваю запах гарного скотчу?" - Зацікавлено запитала вона.


Нік повернувся. Ліз сиділа на ліжку і притискала рушник до своїх округлих грудей. Вона була бліда, але повністю контролювала себе.


"Знаєш", - сказав він і обійшов безлад, щоб передати її їй.


Вона відпила ковток і бризнула, і її обличчя знову почервоніло.


«Пробач…» - одразу почали вони і зупинилися.


Нік спробував ще раз. «Я не мав дозволяти тобі повернутися зі мною. Я зробив це і мені дуже шкода. А тепер спусти верх сукні і дай мені глянути – звичайно, на рану».


Вона слухняно простягла руку і видихнула від болю.


«Я не можу зробити це однією рукою. Боже мій, дивись, як він поширюється! Тобі доведеться допомогти мені його зняти».


Він обережно порався з маленьким гачком ззаду. Нарешті вона розстебнулася, і коротка блискавка зісковзнула на призначений курс.


"Ти можеш встати? Здається, я не можу це так зняти».


Вона кивнула і невпевнено підвелася.


Сукня доходила до стегон та прилипала. Нік маневрував та тягнув.


«Заради бога, як можна носити ці обтягуючі речі в такому спекотному кліматі?» - пробурчав він.


"Це не складно. У тебе просто немає вправності».


«Хммм. Я не маю форми. Погойдуйтеся трохи, гаразд?» Ліз ворухнулася. Він намагався не помічати, як спокусливо рухалися її стегна. "Тепер підніміть праву руку і спробуйте витягнути її".


Ліз на мить зосередилася.


"Добре. А тепер спускайся», - сказав Нік, повністю поглинений своїм завданням. Ліз потягла. Нік потягнув.


«От! Це один, - тріумфально сказав він. "А тепер сядь і дозволь мені взяти це над твоєю головою".


Запанувала тиша, якщо не рахувати їхнього дихання і шелесту тканини.


«Ах! От і все. Заспокойся, доки я витягаю ліву руку. Це може трохи зашкодити».


"Так, лікарю", - сміливо сказала вона.


Вона лише злегка здригнулася, коли її ліва рука відокремилася від сукні. Інший звук був мимовільним зітханням Ніка схвалення її бідно одягненої постаті. Плями крові і таке інше, вона була чудова у своєму напівковзному і не більше того. Його вразила пишнота її високих, повних грудей, зріла, але тверда досконалість її тіла. Дивно, що раніше він цього не оцінив. Очевидно, її сукня була недостатньо тісною.


Вона подивилася йому в очі і побачила, що він дивиться на її привабливу м'якість. Її права рука простяглася і ніжно торкнулася його обличчя.


"Який спосіб почати", - двозначно сказала вона і посміхнулася. Її рука пестила його щоку. Він поклав руку на її руку і нахилився, щоб легко поцілувати її в щоку. Але якимось чином його губи знайшли її і затрималися на них, а одна рука обійняла її за спину та заспокійливо погладила.


Вона відвела губи від нього, зітхнувши, і він негайно випростався. У його багажі була компактна аптечка, і він нею скористався. Він очистив і перев'язав рану легким, швидким дотиком, змушуючи свої пальці поводитися пристойно, а очі - зосередитись на поточних справах. Поки він працював, його розум відтворив гарячкові події останніх хвилин. Зловмисник проник через двері спальні. Відкрите вікно готове до швидкого втечі. Обшукав у очевидних місцях, включаючи замкнену скриньку столу, нічого не знайшов. Багаж не пошкоджено. Зловмисник, який прагне втекти, готовий убити та втекти, а не стирчати та відповідати на запитання. Звичайно.


Це нічого не довело. Візит, можливо, не мав нічого спільного з тими, хто міг підслуховувати. Нік хотів, щоб він знав, чи відкривався ящик столу першим чи останнім.


Він допоміг Ліз одягнути халат з бавовняної тканини, який зазвичай забував одягти сам, і пішов у ванну, щоб швидко випрати і переодягтися. Коли він повернувся до неї, на ньому були чисті штани, свіжа сорочка з невеликою жирною плямою і розважливий вигляд. Ліз лягла на ліжко і спостерігала за ним, відчуваючи себе чуттєвою та повною пригод.


«Я повинен витягнути тебе звідси, - сказав Нік, - і опублікувати звіт про це шалене безладдя». Чорт забирай, якби він тільки видалив цей механізм підслуховування раніше, він міг би зателефонувати Ейбу Джефферсон і попросити його виправити це одним швидким і легким рухом. Але зараз це було надто очевидно; йому доведеться лишити це там. Як


чи відреагує справжній дипломат? Схвильований. Обурений. Безрезультатно ... Добре, у мене все добре, - сказав собі Нік з гіркою огидою до себе. Покажи мені мишу, і я зомлюю. Він глянув на Ліз.


«Чи є подруга, якій ти можеш зателефонувати і яка може принести тобі сукню? Я не можу випустити тебе звідси у такому вигляді».


"У мене немає подруг-жінок", - сказала Ліз з томною гордістю.


"Тоді як щодо Теда?"


Телефон задзвонив.


Він нетерпляче підняв його.


Приглушений голос сказав далеко: «Картер?»


"Так!" - гаркнув Нік.


"Зустріч призначена", - сказав голос сумно.


"Ой!" – сказав Нік. Засяяло світло. "Я прийду." Пролунало клацання. Нік стояв там, тримаючи телефон, і на його обличчі розпливлася повільна усмішка. Ось він, посеред безбожного безладдя - метальний ніж, тости і кава, марна тростина, роздягнена дівчина з великими грудьми та раною на плечі та спогади про жирного потенційного вбивцю без штанів. Найбільше на світі йому потрібний був чесний поліцейський. І ось він стояв з телефоном у руці та чесним начальником поліції на іншому кінці дроту. І він не міг сказати жодного слова. Це зіпсує всю його таємну угоду з його другом, чесним поліцейським.


Він глянув на Ліз і повільно поклав люльку. У його голові проносилося безліч картинок Африки, якою він подорожував не так багато років тому. Про дику подорож через кущі, труби величезних слонів-биків, співи червоноокої жінки-знахаря, жахливі ритуали чоловіків-леопардів, жахливу тишу мокрих лісів і раптові крики тварин. Таємнича Африка… без жодної відкривалки для пляшок у ванній кімнаті. І зараз? Дикий безлад суперечать один одному політиків, уламків бомби та жуків, які не пробиралися крізь ліжка, але підслуховували розмови. Інтриги у високих колах та зловісні відвідувачі у пошуках документів. Він похитав головою. У певному сенсі цей новий-старий континент був навіть загадковішим, ніж раніше. Нік глянув на годинник. Після одинадцятої. "Зустріч влаштована".


Йому треба поспішити. Він знову потягся до цікавого телефону.


Оптиміст у кокей


"Спробуй дізнатися, що для міс Ештон?" Голос Ейба Джефферсон був недовірливим. Минув якийсь час, перш ніж з начальником поліції можна було зв'язатися телефоном. Очевидно, він був досить уважний, щоб зателефонувати не секретним телефоном не зі свого офісу. За цей час Нік зміг уявити себе в образі розлютованого, спантеличеного дипломата і підготувати історію, що ретельно охороняється, яка відповідала б версії підслуховувача про те, що сталося в кімнаті спеціального емісара Картера.


«Плаття», – терпляче повторив Нік. Я все поясню, коли ви приїдете сюди. Але вона неспроможна ходити у ній…»


"Я роблю покупки в паризькому бутику", - послужливо покликала Ліз. «Вони знають мій розмір і таке інше».


Нік передав інформацію.


Джефферсон усміхнувся. «Я попрошу свою дружину подбати про це, або я ніколи не почую кінця. А поки що я буду в дорозі».


Він був там зі своїм високоповажним капралом за лічені хвилини. Його обличчя перетворилося на калейдоскоп виразів, коли він оглянув кімнату. Ліз сіла на край ліжка, притискаючи халат Ніка до своїх пишних грудей, і намагалася виглядати скромно. З її довгим темним волоссям, що вільно спадає на плечі, з мантією, що оголює довгі прекрасні ноги, і з очима, що іскряться від скотчу і збудженням, вона виглядала зовсім інакше. Перевернутий службовий візок замість того, щоб пропонувати зіткнутися зі смертю, тільки посилював загальне враження розкутої метушні.


"Добре!" - оцінював Джефферсон. "Мабуть, це була справжня вечірка!"


"Нічого подібного", - суворо сказав Нік. «Це був шокуючий досвід. Якщо того хлопця не схоплять...»


"Він уже був", - сказав Джефферсон, посмикуючи губи. «Звинувачується в непристойному викритті та неналежному одязі на публіці».


Ліз хихикнула. "Я буду наступним".


Умиротворююча ритмічність голосу капрала Стоунволла Темби рознеслася по кімнаті. «Шеф Джефферсон, сер. Містер Картер, сер. Ви знаєте, що в цій кімнаті імплантовані підслуховуючі пристрої?»


Нік повернувся і лагідним голосом дивився на масивного африканця. Шеф Джефферсон лагідно посміхнувся.


"Ні правда?" - сказав нарешті Нік, і його голос став різким. «Тоді я пропоную вам відразу з'ясувати, хто винен у цьому подальшому безладді…»


- Заберіть їх, капрал, - рішуче сказав Джефферсон.


Величезні руки Стоунволла вчепилися в стіну, і щось рішуче клацнуло. Зі стелі звисав незакріплений провід. «Готово», - прогримів він.


солодко. "Можливо, також, телефон". Він підняв інструмент великим і великим вказівним пальцями і обмацав щось під основою. "Вибачте мене зараз".


Він стрімко вилетів із кімнати, як джин зі збірки оповідань, і безшумно зачинив за собою двері.


«Я сподівався, - обережно сказав Нік, уважно дивлячись на Джефферсона, - зловити підслуховувача на місці злочину. Але тепер, мій друже, ти все зіпсував».


«Не обов'язково, містере Картер». Джефферсон підняв метальний ножа зловмисника за кінчик і задумливо оглянув його. Ти розповів нам про це, ти знаєш. І ми підготувалися. Я розумію, що ти задумав». Він заспокійливо підняв руку. «Але ви не повинні забувати, що я начальник поліції, і я маю вирішувати ці питання по-своєму». Його мавпяче обличчя було серйозне, а гострі очі виражали впевненість і владність. «У вас є робота, сер, а в мене моя. А тепер припустимо, що ви розповісте мені, що сталося».


Нік уважно вивчив його обличчя та швидко оцінив ситуацію. Якби це був другий раунд, він програв би два поспіль, не завдавши жодного удару. Але йому сподобалося те, що він побачив в особі Джефферсона, і, можливо, було так само добре, що він міг говорити перед цими двома людьми, не запитуючи, хто ще підслуховує.


«Вірно, – сказав він. «Сядьте. Я зателефонував вам, тому що думаю, що міс Ештон може бути в небезпеці, якщо вона залишиться тут. І, як ви знаєте, я мушу піти звідси за кілька хвилин.


У кількох чітких фразах він описав деталі. Ейб Джефферсон нахмурився і посміхнувся.


«Я хотів би, щоб ви зробили», - завершив свою розповідь Нік, - «погодьтеся з людьми готелю - я не хочу тусуватися, пояснюючи їм речі - і подбайте про жінку замість мене. І, звичайно ж, спробуй випотіти щось із хлопця з голою спиною. Хто його послав, навіщо, як його накази – ну. Як ти сказав, ти головний». Вперше за багато років Нік вільно розмовляв з поліцейським, і це змусило його почуватися одночасно дико нескромним і трохи зачепленим. "Між іншим, зустріч ще призначена?"


Джефферсон кивнув головою. "О так. Не було необхідності втручатися у це. Не хвилюйтеся, містере Картер. Я не заважатиму вам». Його живі очі пильно подивилися на обличчя Ніка. «Я вторгатимуся в себе тільки тоді, коли буду впевнений, що потрібно робити поліцейські справи. Спіймати прослуховування, захистити незахищених дам тощо». Його обличчя скривилося. «Навіть у цих кілька спеціалізованих областях я намагатимуся бути не так перешкодою, як допомогою. Увага, яку ви привертаєте, мене дуже цікавить. Ми можемо становити взаємну цінність».


"Я сподіваюся на це", - щиро сказав Картер. "Є новини з лікарні?"


"Президент тримає свої позиції", - тихо сказав начальник. Це все, що ми знаємо. Ми ще не оприлюднили ці новини. Існує небезпека антиамериканських демонстрацій - таких як вибух у відповідь американського посольства».


"Це те, що ви думаєте?" Несподівано заговорила Ліз. "Я так не думаю".


Нік обдарував її схвальним поглядом.


"Я хотів би почути від тебе більше пізніше, коли ти пристойно одягнешся і у нас буде трохи часу", - сказав він. «Шефе, ви побачите, що вона повернеться додому, гаразд? Мені доведеться їхати. Зустрінемось у вестибюлі в два?


Джефферсон кивнув головою. «Якщо не я, то Стоунволл. Він і Уру відвезуть вас, куди ви пішли».


"Побачимося пізніше", - комфортно пробурмотіла Ліз. "Можливо, ми зможемо поснідати разом сьогодні вдень".


Нік швидко пройшов широкою головною вулицею і звірився зі своєю уявною картою. Круа дю Нор знаходилася в чотирьох кварталах на південь і за три на захід від широкої вулиці в діловому районі. Його тростина ритмічно стукала по гладкому тротуару і вулицях, злегка поцяткованим рухом. У місті було дивно тихо - він міг чітко чути кожен звук шин, кожен гудок і кожен поклик торговця. У цьому було щось зловісне, ніби місто перестало слухати свої звичайні звуки. Або почекай. Або дивитись. Він ставив питання, чи вдалося якимось чином дізнатися новини про Макомба, або ж він просто ще не був налаштований на природну тишу африканського міста. Зрештою Абімако не був Нью-Йорком.


І все ж таки він був досить великим, щоб вмістити приголомшливу безліч підліткових хмарочосів і квартал у центрі міста з неперевершеними універмагами та ресторанами, оточеними яскравими яскравими фарбами та зазвичай шалено завантаженими ринками. Ні, тиха напруга була реальною, майже достатньо реальною, щоб торкнутися.


Нік раптово відхилився від призначеного курсу і швидко попрямував до нещодавно збудованої залізничної станції. Ранкові депеші пропалювали дірку в його кишені, і він не знав, що принесе залишок дня. Він знайшов чоловічі туалети і відчув себе як удома в одному з


них. Коли він подумки сфотографував вміст паперів, він розірвав їх на дрібні шматочки і забув. Потім він покинув станцію і поспішно попрямував до кафе Croix du Nord.


Було без п'яти дванадцять, коли він сів за тротуарний столик біля дверей і замовив чашку густої міцної кави Ньянгі та аперитив. Після кількох хвилин нервового потягування та погляду на годинник він увійшов до кафе і купив собі пачку плеєрів за непомірно високою ціною. Він відкрив його, поки його очі звикли до порівняльного напівтемряви, і запалив один, коли він недбало озирнувся.


Він знав ще до того, як його очі сказали йому, що один із його відвідувачів уже прибув, бо маленькі змії, здавалося, ковзали його спиною. Чоловік із нездорово-зеленим обличчям сидів за кутовим столиком, наполовину прихований у тіні, старанно не дивлячись на нього. Але його погляд на стіл, вибраний Ніком, був ідеальним.


Нік знову вийшов на сонячне світло і сів. П'ять хвилин на першу. Він оглянув тротуар із, як він сподівався, контрольованим завзяттям.


Незвичайна кількість солдатів і поліцейських констеблів змішалася з фігурами, що проходили повз, у яскравому одязі. Жебрак із зморщеними руками зупинився біля свого столу з простягнутими руками. Нік суворо похитав головою і відвернувся. Чоловік заскулив і пішов геть.


За кілька секунд до десяти дванадцятого високий чоловік із сутулими плечима повільно пройшов повз кафе і повернув назад. Він проігнорував єдиний вільний столик і підійшов до Ніка, дивно погойдуючись боком, а обличчя, яке підозріло металося, було таким, яке могло б кинутися в очі своєю гидотою навіть на арабському базарі. Пов'язка на оці, безжально вигнуті тонкі губи і брудна, покрита ямками шкіра - все це становило картину неймовірної злості.


Він підійшов ближче до Ніка.


"Приємні картинки?" - прошипів він.


"Можливо, пізніше", - пробурмотів Нік. "Є щось ще?"


"Питання. Ви Картер?" Одне дивовижно ясне око дивилося на Ніка. Інший поїхав у самостійну подорож.


"Угу. У тебе є повідомлення?"


Новачок кивнув. "Від кузена Ейба". Він крадькома озирнувся. "Ми одні?"


«Ми оточені. Сядьте і прошипіть мені дуже важливе повідомлення, зупиняючись тільки для того, щоб вимагати гроші серед нього. Але спершу скажіть мені, як я можу вам зателефонувати».


Ви можете називати мене Хакім, тому що це моє ім'я. І вам доведеться планувати кроки для мене, бо я новачок у таких речах».


Він присунув стілець і сів поруч із Ніком, примудряючись своєю манерою навіяти якусь жахливу змову. Його потилиця дивилася на спостерігача у кафе. Його неперевершені очі відважно дивилися на Ніка.


«Я був посланий моїм начальством, щоб повідомити вам, що ворог докладе всіх зусиль, щоб почути, – похмуро сказав він. Але я прийшов до вас. Однак, ви повинні розуміти, що інформація має велику цінність. Я не можу говорити, доки не отримаю вашу обіцянку заплатити свою ціну». Він сердито глянув на Ніка.


Нік насупився і похитав головою.


"Я не хочу, щоб мене залякували", - холодно сказав він. «Ви можете налякати мене до смерті цією лютою усмішкою, але ваші вимоги ні до чого не приведуть. Мій уряд проінструктував мене втратити мою чесноту, а не їхні гроші».


"Тоді купи мені хоч випити", - погрозливо сказав Хакім.


"Я не купую напої для інформаторів", - сухо відповів Нік.


Хакім відсунув стілець. «Я не повідомляю, доки не вип'ю».


«Добре, добре, залишайся на місці. Чому Ейб не попередив мене, що ти шантажист? Нік зробив знак офіціанту. «Краще замовте собі. Я соромився б просити у них людської крові».


Хакім наказав зробити подвійну порцію місцевого болезаспокійливого з поганою репутацією.


«Я ненавиджу це», - зізнався він після того, як офіціант подивився на нього з огидою і повернувся до бару. "Але я відчуваю, що це підходить для цієї ролі".


"Чим ви насправді заробляєте на життя?" - з цікавістю спитав Нік.


«Як мило з твого боку так висловитись. Багато людей запитують мене: Що ти робив, коли був живий? Недоброзичливці, чи не так? Я викладаю. Насправді, я професор Каїрського університету, дай Боже їм здоров'я."


«Чому ви навчаєте? Середньовічні східні тортури?


Неймовірне обличчя перетворилося на ще більш неймовірно привабливу усмішку. «Я називаю свій курс «Сім живих мистецтв».


Настав його напій. Хакім відкинув голову і проковтнув.


"Тепер повідомлення?" - спитав він, його плечі багатозначно згорбилися.


«Тепер повідомлення, – погодився Нік.


Хакім заговорив. Його очі мерехтіли в неможливих напрямках, а зловісна голова низько схилилася, як змія, що вражає.


Хакім розповідав про свою давню дружбу з Ейбом Джефферсоном і про багатообіцяючих студентів свого курсу, при цьому шипаючи і співаючи в напрочуд злій манері, створюючи враження чіпкої людини, яка виступає в ролі посередника для двох надзвичайно важливих керівників. Це була віртуозна вистава.


Нік нарешті перебив його.


"От і все. Тепер я маю для вас повідомлення. По-перше, я так розумію, ви можете впоратися з хвостом. Чи готові ви зробити це зараз? Попереджаю, це може бути небезпечним».


Жахливі очі солодко закотилися. "Час для приємних картинок?"


«Досить, Хакім». Нік утримався від посмішки. «Залишіть їх для Каїра. Цей маленький зеленолюдець чоловічок спостерігає за нами прямо зараз. Він усередині божеволіє, бо не може слухати. П'ять футів шість дюймів, кулі замість очей зі віконницями над ними, трохи красивіші за вас, але якось набагато гірше..."


"Неймовірно", - прошипів Хакім.


Так, ви так і думаєте. Тепер він може захотіти піти за мною, але я так не думаю, бо знає, де він може мене знайти. Я хочу піти за ним. Отже, я даю собі можливість. Ти. І я дайте йому причину, якщо він ще не думає, що вона в нього є. Я даю вам повідомлення, яке потрібно забрати. Поверніть туди, мені байдуже. Струсіть його, як тільки зможете».


Хакім схилив голову над згорбленим плечем, а Нік поліз у кишеню і витягнув конверт, у якому нічого не було, крім чистого аркуша паперу.


"Невидимий лист?" - Послужливо запропонував Хакім.


«Звичайно», – погодився Нік. «Новий постійний процес. Зараз я щось додам до нього».


Він писав швидко, написавши безглузде повідомлення безглуздим шифром на невинному аркуші паперу.


«Я відчуваю щось слизове у себе на шиї», - промимрив Хакім. «Це те саме, коли він дивиться?»


Нік склав папір і поклав назад у конверт. Він рішуче запечатав його і засунув Хакіму.


"Не охороняйте це своїм життям", - сказав він. Так, це те, що він відчуває, коли дивиться. І я думав, що був надмірно чутливим».


"Огидно", - сказав Хакім, кладучи конверт у кишеню. «Я відчував це лише одного разу. І хлопець, який тоді дивився, виявився трохи огиднішим, ніж Джек Потрошитель. Він любив маленьких хлопчиків».


Нік дивився на нього, здивований тим, що хтось ще міг розділити його власну незбагненну огиду, навіть не побачивши людину, яку вони обидва мали на увазі.


«Ну ми ж не маленькі хлопчики. Як довго ви вільні від університету?


"Один тиждень", - відповів Хакім. «Якщо ви думаєте про те, щоб попросити мене знову приєднатися до вас у чомусь на зразок цього, відповідь – так».


«Дякую», - сказав Нік. "Я був. Я уточню у кузена Ейба. А тепер загубися. Буквально».


Хакім відсунув стілець. Ви не думаєте, що повинні давати мені гроші?


"Я не знаю", - твердо сказав Нік. З одного боку, ти можеш залишити їх собі. З іншого боку, я не хочу, щоб тебе пограбували через гроші. Давайте не будемо затушовувати це питання. Іди загубися. У мене є побачення сьогодні вдень».


"У тебе віспа і у всіх твоїх побачень", - похмуро прогарчав Хакім, відсуваючи свій стілець. «Дякую за паршивий напій».


Він вислизнув, не озираючись. Нік деякий час спостерігав за ним з явною огидою, а потім дозволив собі поринути у глибокі роздуми.


Коли людина, що змусила змій ковзати по спині Ніка, не поспішаючи вийшов на тротуар і пішов за Хакімом, Нік задумливо дивився в простір і барабанив пальцями по столу. Нік дозволив йому дійти до пішохідного переходу, потім поклав на стіл рахунок і дріб'язок і повільно рушив за ним.


Нік перейшов на протилежний бік вулиці і на мить зупинився біля вікна сувенірної крамниці. Висока постать Хакіма знаходилася за два квартали від нього і рухалася з дивовижною швидкістю, незважаючи на незграбну ходу. Його послідовник залишився далеко позаду нього. Але короткі ноги чоловіка робили різкі легкі рухи, ніби він недооцінив темп ходьби Хакіма і мав поспішити, щоб тримати його у полі зору.


Коли Нік відійшов від вітрини сувенірного магазину, високий вугільно-чорний чоловік з боку кафе повторив його рухи і з пишною гідністю ковзався протилежним тротуаром. Нік зупинився на розі, щоб купити газету у газетяра. Хакім отримав блок, і невисокий чоловік тримався за ним. Високий темношкірий чоловік у тонкому плащі та широких штанах, затиснутих по щиколотку, зупинився у своєму кутку і нічого особливого не чекав. Нік пішов далі. Те саме зробив і чоловік у плащі.


Це могло бути збігом.


Нік подивився на годинник і збільшив швидкість. Дві хвилини по тому він перетинав невелику площу всього в ярдах від зеленого


людини. Він на мить втратив Хакіма, але знову побачив його за деревами. Чоловік у плащі наближався.


Хакім пройшов вузькою вуличкою і звернув на ще вужчу. Тут були низькі житлові будинки з величезними латунними ручками, які колись були символом статусу, але тепер були вкриті брудом і занедбаністю. Вузькі сходи вели вниз у темні лавочки на цокольному поверсі, що пахли старою шкірою та перестиглими фруктами. Мощена дорога шалено згиналася, і Нік зупинився, щоб дозволити людині із зеленим обличчям вирватися вперед. Чорний чоловік у плащі пройшов повз нього і зупинився, щоб глянути у вікно, в якому не було нічого, крім вмираючої рослини в горщику.


Нік рушив. Він теж зрушив. Це було збігом.


І Хакім, і його послідовник зникли з поля зору. Нік звернув за поворот і швидко спустився нерівним схилом. Колись білі сходи вели вгору з одного боку до будинків, які відчайдушно потребували фарбування, а з іншого - вниз, до напівзруйнованих дерев'яних будівель, які виглядали як занедбані склади.


Чоловік із хворобливо-зеленим обличчям стояв посеред вузької стежки, звісивши руки з боків. Навіть зі спини він виглядав спантеличеним і відданим. Хакіма ніде не було видно.


Його зникнення було так само майстерно сплановане, як і його поява. І навіть дивовижніше.


Нік скоса глянув на свою чорну тінь і вирішив, що настав час попрощатися. І він сам був знавцем мистецтва зникнення. Чоловік у плащі дав йому стільки часу, скільки йому було потрібно, зупинившись, як статуя, і уп'явшись на Зелене Обличчя, який послужливо дав йому можливість глянути, тупнувши ногою по наполовину вимощеній доріжці і погойдуючись, як людина в лихоманці. Нік тихенько увійшов у дверний отвір і повернув ручку, що піддається його дотику. Він не турбувався про те, що застаріла будівля виявиться зайнятою; він з цинічною впевненістю знав, що в цій занедбаній частині міста він зможе купити собі шлях у будь-чому чи будь-чому.


У кімнаті пахло бридко. Чоловік, що хропе, лежав на стопці газет у кутку і через ніздрі говорив світові, що йому наплювати, хто прийшов, пішов, вижив або помер. Хиткі сходи вели нагору на горище. Нік швидко зробив крок, все ще готовий з поясненнями та захистом. Але горище давно було віддано мишам.


Він глянув через брудне розбите вікно на сцену внизу. Віз із осликами задумливо спускався по похилому схилу, його візник сонно кивав у променях полуденного сонця. Чоловік із зеленим обличчям прийшов до тями і цілеспрямовано йшов по засадженій халупами стежці (де Хакім якимось чином влаштував своє зникнення), заглядаючи в кожен неможливий затишний куточок і щілину. Чорний чоловік у плащі повернувся до вигину бруківки і дико озирнувся, наче його кишені обікрали. Потім він спустився схилом і з тривогою глянув на стежку Зеленого Особи. Зелене Обличчя тимчасово зникло, але Нік міг передбачити, де він знову з'явиться. Плащ починав йти стежкою.


Нік пронизливо свиснув. Плащ завмер на місці. Нік знову наполегливо свиснув. Високий африканець розвернувся і повільно попрямував до притулку Ніка. Нік продовжував підбадьорювати його наполегливими свистками. Вдалині він спостерігав, як Зелена Обличчя виходить із провулка і йде далі. Внизу африканець обережно підійшов до дверей, до яких за хвилину до цього зайшов Нік.


Зараз же! - подумав Нік і підняв палицю. Млинець, надто гострий кут. Африканець зник з поля зору, і двері під Ніком відчинилися.


Він чекав біля входу на горище ще до того, як африканець зробив свій перший обережний крок до кімнати. Коли здався білий плащ, що розвівається, Нік націлив свою незнайому нову зброю і вистрілив.


Чоловік у плащі скрикнув від болю і схопився за плече. Він похитнувся на мить, його обличчя спотворилося швидше від подиву, ніж від болю. А потім він упав.


Нік визирнув у розбите вікно. Зелене обличчя поверталося.


Тітка Ебігейл та інші


У одязі, що розвівається, не було нічого, крім короткого колючого ножа, кількох зім'ятих ньянгських записок і комплекту досить яскравої спідньої білизни. Нік залишив високого чоловіка там, де він упав, і визирнув через прочинені двері. Переслідувач Хакіма залишив пішохідну доріжку та зупинився біля вигину нерівної дороги. Його заплющені очі бродили туди-сюди вулицею і не знаходили нічого, що їм подобалося. Він бачив відчинені двері Ніка, але не міг зрозуміти її значення. На цій обшарпаній вуличці були й інші відчинені двері.


Ні разу він не озирнувся, переслідуючи Хакіма. Можливо, він покладався на другу людину, яка охороняла його тил, або ж вона навіть не подумала


за ним слід було стежити, і він мав намір використовувати закутану в плащ людину замість тіні на випадок, якщо Хакім помітив його. Але все, що він задумав, не спрацювало. Його обличчя було спантеличеним.


Нік дивився, як він стоїть там з безсилим і злим виглядом, і бачив, як він свиснув у свисток. Звук флейти повис у повітрі і зник. Він зачекав, спробував ще раз. Двоє маленьких дітей і облізлий двірняк зістрибнули вниз схилом, щоб подивитися. Собака гавкав. Діти обернулися і побігли.


Чоловік постояв там ще мить, потім обернувся і повільно пішов назад у тому напрямку, звідки йшла процесія.


Нік залишив хропіння незнайомця і лежачого непритомним, думаючи про себе, як мило вони могли б побалакати, коли прокинулися, і, немов привид, ковзав за людиною із зеленим обличчям.


Спочатку все було не так складно, як думав Нік. Його жертва зупинялася за кожної тіні і запускалася за кожного звуку. Час від часу він розгойдувався і дивився на вулицю позаду себе, його голова металася невеликими рухами, що шукали. Час від часу він зупинявся на розі і з надією свистів, ніби думав, що людина в плащі звернула не на ту вузьку вуличку і чекала, щоб її знайшли. Нік проклинав свій явно американський одяг і характерну тростину, ухилявся і відступав, поки не відчув впевненості, що втратить свою людину.


Але потім, незрозумілим чином, людина прискорила крок і припинила свої марні пошуки. Він швидко вийшов на вулицю, паралельну до тієї, з якої вони почали, і швидко пройшов через діловий квартал. Нік легко пішов за ним, чемно пробираючись крізь пішохідний потік і терпляче чекаючи на світлофорі. Він зупинився біля квіткового скриньки, щоб купити собі бутоньєрку і відхилити пропозицію чищення взуття, і дивився, як його людина звернула на Авеніда Незалежності.


Чоловік уповільнив крок і зволікав на тротуарі навпроти готелю Ніка, поки щось, здавалося, не змусило його рухатись далі. Нік глянув через вулицю. Наскільки він міг бачити нічого не було, а машина начальника поліції ще не прибула. Він глянув на годинник. Без двадцяти двох. Він сподівався, що його людина незабаром піде в укриття.


Він зробив це.


Його рух був такий раптовий, що Нік майже не помітив його, сконцентрувавшись на тому, щоб власні рухи здавалися доречно випадковими. Він був мандрівним дипломатом, оглядаючи визначні пам'ятки міста, чекаючи, поки його туристична машина.


Краєм ока він помітив, що Зелене Обличчя швидко повертає у дверний отвір під вивіскою «Травник». Нік повільно підійшов до кількох дверей і дивився у вікно художнього магазину. Цього вистачило й п'ять хвилин. У сусідній крамниці був салон краси. Він пропустив його і якийсь час дивився у вітрину ультрасучасної аптеки. У сусідньому магазині був магазинчик травників. Його людина не вийшла. "Як це схоже на Африку, - подумав Нік, - поставити аптеку поруч із магазином травників і дозволити вам зробити свій вибір". Він повільно підійшов до наступного вікна, у нього залишалося ще кілька хвилин, перш ніж зустрів свою машину, і не збирався втрачати здобич.


Вікно являло собою чарівну купу коренів незвичайної форми і маленьких пляшечок, наповнених огидними рідинами. Нога стародавнього слона служила підносом для різних сушених кісток і пучків волосся, а засмагла вивіска спонукала його КУПУТИ ТУТ ЧУДОВІ ЗАСОБИ ТА ЧУДОВІ ЛІКИ. У крамниці було темно, і забиті вікна майже зачиняли прилавок. Але він бачив достатньо, щоб зрозуміти, що людина за переповненою стійкою була стара і зморщена, і що людина, яка зіткнулася зі старим, була тією людиною, за якою вона стежила.


Він вирішив піти та купити амулет.


Двері відчинилися з іржавим дзвоном дзвіночків. У задній частині магазину почувся свист і хлопок, і коли двері за ним зачинилися, він побачив, що він і старий залишилися в магазині самі. Він приголомшено моргнув, ніби намагаючись звикнути до напівтемряви, але він бачив кожну деталь запліснілої крамнички і знав, що за завісою були двері, які все ще вагалися. Він навіть міг чути кроки, що підіймалися сходами без килимового покриття.


"Допомогти вам, сер?" - заспівав власник. «Сувенір? Любовне зілля? Сила слона чи левове серце? Чи хочете озирнутися?»


«Я б із задоволенням озирнувся, – чесно сказав Нік, – але зараз у мене немає часу. Амулети удачі – це все, що мені потрібне. Що-небудь, щоб відбити зло».


«Ах! Багато видів зла, багато видів чарів». Старий порався під прилавком. «Це проти злих людей. Це – від хвороби. Це для успіху у бізнесі…»


«Я візьму це», - сказав Нік, зазначивши, що це була відносно чиста стара монета, тоді як більшість інших подарунків були безформними маленькими сумочками або пожовклими зубами.


, а також відзначив новенький телефон, який так безглуздо присів на стійку Він заплатив чоловікові і одягнув талісман на шию, поки його очі не знайшли телефонні дроти, що проходили через низьку стіну та стелю.


"Цікаво, чи можу я скористатися вашим телефоном?" - раптом сказав він. «Я бачу, що спізнюся на зустріч». Він поклав дрібниці на прилавок і зняв слухавку, не чекаючи відповіді. Старий різко втягнув повітря.


"О ні! Мені дуже шкода, сеньйоре… Мсьє! Ні, боюся, ви не зможете. Він із тривогою відірвав телефон від Ніка і штовхнув стійку. «Це не дуже добре працює – я боюся, що це не працює».


Нік підняв брови. "Схоже, все працює дуже добре", - холодно сказав він. "Я чітко чув інший голос на лінії".


"Ось у чому біда", - задихаючись, видихнув старий, одужавши, як вважав Нік, досить добре. Здається, що на лінії завжди є інші голоси. Через дорогу є телефони. Я впевнений, що ви знайдете там найкращий сервіс».


"Добре. Я спробую". Нік роздратовано взяв решту і вийшов із магазину. Позаду нього дисонально брязнули дзвони.


Він глянув на свій готель через дорогу. Його головний вхід був майже навпроти. Деякі з його вікон були навпроти маленького віконця над вивіскою «Травник». "Дуже зручно", - подумав він, запитуючи, скільки часу у травника був телефон або телефони. Він також ставив питання, як йому пощастило намалювати кімнату в задній частині будинку з видом на тиху площу.


Було ще кілька хвилин до двох, а перед готелем на нього не чекали. Його раптово осяяло, що на вулицях взагалі дуже мало машин; можливо, це було пов'язано з довгими перервами на обід, про які він чув. Дві машини були припарковані одразу за зоною завантаження готелю, обидві порожні, а ще одна простоювала на розі, поки її водій говорив з кимось на тротуарі. Атмосфера була настільки дивно тихою, що зовсім не мирною.


Нік подумав про фрагменти мови, які він чув телефоном. Глибокий голос сказав французькою: «... чекати небезпечно». Другий голос був дивною сумішшю носового хникання і шипіння, і він сказав жалібно: «Але ми повинні з'ясувати, що…»


А маленький старий, що продавав трави та чари, раптово відрізав його. Маленький старий, котрий навряд чи міг стати кандидатом для впливових міжнародних інтриг, якого Нік колись бачив.


Нік зійшов з тротуару і відчув знайомий повзучий мурашок на потилиці. Він майже обернувся, але змусив себе вийти надвір. Не було сенсу надто рано повідомляти про Зелену Особу - він дізнається набагато більше, взявши його за руку. До того ж у Зеленого Особи не було причин поки що пустити кулю в потилицю Ніку.


Рев двигуна пронизав вуха Ніка і розірвав його думки. Автомобіль на неодруженому ходу більше не простоює; він кинувся на Ніка, як розлючений слон, але з набагато більшою швидкістю. Заверещали шини, люто заревів сигнал, і Нік кинувся вперед, прослизнувши на кілька дюймів повз монстра. Він покотився на тротуарі і, підвівшись на світловому стовпі, рефлекторно потягнувся до Вільгельміни. Пролунав поліцейський свисток, і щось пролетіло повз його вухо, врізалося в стіну позаду нього і відкотилося майже по п'ятах. Думки про гранати приходили йому на думку, але він миттєво побачив, що це був грубий камінь з обгорнутим навколо нього аркушом паперу. Поліцейський на мотоциклі вилетів з провулка і кинувся слідом за машиною, що тікає. Вільгельміна залишилася на місці.


Нік підняв тростину і камінь і зняв обгортковий папір. Грубо подряпане повідомлення гласило: Вбивця янки ЙДИ ДОДОМУ!


У той день машина Ейба Джефферсона була зайнята на деякий час, перш ніж була вільна взяти Ніка в тур, як і начальник поліції. Коли вони дійсно зустрілися на короткий час, це було тільки для швидкого обміну інформацією та організації вечірньої зустрічі. Зрештою, саме Тед Фергус діяв як провідник, тоді як Уру робив захоплюючі дух трюки з великою машиною, а Стоунволл незворушно сидів поряд з ним, спираючись своєю величезною правою рукою на приклад.


"Дивись, залиш свою машину", - енергійно заперечив Нік. «Нехай мене забере хтось із посольства».


Відмова Джефферсона була рішучою. «Містер Фергус покаже вам околиці, бо я не можу, але я наполягаю, щоб ви взяли мою машину. Вона куленепробивна, тоді як машини посольства - ні. А віце-президент Адебе використовує єдину безпечну машину у місті. Ні. , будь ласка, не сперечайся. У мене і так зайняті руки”.


Нік капітулював. "Які новини про президента?"


«Як і слід очікувати, – кажуть лікарі. Я особисто не знаю, що це означає.


Але я сказав би, що хтось просочився історію або, принаймні, її частину. Я не знаю, хто це міг бути. Але в місті є підводна течія, яка мені не подобається. Ви маєте бути дуже обережні”.


На прохання Ніка Тед наказав Уру відвести їх на всі місця стрілянини та вибухів на околицях Абімако. Вони проїхали вздовж берега моря між сяйвом моря і різким синім небом, а потім углиб суші до невеликих місіонерських станцій на околицях міста та прекрасних лінивих передмість, де жили російські жителі. Довготелесий, рудоволосий Тед заповнив задній план яскравими деталями та багатством знань, які підігріли його для Ніка, і чітко передав йому короткі звіти про свідчення очевидців та місцеві реакції на інциденти. Нік зупинявся біля пошкоджених будинків та зруйнованих складів, задумливо пробираючись серед руїн, доки не побачив достатньо, щоб створити зразок у своїй свідомості. Потім вони поїхали назад до центру міста і зупинилися біля старого форту, який служив резиденцією президента та урядовими установами, щоб зустрітися з різними офіційними особами та оглянути місце, де був застрелений Джуліан Макомбе.


Єдине питання, що не відноситься до справи, Ніка в цей день стосувався міс Елізабет Ештон.


"Як вона?" Тед здивовано глянув на нього. "Ну добре. Сьогодні вдень зайнята в офісі. Побачимося пізніше, у «Патріках».


Значить, Ліз не розповіла йому, що сталося цього ранку. Нік був дивно задоволений. "Хто такі Патріки?"


«Ой, даруйте, я забув вам сказати. Вони друзі посла. Вечеря сьогодні ввечері із Сендором, Адебе, Руфусом Макомбе та деякими іншими. Посол та його дружина залишаються з Патріками; були відколи посольство було бомбили. Хороші люди ".


Того вечора Нік виявив, що вони добрі люди. Настільки мило, що вони, здається, навіть не подумали, що він поводиться недипломатично, коли бродив з Ліз у саду під час коктейльної години перед вечерею.


«Я здивований, що ти виглядаєш такою повною здоров'я та бадьорості», - схвально сказав Нік. У м'якому денному світлі, коли сонце сяяло над її темним волоссям і кремовою бездоганною шкірою, Ліз виглядала ще більш чудовою, ніж будь-коли. Її великі, величезні очі дивилися прямо йому в очі з відвертістю, яку він рідко зустрічав у своїй професії. Вперше за довгі роки він ненадовго запитав, чи розкрили його власні очі контр-змову та вбивство, які лежали за ними. "Як плече?"


«Трохи чутливо, от і все. Лікар Ейба глянув на це; все в порядку. Як пройшов твій день?" Вона недбало відхилила предмет свого плеча.


Він сказав їй те, що, на його думку, вона повинна була знати, і вони з зростаючою легкістю розмовляли під листям, що колишилося, і блискучими дикими деревами, які височіли над їхніми головами. У міру того, як вони розмовляли, він усе більше усвідомлював теплоту та життєву силу високої та щедрої дівчини поряд з ним.


"Нам краще повернутися до інших, - сказала вона нарешті, - я дійсно хотіла поговорити з тобою наодинці хвилинку, щоб розповісти тобі про твоє запрошення".


"Запрошення?"


"Ага." У куточках її очей з'явилися зморшки. «Ми шкодуємо, що не помістили вас у справжній посольській пишності. І з цього ранку… ну, я повинен був згадати послу Терстону, що у вашому готельному номері сталися невеликі неприємності, і він був дуже засмучений. О, я щойно сказав що у вашій кімнаті обшукали, от і все. Ви повинні сказати йому все, що вважаєте за потрібне. Але він був дуже стурбований, і після п'ятнадцяти хвилин блукання по кущах він нарешті зумів запропонувати, щоб я попросив вас залишитися зі мною, тому що моя тітка Абігейл у гостях і може бути нашою супроводжуючою. Отже, я погодився. Не хвилюйтесь, у мене багато місця. Милий будиночок у Н'домі - це передмістя - приблизно за п'ять хвилин ходьби від усі."


Нік підняв брови, дивлячись на неї. "Це дуже привабливе запрошення", - сказав він, обмірковуючи його переваги. І дуже люб'язно з вашого боку дозволити себе втягнути в це. Але ви впевнені, що тітка Абігейл не заперечуватиме?»


Ліз весело усміхнулася. "Цілком вірно. Вона поїхала минулого тижня - як вона могла заперечувати?"


Вони так сміялися, що Тед Фергус прийшов дізнатися, у чому полягала жарт. Вони обдурили його стародавньою історією про слонів і вирушили на офіційну вечерю у величезну, обшиту панелями їдальню до Патрік.


Гості з Ньянги намагалися бути сердечними, але було ясно, що вони стурбовані та відволікаються. Віце-президент Адебе пішов рано зі своєю чарівною дружиною шоколадного кольору та схвильованим Сендором. Руфус Макомбе, який збирався йти після того, як весь вечір не звертав уваги на Ніка, раптово передумав, почувши фрагмент розмови і вирішив загнати Ніка в кут. На своїй різкій, але ліричній мові він вибачився за свою колишню холоднокровність - «Непробачні погані манери» - і благав про це.


Коли попередні змагання закінчилися, він сказав: «Отже, ви збираєтесь на Дакар? Сподіваюся, що ви знайшли важливий зачіп, який приведе вас туди. Нам він потрібний; він нам дуже потрібний». Його сильне молоде обличчя було напруженим, і крихітний м'яз нестримно смикався. «Ви не розумієте – але, звичайно, розумієте. Ви щось дізналися?


Нік повільно кивнув головою. «Трохи. Достатньо, щоб мені захотілося оглянутися за межами цієї країни».


Руфус задоволено кивнув головою. «Ах! Я також вважаю, що це більше, ніж ця маленька країна Ньянга. Якщо ви не маєте заброньованих номерів у готелях, чи можу я запропонувати готель «Сенегал»? Він не такий розкішний, як N'Gor, але він набагато зручніший, і я мене там добре знають. Я можу організувати бронювання, якщо хочете. "


«Це дуже дбайливо з вашого боку, але, будь ласка, не турбуйтесь. Може, якщо я згадаю ваше ім'я…?


Руфус енергійно кивнув головою. «Зробіть це, і вони нададуть вам готель. Цікаво, чи не цікавить вас якийсь вид розваг? Напевно, не дуже легковажний, але є місце під назвою Кіліманджаро, де є чудові розваги в істинно африканському світі. стиль." Його слова запитально повисли у повітрі.


"Якщо буде час, мені було б дуже цікаво", - відповів Нік. "Що це за місце?"


"Ні клуб, ні клуб", - рішуче похитав головою Руфус. «Я не можу точно описати це вам, тому що немає нічого подібного до Європи чи Америки. Жодних спиртних напоїв не подають, тільки багато видів вина. Також дуже міцне африканське пиво. Жодних страв, але багато цікавих невеликих страв регіональної кухні. У центрі одного великого залу знаходиться кругла сцена, і там ви побачите таку розвагу, яку ніколи не бачили. Африканське світське життя, чи ви чули про це? Так це так. І барабани Конго, і пісні. Також чудове виконання пісень наших племен та наших міст. Нічого запозиченого з інших культур. Все своє! Пік його ентузіазму раптово впав, і світло згасло з його очей. Він незграбно закінчив: «Що ж, можливо, вам це не сподобається. Я згадую про це тільки в тому випадку, якщо ви хочете випробувати щось чудове, чого ви ніколи не знайдете у Вашингтоні».


Незабаром вечірка розпалася.


Ліз забрала Ніка з собою додому на своїй битій старій машині, якою вона керувала з упевненістю, яка йому сподобалася. Він помітив, що вона уважно стежила за дзеркалом заднього виду та перехрестям вулиць і їхала швидше, ніж треба було тихими житловими вулицями.


"Це броньований?" - сардонічно спитав він.


"А?" Ліз не зводила очей із дороги.


«Ваша машина. Шеф дбає про те, щоб захистити мене від куль. Набагато більше за мене».


«О. Ні, звичайно, це не так. Але він був тим, хто припустив, що його великий бойовий фургон може виглядати трохи кидається у вічі, поруч із моїм будинком. Якщо пощастить, ніхто не дізнається, що ви зупинились у мене. Посол заприсягся зберігати це в секреті. Звісно, я сказав Ейбу Джефферсону».


"Звісно." Він глянув на її гарну зовнішність із легким почуттям образи. Вона, Ейб та посол пригнічували його. Може, одного дня йому дійсно дозволять прийняти деякі рішення за себе.


Вона зловила його погляд. «Не засмучуйтесь через те, що ми вас штовхаємо», - сказала вона з надзвичайним спалахом інтуїції. «Просто ти важливий гість, якого не можна турбувати через дрібниці. Крім того, ми хочемо убезпечити тебе. Ти нам подобаєшся - ти помітив?»


І їй сподобалася його у відповідь посмішка.


«Я помітив дуже багато речей, які мені дуже подобаються, – відповів він, – і ти один із них. І тому я не впевнений, що мені варто залишатися з тобою». Я можу бути небезпечним для тебе”.


"Вгадай, хто про це подумав?" - сказала вона, повертаючи кермо і мчачи на старій машині вузькою вуличкою. «У нас буде поліцейська охорона у цивільному. Ми зможемо приходити та йти, коли захочемо. Але ніхто інший не може. Тебе це влаштовує?"


«Чудово. А моя виписка з готелю? Мій багаж? Ви це теж організували?


"Угу".


"Ейб Джефферсон?"


«Ейб Джефферсон. Він зателефонує – давайте подивимося – за годину п'ятдесят хвилин».


Ліз на мить обернулася і посміхнулася йому. «Як бачите, ми вас усіх загорнули».


Через кілька хвилин вона засунула справну машину в свій гараж, пробурмотів вітання смаглявому молодому чоловікові, який вислизнув з тіні, потім знову ковзнув назад і впустив Ніка у свій будинок. За ними рішуче клацнула клямка.


Її будинок був схожий на неї. М'яке міцне килимове покриття та великі лампи, що випромінюють приємне м'яке сяйво. Великі яскраві картини на стінах, сучасні, але не абстрактні. Бризки польових квітів у яскравих керамічних вазах та величезні стільці.


Величезний, місткий диван та купа подушок яскравих кольорів.


Те, що сталося, було неминучим.


Дипломатичний контакт


Вони випили по келиху вина, і він спитав про її плече. Вона розповіла йому, показала, і вони поцілувалися.


Пліч зовсім не турбувало. Не було і м'яких складок вечірньої сукні, які безперешкодно ковзали по всій довжині її бажаної фігури. Її груди були схожі на маленькі гори, які благали піднятися на них, а вершини були схожі на льодяники у формі троянд, які треба було спробувати.


Був час; він узяв його, і вона змусила його полетіти. Все це було настільки природно і чарівно, що він навіть не помітив, як це почалося. Одного разу вони були повністю одягнені, потягували вино і говорили про чоловіків, які носили ножі, щоб кидати нічого не підозрюючим другим секретарям, а наступного моменту вони були оголені разом і майже не розмовляли.


Вона притягла його до себе однією напрочуд гнучкою рукою, а друга дозволила ніжно пестити його засмагле мускулисте тіло. Він торкнувся чудових повних грудей і спробував їх на смак, і якийсь час притискав її до себе, не рухаючись, просто щоб відчути її м'яку, тверду довжину, притиснуту до нього. Вона ідеально йому підійшла. Його тверді м'язи напружилися проти її гнучкої сили, і незабаром він більше не лежав тихо поруч із нею, а терміново її виявляв. У ній був запах не Парижа, Нью-Йорка чи Лондона, а просто Ліз – свого роду чиста свіжість, яка нагадала йому свіжоскошену траву та прісноводні гірські струмки. І в ній було достаток, який не був розпусним, а надихав. Він закопався обличчям у її волосся, коли його руки обіймали її тіло і говорили речі, які його дивували.


«Я хочу бути з тобою в стозі сіна, - пробурмотів він, - з сіном у твоїм волоссі і на тобі. Я хочу перевернути тебе в ньому і розсмішити, щоб ти не міг дихати, і любити тебе, поки ти лежиш, задихаючись. Я хочу взяти тебе на пляж, у пісок та під воду, висушити тебе і знову зайнятися з тобою коханням. І я хочу тебе зараз... прямо зараз... Я хочу тебе зараз".


Їхні роти злилися, а тіла притулилися одне до одного. Її тепло і ніжність огорнули його, і він поринув у повноту її тіла, збуджений її чудовими розмірами та формою та натхненний її відповіддю йому.


За негласною згодою вони продовжували кожну мить і проживали її повною мірою, насолоджуючись кожним відчуттям, що триває, і повторюючи його півдюжини різних чудових способів.


Якось вона розсміялася, хтиво зітхнувши.


"Що це?" - ліниво запитав він, погладжуючи соковитий горбок на її лівих грудях і дивлячись, як вона розквітає.


"Просто думаю про моє становище", - прошепотіла вона. «Леді дипломата високого рангу. І ваше. Спеціальний емісар, надзвичайно важливий...»


"Я намагаюся бути особливим", - скромно сказав він. «А щодо вашого становища, воно майже ідеальне».


Те, що вона могла робити зі своїм чудовим тілом та всіма його масштабними чудесами, було одкровенням та захопленням. Вона була абсолютною втіхою та задоволенням, притулком після довгої подорожі, притулком, яке давало свої власні гострі відчуття та сюрпризи.


Він продовжував думати про стоги сіна, пляжі і м'яку траву, в той час як вони чіплялися один за одного і рухалися в ідеальному ритмі, що погойдує, що поєднує в собі спокій і хвилювання. Вона була схожа на якусь чудову статую, трохи більше натуральну, раптово і чудесним чином ожилу. Ні; це було неправильно. Вона ніколи не була статуєю, ніколи не була холодною. Тоді вона була матір'ю-землею, обіймаючи його, робила з ним ці неймовірно смачні речі. Угу. Ліз покусувала його за вухо і провокаційно поверталася до нього, припускаючи швидше за фаворитку гарему, ніж мати. І те, що вона вдихала йому у вухо, було не для дітей. Тоді вона була горою, яка лежала під ковдрою з оманливої м'якої трави і вдавала спокійну, поки гігант не прийшов розбудити її... Він не знав, що може бути таким химерним. Від її дива в нього паморочилося в голові. Кожен її рух був раптовим задоволенням, пронизаним затяжною магією; кожен дотик кінчика пальця і напруга пружних молодих м'язів було новою подорожжю у світ заборонених насолод, які раптово стали його.


Гора тільки вдавала безтурботної. Він затремтів, затрясся, змінив колір і перетворився на вулкан.


Два чудово мускулисті, точно налаштовані і енергійні тіла злилися, зіткнулися і знову злилися. Будь прокляті гори, статуї, пляжі, м'яка трава. Це були дві людини більших, ніж звичайні пропорції, і пристрасті, що перевищують повсякденні, які займалися розкутим і гальванічним коханням на гігантському дивані в будинку, що належить не те щоб велетні, а пристрасній відьмі, в якій не було нічого маленького - ні її. ідеальне тіло та її здатність до


любові та сміху, ні її життєвий ентузіазм. Вони об'єдналися в крещендо емоцій та фізичних відчуттів та розтягли момент досконалості на неймовірно довгий час. А потім земля рушила, і кімната перекинулася.


Нарешті вони лягли назад, важко дихаючи. Ліз важко зітхнула. Власне тіло Ніка тремтіло від поштовху. Він дозволив струсам піти, а потім знову притягнув її до себе, щоб відчути небесні груди на своїх грудях. Вони лежали разом із напівзаплющеними очима, обіймаючи один одного, поки їхнє дихання не стало рівним і тепле сяйво визволення, здавалося, не заповнило кімнату. А потім вони трохи поговорили, просто щоб краще пізнати одне одного.


Вона раптом сіла і сказала: "Ейб Джефферсон".


Нік теж сів. "Ви маєте на увазі, що ви теж це в нього перевірили?"


«Нерозумно». Вона посміхнулася йому. «Він скоро буде тут. Він хоче поговорити з тобою.


"О, Боже, вірно". Він почав натягувати одяг. Ліз зникла у ванній і через кілька секунд повернулася у довгій сукні господині, в якій вона виглядала гідно та бажано одночасно. Нік був зайнятий випивкою, поправляючи щось холодне і освіжаюче після любові та вина. Його краватка була злегка кривою, а густе волосся, іноді таке гладке, падало на одне око. Його куртка сиділа на спинці стільця.


"Ейба має пароль?" - спитав він, простягаючи їй напій. "Знаєш, ми не можемо нікого впускати сюди".


"О так." Вона з вдячністю відпила. «Це те, що я пам'ятаю, коли я була маленькою дівчинкою, і хлопчики говорили це: «Застебніть губу, затягни блискавку…» Вона раптово зупинилася і почервоніла. «Я не знаю, що в тобі такого, що змушує мене казати такі речі. Але тобі краще вдягнути куртку».


Нік натягнув куртку і з цікавістю глянув на неї. «Ви, мабуть, були розпусною маленькою дівчинкою. За яких обставин ви чули саме цей віршик?»


"Неважливо. Випряміть краватку».


Дверний дзвінок видав три короткі різкі звуки. Ліз швидко глянула у кишенькове дзеркало і нанесла пудру на носа. Нік стояв і сміявся з неї.


«Будь ласка, – сказала вона. «Ваші окуляри. Ваша гідність. Ваша м'яка сорочка. Що ви з ними зробили?


Він трансформувався для неї, починаючи з того, що зачесав назад волосся, і скінчив пихатим виглядом.


«Тільки я не думаю, що Ейб Джефферсон особливо чекає на це від мене», - сказав він, завершуючи перетворення. "Але мені краще пристойно виглядати - ви абсолютно праві".


Знову пролунав дзвінок у двері. Ліз рушила до нього.


«Я зрозумію, – сказав Нік. «Тримайся подалі від дверей. Заберись у куток. І цього разу зроби, як я говорю».


Ліз трохи сором'язливо відступила убік. Нік підійшов до дверей. "Це хто?" він назвав.


"Джефферсон". Безпомилково це був Ейб. «Але будьте обережні, відчиняючи двері. Не ставайте мішенню».


Нік клацнув клямкою і прочинив до себе важкі двері, відступивши з нею назад і використовуючи її як щит. Одним оком він обережно визирнув з-за краю, щоб знайти тьмяно освітлену постать Ейба Джефферсона, що вичікує по той бік одвірка.


«Викличте його, сержант, – м'яко сказав Джефферсон. У кущах позаду нього щось ворухнулося.


На одну недовірливу мить Нік подумав, що шеф поліції наказав напасти на нього. І другий момент майже довів це.


Блискавка, що шипить, спалахнула в кімнаті і вдарила в далеку стіну, потім відскочила на м'який стілець, а потім на килимове покриття. Він лежав там, димлячись, шипаючи і випускаючи язички полум'я.


"Якого біса!" Ліз обурено скрикнула і попрямувала до палаючого об'єкта.


«О, ради Христа, зроби, як я тобі кажу, і залишайся там, де ти страшенно здорова! Нік заревів у відповідь, навіть коли він стрибнув з однією витягнутою рукою, щоб зачинити двері, а інший потягнувся до палаючого предмета.


Коли він доторкнувся до нього, полум'я згасло. Це був полірований ассегай із гострим, як бритва, наконечником стріли, і від нього пахло бензином. Якби він когось зачепив, він міг би вбити. І якби він приземлився на щось миттєво займисте, це призвело б до жахливого безладу.


Колеса завищали на нерівному асфальті зовні, і хтось постукав у двері.


"Давай, Картер, впусти мене". - жалібно сказав Ейб Джефферсон. «За ним іде чоловік. Відкривай!»


Нік відчинив двері, все ще тримаючи злісний спис.


Ти впевнений, що їх більше немає? Я думав, що це твоя візитна картка».


Ейб Джефферсон обдарував його крижаним поглядом і зачинив за собою двері.


"Це не моя візитна картка.


Міс Ештон, мені дуже шкода”.


Ліз вийшла зі свого кута, і боротьба припинилася.


«Ейб, ти виглядаєш так, наче не спав кілька тижнів. Сядь і випий».


Джефферсон сів зі стоном від утоми. «Дякую, але за боргом служби не п'ю».


"Ти не чергуєш у моєму будинку", - рішуче сказала Ліз і налила йому здорову дозу імпортного бурбона. Нік доторкнувся ще теплий ассегай і сказав собі, що інциденти, створені не ним самим, зайшли досить далеко.


Джефферсон з вдячністю проковтнув свою склянку і зітхнув.


"Я бачу, що до цього не було прикріплено жодного повідомлення", - сказав він. «Але він був націлений не лише на вас. Сьогодні ввечері у кожного американця у місті було таке. Дік Вебб із посольства отримав таке в плече. Патріки загасили пожежу у своїй вітальні. І Тед Фергус повернувся додому і знайшов його спальня тліла. Інші були такими - вони, на щастя, не завдали жодної шкоди. Деякі з них прийшли із повідомленням. У повідомленні йшлося: «Убивці-янкі йдуть додому. Очевидно, що це місто перебуває на піку температури. Це помилкова відплата. " Він осушив свою склянку і додав: "Принаймні, я сподіваюся, що це помилкова думка".


«Це помилка, – тихо сказав Нік, – але я не думаю, що це відплата. Як вибух посольства. Чи знаєте ви, що ті самі бомби використовувалися під час бомбардування посольства Росії та нашого?»


Джефферсон дивився на нього. "У нас немає можливості порівнювати докази такого роду", - сухо сказав він. "Це не той звіт, який ми отримали з Москви".


«Ні, можливо, ні. Але це звіт, який ми отримали з Москви та наших власних лабораторій. Те, що відбувається - це розрахована подвійна гра. Спочатку виставте американців у поганому світлі, а потім спробуйте відлякати їх за допомогою цієї фальшивої репліки відплати. Але ми не лякайся. І ми не так легко впадаємо у відставку. Я сподівався, що ти також. У світлі всього, що сталося сьогодні... О, до речі, Хакім благополучно дістався додому? "


Напружене обличчя Ейба Джефферсона розпливлося усмішкою. «Так, дякувати Богові, принаймні, щось пішло добре. Він дуже високо відгукувався про вас. Ми доглядали магазин цього травника, як ви і запропонували. Нагорі є дві маленькі кімнатки, і в одній з них живе старий, Принаймні так нам кажуть у салоні краси. Стара, яка керує ним, яка називає себе Елен, знає практично все, що відбувається у її районі. Вона каже, що чоловік на ім'я Ласло, якого вона описує як зміїну людину з черепаховою особою, останні півроку періодично займає іншу кімнату. Іноді вона не бачить його тижнями, а потім приходить і залишається на кілька днів. Він повернувся вчора після відсутності протягом тижня або близько того, а потім він, мабуть, пішов уночі, тому що він повертався двічі сьогодні - спочатку досить рано, невдовзі після того, як вона відкрилася, а потім знову між годиною тридцятьом і двома. Вона теж побачила вас і описала вас як дуже красивого і видатного, але досить зарозумілий. «Думає, що він дуже важливий, - ось що вона сказала». Він посміхнувся. Його втома, здавалося, минула, і його гумористичні очі були насторожі.


"Дуже проникливий старий мішок", - без злості зауважив Нік. "А з того часу?"


"Лазло одного разу вийшов, щоб поїсти. В іншому він, здається, чіплявся за цю кімнату. Як ви знаєте, у нас немає ні права, ні причин обшукувати її або допитати його. І також прослуховувати телефон старого, який ми знаходимо, є прибудова вгорі". Що стосується різних пристроїв підслуховування у вашій кімнаті, то ми виявили їхнє джерело в кімнаті над вашою.Хоча ми були готові засікти будь-які поспішні від'їзду після того, як ми обірвали дроти, ніхто не пішов.І нікого не було.було пристрій для підключення магнітофона, коли ви використовували свій телефон, і ще одним повільно працюючим магнітофоном, що прослуховують вашу кімнату.Очевидно, що той, хто помістив їх туди, повинен тільки повернутися в зручний час, щоб отримати плівки. і чекали. О, ми були дуже розумні». У його тоні прозирала зневага до себе. млявих дротах. Він пішов у своїх справах і пішов. Лише через кілька годин Стоунволл повернувся, щоб перевірити своїх людей. Що ми зрозуміли, що електрик був найбільш підходящою людиною для цієї роботи. На той час він зник. У нас є опис, але ми його повністю втратили».


«Хтось реєструвався в цій кімнаті? Чи були вихідні дзвінки з неї?


Джефферсон подивився на Ніка з певною повагою. «Боюсь, нам теж потрібен час, щоб подумати про це. Ні, кімната мала бути порожньою. Це не найзавантаженіша пора року для готелю «Незалежність», хоча саме тут усі, хто перебуває коли вони приїжджають до Абімака, ніхто не залишається. З неї не надходили дзвінки, оскільки це було офіційно зайнято.


Але портьє – сьогодні вранці двічі бачив, як електрик готелю використав телефонну будку у вестибюлі. Перший раз, певне, був дзвінок до лікарні. Він дуже розпливчасто говорить про другий раз; «Біля обіду, — думає він».


«Отже, найімовірніше, він комусь доповідав», - сказав Нік.


Ліз тихенько ковзала по кімнаті, знову наповнюючи склянки і поперемінно кидаючи схвальні погляди на Ніка та Джефферсона.


«Справа не в тому, що я хочу втягнути себе у вашу виключно чоловічу розмову, - сказала вона нарешті, - але чи не міг наш збентежений списом за спиною пролити світло на це?» Його накази, напевно, виходили від того, кому доповідав електрик”.


Погляд шефа був гіркий. «Він невинний, як і весь день. Просто він проходив повз, розорений і голодний, і він зазирнув у пошуках грошей. Ми не можемо його струсити. Поки немає. Ми намагаємося. Те саме з персонажами, яких ми зловили в машині, які намагалися збити тебе, Картер. Вони сказали, що хотіли налякати тебе, бо ненавидять американців. І це все, що нам вдалося їх позбутися».


«Як щодо того хлопця у плащі? Того, кого я приспав?


«Підняв його, щоб не дати йому схаменутися. Він остигає, поки не заговорив, але з таким самим успіхом міг би відкусити собі мову ... »


Знову й знову повторювалася та сама історія. Мертві не могли говорити, а живі – не хотіли. Те саме повторилося, коли прибув Стоунволл з багажем Ніка і звітом про метальників палаючих копій.


«Знайшов одного, вбив одного», - похмуро повідомив він. «Живий такий же безмовний, як і мертвий. Скляні очі від конопель, коли ми взяли його, і тепер тільки тремтить і стогне».


Останнім веселим зведенням вечора було те, що президент перебуває на межі смерті і що новини про його стан мають бути оприлюднені, якщо у найближчі дві години не буде покращень.


Ейб Джефферсон, спотикаючись, пішов спати і сказав, що зателефонує, як тільки дізнається щось нове. Нік прийняв душ, ніжно поцілував Ліз і лежав поряд з нею, доки вона не заснула. Потім він мовчки підвівся і вдягнув свій робочий одяг.


Потрібен був час, щоб вибратися із заднього вікна досить безшумно, щоб уникнути спостерігачів Ейба. Навіть тоді він скреготів за гравієм, коли думав, що він чистий, і йому довелося чекати майже півгодини в тіні, перш ніж переконався в цьому. Після цього йти під темно-чорним африканським небом було легко, і він дістався кута Авеніда Індепенденсія, нікого не зустрівши.


Сама авеню була складнішим завданням. Він почекав у своєму кутку, поки не зміг розрізнити сторожових псів у темряві, і йому стало шкода, що Ейб не був такий уважний. Принаймні троє чоловіків дивилися на фасад лавки травника з різних боків. Провулок позаду був зовсім інший. Вона була відкрита тільки з одного кінця, а напроти неї сидів самотній спостерігач, що ходив туди-сюди, як леопард у клітці. У Ейба, мабуть, не вистачало кваліфікованих людей; цей хлопець був розумним спостерігачем. Він був видно, і йому було нудно. Він був настільки очевидний, що Нік був не першим, хто пройшов повз нього.


Нік безшумно вилетів у провулок і йшов, як тінь, що повільно рухається, за задніми стінами невисоких будівель, що виходять на авеню. Звичайно, подумав він, у провулку мав бути ще один спостерігач.


Він мав рацію. Було. Він лежав у дальньому кінці провулка, обличчя його було в темній липкій калюжці, потилиця була вкрита жахливими вм'ятинами і залилася засохлою кров'ю. Нік замовк досить довго, щоб переконатися, що для нього нічого не можна зробити, і використовував спеціальні тонкі рукавички без відбитків пальців, зроблені для нього фахівцем. відділом AXE.


Він вважав задні двері, доки не зрозумів, що знаходиться за магазином травника. Зсередини не горіло світло, і замок спрацював без боротьби з Помічником зломщика Ніка. Його олівцевий промінь пронісся магазином і виявив, що в ньому немає всього, крім барахла, який він помітив раніше. Він повернувся по своїх сходах до чорних сходів і почав обережно підніматися, одна рука трохи трималася за перила, а інша тримала смертоносну Вільгельміну. Свислі сходи скаржилися, як зляканий кіт, і він на мить завмер в очікуванні. Нічого не ворушилось. На крихітному майданчику було дві двері, обидві були зачинені, але жодна з них не замкнена. Він дуже тихо відкрив одну з них і прокрався усередину. Як і раніше, не було ні звуку. Його маленький ліхтарик увімкнувся і став досліджувати крихітну брудну кімнату із зачиненими віконницями на вікнах, неприбраним ліжком і декількома хиткими палицями меблів, включаючи пошарпане старе крісло. Промінь зачепив стілець і втримав його.


Житель кімнати сидів на стільці,


у вкрай незручній позі. На ньому був одяг старшокласника, якогось майстра чи, можливо, електрика. На сорочці були страшні плями. Нік перекинувся і підняв голову.


Вона страшенно посміхнулася йому. Посмішка була під підборіддям, і вона розтяглася від вуха до вуха в огидному розрізі. Нік дозволив голові впасти на залиті кров'ю груди і швидко оглянув решту кімнати. Порожні банки з-під їжі та брудна ложка у шафі. Густий пил під ліжком. У відкритих ящиках комода нічого немає, крім клаптиків сміття.


Він погасив світло і тихенько прокрався через крихітний майданчик до іншої кімнати. Вона була майже такою самою, як і перша, за винятком того, що вона була чистішою і ліжко було зайняте.


Промінь його ліхтарика падав на темне обличчя, на подушку. На нього дивилися два очі. Два старі, холодні, як камінь, мертві очі.


П'єр отримує роботу


Старий травник помер недавно. Приблизно так само, як і людина в цивільному в провулку, але не так, як людина з постійною посмішкою. І він помер нелегко.


Його ноги були наполовину підняті з ліжка, а постільна білизна була відкинута назад, наче він вставав, коли хтось зупинив його двома ударами ножа вниз, а потім кинув помирати.


Це була їхня помилка. У старого була рясна кровотеча, і все ще волога кров утворила візерунок на жалюгідній старій нічній сорочці, що показував, що він насилу прийняв незручне напівсидяче становище і повернувся набік. Світло Ніка ковзнуло від його тіла до маленького столика біля ліжка. Єдиний ящик його був відкритий і виявив типову старі колекцію таблеток і ліків, куплених у найближчій аптеці, і кілька розрізнених паперів. Більшість із них були рахунками та квитанціями, а деякі були порожніми листами для записів. Двоє з них упали на підлогу. Нік увімкнув світло і побачив, що вони теж порожні. Поруч із ними, майже під ліжком, лежав обгризений тупий огризок олівця.


Світло знову заблищало над ліжком, і болісне обличчя звинувачуючи витріщилося на Ніка. Спробувавши сісти, старий знову впав на ліжко, і його худі руки безвольно лежали з обох боків. Але права рука була нещільно розкрита, а ліва була стиснута в кулак. З вузлуватої чорної руки стирчав край паперу. Нік відштовхнув пальці, що стискають, і витяг його.


Це була жалюгідна спроба надіслати повідомлення. Нік дивився на нього кілька хвилин, перш ніж йому вдалося розшифрувати болісно сформовані слова. Їх було всього двоє, і ніби вони були: Очі Дакара.


Очі… Дакар. Він сфотографував ці слова у своїй голові, засовуючи папір у кишеню і блискавично оглядаючи кімнату. Там не було нічого, крім одягу старого, що недбало зберігається, і кількох особистих речей. Єдине вікно виходило на темний провулок. Нічого не рухалося.


Нік залишив одну мертву людину і повернувся через крихітний майданчик до іншого. Він не залишив жодних повідомлень, але Нік знайшов картку, на якій було вказано, що він Альфред Гор, електрик з готелю Індепенденс. У кімнаті пахло кров'ю, алкоголем та ще чимось, що Нік не міг визначити. Від порожньої склянки біля крісла Гора пахло місцевим віскі, як і від страшенно забрудненої сорочки чоловіка. Лазло з Зеленим Ликом і витріщеними очима, очевидно, потішили його, перш ніж попрощатися. Ні пляшки, ні чогось ще… Витрішені очі. Очі, Дакаре. «Очі» пішли на Дакар?


І замітав сліди за ним. Вкрив їх кров'ю.


Він також взяв із собою все, що могло мати якесь значення для Ніка, за винятком написаної записки, про яку він не знав. І, звичайно ж, додатковий телефон, який був таким зручним для передачі інформації, отриманої з готелю «Незалежність».


Можливо, в магазині було щось цікаве.


Спостерігачі на Авеніді Незалежності все ще були на своїх постах, згустки густої темряви у більш тонкій темряві. Нік залишив їх на безплідному чуванні і швидко спустився вниз. Він двічі перевірив клямку задніх дверей, щоб переконатися, що ніхто не зможе проникнути всередину, поки він був у передній, а потім відчинив двері до магазину.


Щось маленьке і чомусь досить жахливе стиснулося в нього під ногами, коли він відсмикнув фіранку й увійшов до затхлої кімнатки. «Жук чи ящірка», - подумав він, не затримуючись на ньому, і мовчки рушив до тьмяного світла в передній частині магазину, щоб він міг використати його слабке свічення позаду себе, щоб озирнутися, а також прикрити промінь ліхтарика своїм власним тілом. Коли він підійшов до вхідних дверей, щось пробігло його ногами. Раптом він почув інші звуки в кімнаті - ковзаючі, бігаючі, тремтячі звуки -


Його проходження через кімнату когось розбудило та дратувало. Як те, що тихенько ковзнуло його ногами.


Олівцевий промінь його ліхтарика низько кружляв по кімнаті, колупаючи запорошені полиці і шукаючи моторошну присутність. Він був єдиною людиною в кімнаті, якщо…


Його світло вдарило в підлогу. Щось зробило один із цих нескінченно малих рухів і зупинилося в ярді від нього. Пробний ліхтарик знайшов та знайшов його. Істота подивилася на нього. Він мав червонувато-коричневе тіло, трохи більше срібного долара, і вісім довгих червонувато-пухнастих ніг. Легке озноб торкнувся спини Ніка. Він побачив загрозу в мініатюрі, істоту, названу тубільцями куща «Червоним дияволом», бо його злий укус павука пронизав його, як вила, палав, як пекельне полум'я, паралізував і вбивав.


Він задумливо рушив до нього, очі сердито блищали в олівцевому світлі.


Першою думкою Ніка було роздавити його ногами. Потім він згадав неймовірну швидкість, з якою ці жахи могли рухатися при збудженні, і як Хенк Тодд помер, корчучись, після того, як спробував наступити на одного з них у кущах Уганди. Тієї ж миті йому спало на думку, що по кімнаті ковзали й інші речі.


Стрибати через нього та бігати як у пеклі? Не зможу вибратися з парадних дверей – прокляніть цих марних спостерігачів Ейба. І Бог знає, які ще тварюки чекали, щоб встромити в нього свої ікла, поки він поркався з завішеними задніми дверима.


Істота зупинилася і подивилася на неї. З глибини кімнати пролунав м'який шиплячий звук. Нік швидко провів променем ліхтарика по підлозі, молячись, щоб Червоний Диявол не стрибнув на нього в темряві.


Першою його думкою було здивування, що він зумів перетнути кімнату, не наступивши ні на що, крім жука. Але, мабуть, саме його кроки привернули жахливу увагу всіх їх.


Другий червоний диявол з'явився з-за прилавка, а за ним - ящіркоподібна істота, яку Нік ніколи раніше не бачив. Червоний диявол номер два прослизнув під фіранку задніх дверей і залишився там, озброєний охоронець прикривав єдиний можливий вихід. Підлога між ним і першим павуком, здавалося, смикалася від дивного життя - павуків, жуків, ящірок, величезних скорпіонів та змій. Ісусе Христос, які змії! Два - ні, три, чотири - крихітні, грудки груди, що звиваються, плюються. Гадюки-габуни? До біса ім'я. Вони були гадюками та вбивцями.


Над його головою пролетіла кажан. Нік здригнувся, і диявол біля його ніг зигзагом наблизився до нього. Уся підлога затремтіла і здригнулася. Здавалося, він наближається до нього, як одна величезна чудовисько.


Ліхтарик, мандруючи кімнатою, виявив полиці та прилавок, крихітних звірів і один брудний стілець із прямою спинкою, який, мабуть, використовувався клієнтами, які чекали якогось дивного рецепту з мертвих трав та живої отрути. Можливо, це порятунок Ніка.


Він обережно пересунув ноги і дозволив тонким променям світла заграти по підлозі. Підлога між ним і завішаними дверима корчилася і шипіла дивним життям. Він мав час виляти себе за те, що він надто повільно реагував на ковзні, човгаючі звуки, але з того часу, як він увійшов до кімнати, пройшли всього кілька секунд. Потім істоти, що були ближче до його ніг - перший червоний павук і люта маленька вилка блискавки, яку він знав як гадюку, - наближалися з жахливою швидкістю. Він почув шипіння і підстрибнув.


Старовинний стілець похитнувся, впав на найближчу стіну і випростався, зловісно скрипучи. Ще до того, як він припинив свої дикі вагання, Нік знайшов рівновагу і поліз у кишеню за єдиним інструментом, який міг йому допомогти. Виявивши його заспокійливу, гладку, круглу форму, він із похмурим гумором подумав про своє скрутне становище. «Ні безглуздо», — сказав він собі, затискаючи світло зубами, і його сильні пальці скручували маленьку постать П'єра. Як жінка, яка боїться мишей, що застрибує на найближчий стілець.


Але ті істоти, які човгали й шипіли навколо ніжок стільця, були скоріше чудовиськами, ніж мишами, і деякі з них вміли дертися. Червоний диявольський номер щось уже розвідувало ліву ногу і подавало всі ознаки того, що готується піднятися на неї.


Нік затримав подих, востаннє повернув П'єра і легенько жбурнув його в центр кімнати, що звивається.


Смертельна газова кулька почекала свої звичайні тридцять секунд, перш ніж безшумно запрацювала. П'єр тримав невелику, але дуже концентровану речовину, яка всмоктувала повітря і виділяла потужну отруту; Нік бачив, як сильні чоловіки помирали від П'єра за секунди після попередніх півгодин. Але він не мав досвіду впливу П'єра на тварин, комах і змій.


Поки він чекав, сповнені затхлого повітря легкі й думки про плазуни і «Очі… Дакар», він повільно повернув промінь ліхтарика по кімнаті і гадав, як він дозволив себе зловити. З висоти свого зростання він міг бачити відкриті клітини та порожні ємності за прилавком травника. Зеленоліць-жаб'яче око, мабуть, мало неприємний маленький м'яч перед від'їздом у Дакар та вбивством поліцейського на виході. Але чому він, супер-сищик Нік Картер, не знав про цю біганину і метушні раніше? Він вилаяв себе, ставлячи питання, і відразу зрозумів, що тільки шукав мешканців, перш ніж піднятися нагору. І очі, мабуть, пішли досить давно, щоб істоти заспокоїлися. Чи досить швидко, щоб вони ще не були вільні?


Промінь спалаху лизнув підлогу під його ногами. Змія плюнула йому у відповідь. Його крихітне тільце сіпалося, ніби готуючись до стрибка, і злісний плювок відкривався і закривався від повітря, що згущується.


Раптом на дерев'яному сидінні під ногами Ніка з'явився червоний диявол і приголомшено кинувся до нього. На цей раз нічого не залишалося, як спробувати вбити істоту. Нік підняв ліву ногу і дозволив смерті ковзнути під нею. Червоний диявол стрімко поповз до правої ноги, і Нік блискавичним рухом опустив вільну ногу, що збило б з пантелику будь-якого кмітливого людини. Але червоний павук був людиною. Якийсь інстинкт змусив його вискочити з ступні, що опускається, і сковзати по зовнішній стороні правої штанини. Нога Ніка марно опустилася на дерев'яне сидіння, і тварюка зачепилась за тканину його штанів. Він раптово і різко замахав ногою, ніби починав футбольний матч, але все ще чіплявся за його праву штанину. Нік відсунув ногу далеко назад, за край стільця, так що тварюка чіплялася за тканину, відокремлену від вразливої плоті Ніка на дюйм. Він відчув, як вона доповзла до коліна, де тканина була щільнішою, і тільки її товщина відокремлювала його від смерті.


Якби він спробував вразити його, воно вкусило б зі смертельною жорстокістю. Вільгельміна рознесе йому коліно на шматки. Х'юго міг схибити. Повзучий виродок був все ще страшенно живучий і дуже швидкий. Було диво, що він ще не вкусив. Швидше за все, він зараз досить погано почувається. Будь-якої миті він міг впасти і померти.


Це було негаразд. Він щекотав його коліно і поповз угору по стегну. Нік відчув, як на лобі виступив холодний піт. Він тримав нижню частину свого тіла нерухомо і розслаблено, як його навчили заняття йогою, і повільно й обережно поліз у кишеню куртки за єдиною іншою зброєю, яка в нього була.


Він безшумно витяг його і притиснув до невеликої, але жахливої тяжкості, яка лягла на його верхню ногу. Його великий палець лівої руки різко клацнув по крихітному гофрованому колесу, і різке полум'я запальнички врізалося йому в стегно. Але спочатку він вкусив червоно-коричневого вбивцю, який чіплявся за нього, як демон-коханець, і чудовисько страшенно смикнулося, коли блискуча спина та пухнасті ноги спалахнули. Вбиваюче полум'я показало, як непристойність, що зморщується, судорожно відбивається, ставала чорною, червоні іскри виблискували біля основи її коротких волосків. Він упав на підлогу, обвуглену кулю з вісьмома голими ногами, що світилися. Його світло згасло.


Нік погасив невеликий вогонь на штанині штанів і змусив себе не відчувати пекучого болю і не дихати їдким повітрям. Він провів по підлозі променем ліхтарика. Десять маленьких, дев'ять маленьких, вісім маленьких павукових дияволів, сім маленьких, шість маленьких, п'ять маленьких гадюк-убивць, чотири маленькі, три маленькі, два маленькі скорпіони, одна мертва зелена ящірка. Вони поникли, як вмирає листя в промені його ліхтарика. Нарешті припинилися бігаючі, тремтячі, ковзні звуки.


Він зачекав ще секунд двадцять або близько того, перш ніж спуститися зі свого місця в море мертвих і зім'ятих тварин. Хтось повільно йшов вулицею ззовні. Коли він дослухався, кроки зупинилися. Зупинився, повернувся і знову зупинився прямо за вікном. Він міг бачити, як напівтемрява кімнати злегка згустилася, коли фігура затулила більшу частину слабкого світла, що проникало через вікно купи мотлоху з вулиці. Це був один із людей Ейба, і його ніс майже притиснувся до шибки. «Без сумніву, шукає мерехтливе світло, – подумав Нік. Що ж, він цього не побачить.


Нік низько пригнувся і поповз по хлюпаючій підлозі під рівнем вікна. Коли він очистив її і досяг неглибокої частини кімнати за вхідними дверима, він випростався і бочком пройшов у дальній кінець кімнати, не зводячи очей з вікна і намагаючись не помічати звуки, що лунають з-під його ніг. Ніхто зовні не міг їх почути, але для нього вони звучали як тіла, що розбивалися по боках.


Він зупинився біля завішених дверей і дивився, як чоловік Ейба повернувся і пішов далі. На той час легкі Ніка почали відчуватися як надмірно розтягнуті повітряні кулі, яке вуха чули спів далекого прибою. Йому доведеться вибратися назовні - або до відкритого вікна - поспіхом. Він вибрав останнє, коли розсунув фіранку і відчинив внутрішні двері; невідомо, що він може зустріти у провулку.


Сходи, як завжди, рипнули, коли він підбіг до сходового майданчика і кинувся в кімнату старого. Мертві очі, здавалося, дивилися на нього з гострою ворожістю та несхваленням. Нік впав на коліна біля прочиненого вікна і вдихнув прохолодне нічне повітря. Коли його дихання стало нормальним, він підняв вікно до упору, а потім пройшов до іншої кімнати, щоб відкрити віконниці та вікна зі віконницями. Будь-кому, хто дивиться, це здасться цілком нормальним, якщо чоловік прокинеться посеред ночі в задушливій кімнаті. Свіжий протяг пронісся сходовим майданчиком нагорі. Йому хотілося відчинити задні двері, щоб бути впевненим, що смертельні пари П'єра розсіялися б до того часу, коли люди Ейба вирішили дослідити це місце, але це було надто ризиковано. При найменшій перерві П'єр матиме достатньо часу, щоб тихо піти біля вікна. Йому самому, мабуть, доведеться зробити те саме, і зробити це зараз.


Двоє сторожів Ейба на Авеніді Незалежності стояли разом та радилися. Потім один пішов і приєднався до третьої для ще однієї короткої розмови. Нік подумав, а чи повинні чоловіки ззаду вчинити так само. Вони обов'язково повинні періодично перевіряти одне одного.


Бідолашний закривавлений виродок у провулку. Перший його погляд і вони врізалися в будинок. Йому доведеться якось їх затримати, хоч би на кілька хвилин.


Нік наповнив легені повітрям і побіг униз у затхлий нижній поверх. Він обережно відчинив задні двері і визирнув у вузьку щілину, перш ніж вийти. Ніч була тиха. Його очі та почуття підказали йому, що він був єдиною живою істотою у провулку. Потім він відчинив двері навстіж.


Стражник Ейба лежав там, де його знайшов Нік. Його кров тепер швидко висихала на вітрі. Другий з них зник, але Нік чув, як дві пари тихих кроків зустрічаються і зупиняються. Це створювало враження, що спостерігач номер один звіряється із спостерігачем номер два; номер два перетворився на номер три; номер три підійшов до номера чотири; номер чотири шукатиме номер п'ять і не знайде його; номер чотири свистить номер три, і разом вони знайдуть Картера з трьома тілами і повним ротом пояснень. Таке скрутне становище викликає незручність для спеціального представника уряду, яке вже глибоко загрузло в ньянгах та їхніх російських друзів. Очі Ніка ковзали по дахах, поки він піднімав громіздке тіло. Може бути. Так, він міг би це зробити, якби йому довелося. І йому майже напевно доведеться - навряд чи він зможе пройти повз двох живих людей, попереджених про небезпеку.


Він потягнув громіздку постать по провулку і через відкритий дверний отвір, обережно поставивши її прямо за дверима. Зачинивши двері, він знову почув кроки. Цього разу їхня була лише одна пара, і вони наближалися. Затамувавши подих від затяжних смертельних пар П'єра, Нік поспішно замкнув двері і кількома легкими стрибками піднявся сходами. З вигідної позиції в кімнаті старого, біля вікна, але прихованого зовні, він глянув униз на провулок і побачив, як чоловік Ейба повільно підійшов до задніх дверей і проминув їх. Через кілька секунд він зник з поля зору, його м'які кроки стихли, зупинилися, а потім знову стали голоснішими. Він зупинився десь біля вікна, і Нік почув, як він тихенько свиснув. Він знову пішов далі, цього разу нерішуче, наче вдивлявся у тінь. Якби він придивився до правильної тіні, то обов'язково побачив би кров.


Але він знову пройшов повз двері і повторив тихий свист. Нік ризикнув швидко подивитися, щоб побачити, як він досяг кінця провулка і просто стоїть там, дивлячись навколо, як заблукала вівця. Не чекаючи, поки він схаменеться, Нік заліз на високе підвіконня і стрімко підстрибнув до зовнішньої перемички. Звідти до даху залишалося всього фут або біля того, що знизу виглядало плоским і, мабуть, - як він сподівався - цементним або заасфальтованим. Він піднявся вгору, упираючись ногами у віконну раму, а руками тягнувшись від перемички до краю даху. За мить він схопився за край і підтягнувся до нього. Він був заасфальтований. Нею могла пройти череда слонів, і їх не почули. Він низько сів на ньому і глянув через край. На мить провулок був порожній, але поки він дивився, до невмілого спостерігача Ейба приєднався другий чоловік і


вони двоє обережно пішли по провулку з перебільшеною обережністю людей, які йшли яйцями динозаврів. Нік залишив їх на їхніх жахливих пошуках і безшумно рушив зі свого даху до сусіднього. Звідти він міг бачити, що один із спостерігачів Ейба все ще був попереду, але другий рухався довкола, щоб зайняти місце того, хто приєднався до четвертого у пошуках свого приятеля. «І вони були страшенно марні, - з огидою подумав Нік.


Але, мабуть, вони не були навчені цьому. Злочини Абімако до останніх місяців ніколи не були чимось більшим, ніж прості крадіжки та випадкові сварки. Крім того, всі найкращі люди Ейба були зайняті полюванням на бомбометачі та вбивць.


Його просування по дахах було таким же безшумним і непомітним, він йшов, як гладкий чорний кіт, що виходить уночі по черепиці. Він так само тихо спустився наприкінці кварталу і перейшов вулицю, ховаючись від поліцейських на авеню. Після цього він швидко повернувся до будинку Ліз, знову повільно та обережно наближаючись до нього.


Він сподівався, що Ліз усе ще спить.


Все ще потайний, як чорна кішка, він увійшов у вікно.


Ліз не було у ліжку.


Він знайшов її у вітальні, що потягує холодне пиво і дивиться в журнал.


"Тебе не було всього кілька годин", - сказала вона. «Я прокинулася, мені хотілося пити, і я сумувала за тобою. Випий пляшку. Ти теж виглядаєш спраглим».


Не кажучи жодного слова, він узяв пивну пляшку і зняв кришку.


«Що, чорт забирай, ти робив, - запитала Ліз, намагаючись зобразити не стільки цікаву, скільки ввічливу зацікавленість, - щоб пропалити дірку у своїх штанах?»


"Готувався до Дакара", - сказав він. .


Безмовний відвідувач


Готель "Сенегал" у Дакарі був усім, про що говорив Руфус Макомбе, і навіть більше. Тим більше, що тільки-но Нік добрався до своєї кімнати після стрімкого ранкового польоту з Абімако, він почав запитувати, чи не перестаралися вони. Він також подумав над коротким списком людей, які знали, що він зупиниться в Сенегалі, і подумав, чи не слід йому підкоритися своєму початковому пориву зареєструватися в «Маджестик» під одним зі своїх численних творчих псевдонімів.


Він думав про все це в серії одночасних спалахів, поки коридорний, що несе свою єдину сумку, замкнув за собою двері, впустив сумку і сказав майже так само музично, як Стоунволл: «Підніміть руки, білий янки, і робіть не звучати. Ти помреш миттєво, якщо закричиш.


Нік повільно повернувся з напівпіднятими руками і побачив мускулисту темну постать і довгоносий пістолет із громіздким глушником. Громіздкий чи ні, він знав, що це був тип, здатний заглушити різкі постріли достатньою мірою, щоб дозволити їм пройти непоміченими в цьому жвавому, хромованому палаці на найгучнішій вулиці Дакара.


"Ти дурень!" - прошипів Нік. "Ти віроломний сліпий дурень!" Його руки впали з боків. "Хіба ти навіть не знаєш, на кого працюєш?" Рушниця майже непомітно здригнулася, і Нік скористався своєю мерехтливою перевагою. «Скажи мені слова, які були узгоджені, або ти помреш, як повзучий щур». Рідкі очі затуманилися від подиву, але пістолет невблаганно вказував на Ніка.


«Немає слів…» - почав здоровяк. Нік перервав його вигуком, що розлетівся по всій кімнаті.


"Немає слів! Ти, неосвічена мавпо! Так багато ти знаєш про наші дії тут? Тьху! Негайно прибери цю безглузду рушницю, інакше ти постраждаєш за свій ідіотизм. Справа не зазнає таких негідників, як ти. Ти розумієш свої накази, свиня? "


Пістолет нерішуче опустився, і Нік підстрибнув. Його жилаві руки схопили і миттєво викрутили зброю. Пістолет вислизнув із його правої руки, і він легко вдарив їм по скроні здорової людини. Хлопець похитнувся і впав. Нік відсмикнув ногу і вдарив обтяженою п'ятою по одній тремтливої кінцівки. Він потрапив у гомілку там, де мав намір, і великий коридорний з криком упав.


"Тепер", - погрозливо сказав Картер. «Можливо, ви зрозумієте, що не жартуєте зі своїм начальством. Припиніть скиглити і негайно скажіть мені, хто змусив вас зробити цей немислимий промах. Хіба вам не говорили, що білий американець вжив заходів, щоб перевірити Маджестик? І що я прийшли зі штабу, щоб дізнатися, куди він іде і кого бачить? Сядьте і поговоріть зі мною, як вас навчали. Як я сподіваюся, вас навчили».


Здоров'як застогнав і ледве сів.


«Я подумав – мені сказали – хто ти?» - пробурмотів він.


"Я питаю, ти відповідаєш!" - гаркнув Нік. "Які були ваші накази і хто їх вам дав, що ви не знали, хто я насправді?"


"Ласло, Ласло!"


– серйозно сказав чоловік. «Він сказав, що сюди може прийти американець Картер, а я мушу…», - він затнувся, його слова ковзнули по плечу Ніка і відсунулися з видимим зусиллям. Нік швидко озирнувся і водночас стрибнув.


Літаюча фігура, що вилетіла з дверного отвору ванної, промчала повз Ніка на кілька дюймів і врізалася у великого коридорного. Два великі м'язисті тіла розтяглися на підлозі, і перше непристойно вилаялося. Другий випростався, стрибнувши, і зіткнувся з Ніком, пригнувшись, з піднятою дивною зброєю. Нік вискочив із зони досяжності та наставив пістолет коридорного.


"Назад!" він замовив. «Підніміть руки, або я вистрілю».


Чоловік кинувся на нього. Нік м'яко вилаявся і прицілився у вигнуте плече, яке саме по собі було однією з великих знарядь, починаючи від напруженої шиї і кінчаючи гострим кінцем дивної зброї в масивній руці.


Пістолет марно клацнув.


Нік знову вилаявся і злісно шпурнув його через кімнату, коли він обернувся боком і дозволив чоловікові наблизитися до нього. Його тіло злегка нахилилося вперед, його руки зі сталі та батогів були витягнуті, щоб штовхати і тягнути серію швидких рухів, настільки плавно скоординованих, що вони здавались одним цілим. Дерев'яне ударне лезо плоскої палиці, яке використовувалося як твердий край руки в карате, злітало вперед і вниз. Нік дозволив їй підлетіти до нього, потім обернувся, схопив опуклу руку, яка тримала ключку, і повернув її вниз, як ручку насоса. Ліва рука і нога відчайдушно бовталися в повітрі. Нік завершив поворот, і чоловік перекинувся на підлогу, наче колесо зірвалося з осі і шалено котилося. Чоловік видав звук, схожий на розкол кавуна. Нік підняв палицю у формі меча і шпурнув її слідом за пістолетом. У цьому бою він вважав за краще використовувати руки. І ноги. Він люто штовхнув ногою в пах. Чоловік застогнав, як відрижка, і судорожно сіпнувся, підтягуючи ноги і хапаючись за себе, як гусениця, що повертається в ниючий клубок.


Нік краєм ока помітив рух біля дверей спальні. Його перший нападник болісно піднявся на одне коліно і витяг ножа з-під куртки своєї вільної форми. Нік побачив, як рука відступила і рушила вперед, перш ніж він рушив, а потім рушив, як змащена блискавка. Ніж із шипінням прошипів повз його вухо і встромився тонким лезом у тверду деревину дверцят шафи. Нік схопився зі свого низького присіду, витяг ножа з дерева і одним плавним рухом кинув його назад по власнику. Вона зачепила вбивцю-офіціанта, коли він з болем пробирався до дверей, коли він потягнувся до дверної ручки. Його підняте підборіддя зробило його товсту шию легкою і непереборною мішенню. Він страшенно хрипнув горлом і впав на підлогу, схопившись за горло і гикнувши.


Другий чоловік повільно розвертався біля ніг Ніка. Нік, уникаючи простягнутих чіпких рук чоловіка, витяг Х'юго з тонких піхов.


Х'юго був оманливо маленьким італійським стилетом, який ховав смертоносне лезо льодоруба в тонкій кістяній рукоятці, поки його не випустили клацанням пальця по крихітному перемикачу. Потім Х'юго зайняв бойову позицію, і боротьба за Х'юго була вбивчою. Якщо, звичайно, Х'юго не досяг успіху шляхом м'якого переконання замість того, щоб завдати миттєвої смерті.


Нік клацнув маленьким спусковим гачком, і Хьюго вискочив з укриття, як змія, що висунула язик.


А тепер сядь, заклавши руки за спину. Давай! Рушайся!»


Чоловік повільно сів, видаючи тихі кректання і шукаючи очима зброю. Коли він побачив пістолет і його подібну мечу палицю в дальньому кінці кімнати, поза досяжністю, він втратив до них інтерес і з надією уп'явся на ноги Ніка, його плечі рефлекторно стиснулися, ніби його руки свербіли, щоб дістатися свого викрадача.


Сірі очі Ніка були холодні і жорстокі, коли вони дивилися на бранця зверху вниз.


"Тепер ти скажеш мені, де ти отримуєш замовлення", - тихо сказав він французькою. «Ти не втечеш звідси, поки не скажеш. Розумієш?


Темна голова кивнула, але на м'ясистих губах з'явилася зневажлива усмішка.


«Я так не думаю, – сказав Нік. Він підійшов до дверей спальні і замкнув її, не зводячи очей з безмовної фігури зі схрещеними ногами. «Нікого не впускатимуть або виходитимуть з цієї кімнати, поки я не закінчу з вами. І я не закінчу з вами, поки ви не скажете мені те, що хочу знати». Він повернувся до своєї жертви і подивився на неї, задумливо смикаючи точку Хьюго, що звужується. "Це може бути боляче". Він чекав. Чоловік нічого не сказав. "Хто вас послав?" – різко сказав Нік. «Почни з цього і почни зараз. Або я почну».


Чоловік рішуче похитав головою.


"Добре, почни говорити".


Чоловік знову похитав головою. М'язи на обличчі Ніка напружилися. Killmaster або


ні, йому не подобалося те, що він збирався робити.


«Тоді вставай і повернися обличчям до стіни», - пролунав крижаний голос Ніка, і його рота стиснулися в жорстокій, рішучій лінії.


Чоловік озирнувся на Ніка і повільно піднявся на ноги, великий бик із глибокими незграбними татуюваннями на щоках.


«Або повернися, або говори», - хльоснув його Нік.


Чоловік відкрив рота, але не повернувся і не заговорив. Натомість він злегка нахилився вперед і закинув голову, вказуючи в рот, як дитина, що хвалиться недавно видаленим зубом.


Бракувало не зуба. То була його мова.


Очі Ніка мимоволі розширилися, коли він глянув.


Неповний рот зімкнувся, а татуйоване обличчя набрало наполовину злякане, наполовину презирливе.


«Хто це зробив – люди, на яких ви працюєте?» Питання принаймні викликало певну реакцію.


Голова енергійно погойдувалася з боку на бік.


"Хто тоді?" Мова була відрізана багато років тому; мабуть, це зробили його власні люди. "Ваші одноплемінники?" Негативне похитування головою. "Суперник? Чаклун?" Ще два вирішальні струси. "Білий чоловік?" Рішучий, багаторазовий кивок та оголення зубів. "Португальська?" Знову кивок. "Французька?" Ще один кивок. "Бельгійський?" Кивок. Нік подумки підняв брову, хоча його обличчя було кам'яним. Що це було – варіація на тему «всі білі-чоловіки-одні й ті самі»? "Американець?" Рішучий ківок. "Російська?" Напівківок, що зупинився на середині. "Китайська?" Тремтливий рух, що киває, перекочується, супроводжується замішанням в очах і стурбованим похмурим поглядом. "Англійська?" Кивок, що завершився підборіддям на грудях і опущеними очима. Чоловік без мови знав, що він обдурив. "Нещодавно?" Жодної реакції. "Давним давно?" Жодної реакції.


Нік без задоволення оглянув свою жертву. Він і Х'юго, мабуть, змогли б випитати щось у цієї людини ще до кінця дня. Укол тут, кивок там, укол шпилькою зараз і потім рукостискання, і зрештою з'явиться якась відповідь. Але чи варто витрачене на цей час? Сумнівно. І не було жодної гарантії, що його залишать незайманим стільки, скільки йому потрібно.


"Заведіть руки за спину і тримайте їх там", - наказав він. "Так то краще." Нік вивчав його. Чоловік легко носив свій європейський костюм, ніби йому було в ньому незручно. І він носив свої непридатні туфлі, наче вони були знаряддями тортур. Він був чимось незвичайним для африканського міста. Проте…


"Ви можете писати, чи не так?" Х'юго похитнувся.


Чоловік тріумфально похитав головою. Х'юго кинувся йому в обличчя зі злою швидкістю і легенько прикусив м'ясисту частину лівої щоки. Він ахнув і мимохіть зробив крок назад.


"Ви можете писати, чи не так?" Х'юго жадібно прикусив іншу щоку і з неймовірною швидкістю пішов.


Голова люто тряслася. Здивування та біль змінили зневагу на обличчі чоловіка, і з його горла вирвалися тихі хникання.


«Покажи мені свої руки. Повільно. Принеси їх із-за спини. Спочатку з одного боку, потім переверни».


Руки повільно і - здавалося - благаюче потяглися до Ніку.


Це були вкриті шрамами і мозолисті руки людини, що працювала в землі, на столярній лавці і, можливо, з цеглою. Жодні мозолі не мали жодного відношення до того, щоб тримати олівець або штовхати ручку. Нік тихо зітхнув про себе. Це не було переконливим доказом, але чоловік, певно, говорив правду.


"Добре тоді. Є лише один спосіб відповісти мені, і ти збираєшся це зробити. Пам'ятай, я озброєний не лише ножем. І я не самотній, як ти думаєш».


Кров текла по смаглявому обличчі з двох маленьких отворів, і два насторожені очі невпевнено дивилися на Ніка.


"Ти збираєшся відвести мене до людей, які послали тебе сюди", - сказав Нік. І якщо ти зробиш це, не намагаючись дати мені чайові, ти можеш навіть пережити зустріч. А можливо і ні. Ходімо. Але насамперед ти можеш забрати свого приятеля та покласти його у шафу. Поспішай, друг. У мене немає всього дня”.


Хьюго розсік повітря, нетерпляче погойдуючись.


Чоловік залишився на місці. Тепер він зіщулився і хитав головою без найменшого натяку на зарозумілість чи зневагу, і жалюгідні булькаючі звуки виривалися з його горла.


"Ворушайся." Голос Ніка був холодний, як сталь Хьюго; і Х'юго говорив так само. Лезо блискавки розсікло одне велике м'ясисте вухо і граційно зісковзнуло з нижньої частини підборіддя.


Жертва Ніка загарчала і позадкувала, хитаючи головою, як лев від болю. Здавалося, він намагався скласти слова.


"Що це?" - Запитав Нік. "Ви хочете, щоб хтось поговорив за вас?"


Голова дико хитнулася, і


Його губи відсунулися, щоб показати зуби та ясна.


"Тоді рухайся!" Нік постукав.


Хлопець рухався зі швидкістю розпачу та вдарив зі сліпою силою жаху. Його руки рвали руку Ніка з ножем, і звуки, які він видавав, були звуками тварини, яка бореться за своє життя. Нік дозволив своїй хватці бути міцнішим, потім розвернувся на подушечках ніг і жбурнув чоловіка через плече на підлогу.


"Вставай!" він терся. "У тебе є останній шанс зробити те, що я тобі кажу, інакше ти закінчиш".


Чоловік скочив на ноги і стояв, важко дихаючи. Потім він знову стрибнув, схопившись за ножа і схопившись, як божевільний. Нік різко підняв коліно і підтягнув його до промежини німого. Його відвідувач видав жахливий звук, що задихався, але продовжував дряпати Ніка. Одна велика рука спробувала опустити руку з ножем, а інша вдарила Ніка в обличчя.


Нік знову скинув його.


"Ти дурень!" - сказав він майже благаюче. «Відведи мене, куди я хочу піти – чи я уб'ю тебе».


Чоловік присів і стрибнув. Х'юго зустрів його в повітрі і поринув у його серце.


Тіло все ще боролося за вже втрачене життя, коли Нік відірвав від себе сіпалися руки і дозволив мертвому впасти на підлогу.


Тоді Нік рушив стрімко, з гіркотою думаючи про небезпеку життя в готелі і про те, як йому завжди вдавалося захаращувати свою кімнату мертвими, вмираючими або відвідувачами, що тікають. Він затяг нерухомого безмовного чоловіка у ванну. Посильний був на півдорозі через підлогу, коли його двері затремтіли від важкого стуку. Він кинув чоловіка на свого товариша у ванній і зірвав із себе піджак та краватку. Діставшись до дверей спальні, він узяв сумку, кинув її на ліжко і відчинив. Він зірвав сорочку і кинув її на найближчий стілець. Його ноги плавно рухалися по подряпинах на килимі, а рука вже була на дверній ручці до того моменту, коли пролунав другий стукіт. Інша його рука була готова до всього, що відбувалося ззовні.


Він прочинив двері на кілька дюймів і клацнув: Хто це?


Інший коридорний стояв зовні, його рука все ще була піднята для стукоту.


«Сер, вибачте мені», - сказав улесливий голос. "Носильник Амос - можу я поговорити з ним?"


«У будь-що, поговори з ним, - відрізав Нік, - але не турбуй мене про це. Якщо ти маєш на увазі того хлопця, який приніс мою сумку, він пішов якийсь час тому. А тепер, якщо ти не проти…» Він глянув униз на його оголені груди і спробував виглядати так, ніби його потривожили під час перевдягання. Погляд чоловіка ковзнув угору по руці, яка вільно тримала одвірок, і зупинився на внутрішній стороні правого ліктя Ніка. Його погляд чіплявся за маленьке синє татуювання у формі сокири, яка була частиною Ніка з того часу, як він приєднався до AX кілька років тому.


"Є щось ще?" - спитав Нік нетерпляче, але ввічливо.


«О! Ви впевнені, що він пішов, сер? Він потрібний для ... »


«Звичайно, певен! Думаєш, я його ховаю?


Посильний запобігливо розсміявся. "Мені дуже шкода, сер; звичайно, ні, сер". Він зазирнув у кімнату за простягнутою рукою Ніка, потім відступив і кивнув головою. «Вибачте, що вас потурбував, сер».


Нік зачинив двері і тихо замкнув її на подвійний замок.


Телефон задзвонив. Він підібрав його і роздратовано відповів.


«Я говорю, ми сьогодні уразливі», - сказав йому у вухо веселий голос. "Які новини?"


"Що може бути нове?" - відрізав він у відповідь. «Заради бога, я щойно приїхав! Що ти дзвониш?


"Про зустріч". Голос здавався скривдженим. "Це увімкнено?"


"Звичайно, йде. У штаб-квартирі, і не запізнюйся. Насправді, будь там раніше, якщо зможеш. Я хочу поговорити з тобою, перш ніж інші дійдуть до цього. І для luvva Pete, будь на висоті з цими хвилинами, Гаразд? "


"Так, сер", - твердо сказав голос. «Чи можу я нагадати вам, що немає необхідності нагадувати, сер». Абонент різко поклав слухавку.


Нік поклав трубку з усмішкою і підійшов до вікна, щоб помилуватися – і оцінити вигляд.


Його кімната була на сьомому поверсі. Ранковий рух під ним галасливий. На гладкій стіні ніде не було виступів. Вікна були досить далеко один від одного, щоб відвідування сусідньої кімнати було небезпечним, якщо не неможливим. Про всяк випадок він клацнув їх і зачинив віконниці.


Відвідувачі чекали його на підлозі у ванній кімнаті.


У коридорному тілі виявився один цікавий предмет: здорова пачка сенегальських грошей. Нік швидко порахував і вирішив, що це варте добрих трьох місяців чесної роботи або, можливо, кількох хвилин чогось більш вражаючого - наприклад, убити шпигуна.


Інший чоловік був іншим.


Його верхня частина тіла була вкрита шрамами та слідами татуювань.


схожі на ті, що на його обличчі, за винятком того, що вони були більшими і випирали назовні червоподібними гребенями. Деякий бруд або барвник були втерті в рани, поки вони були необробленими, і за кілька років до цього були запечатані під шрамами, що гояться. Нік знав, що це племінний звичай. Здійснюється обрядом – але де саме? Знаки були йому чужі.


Те саме було і з сушеним коренем у мішечку, який бовтався на шнурі на шиї людини. Він був роздвоєний, як корінь мандрагори, і коли він затис його між пальцями, від нього виходив дивний запах. Але він був меншим за типову мандрагори і мав сірувато-блакитний колір. А запах? Нік згадав: у брудній кімнаті над лавкою травника – кров, алкоголь та… героїн. Героїн! От і все. Але це було зовсім інше. Це був досить дієвий наркотик та дуже потужне заклинання.


На той час, коли пролунав другий стукіт у двері, Нік вимився, переодягся і пошкодував, що випив у літаку більше, ніж кави. Але це виглядало, як ще один день, коли він пропустить сніданок.


Він відкрив двері зі своєю звичайною обережністю, почувши незвичайний стукіт, який говорив - хоча дзвонив цього не усвідомлював - «Ліззі Борден взяла сокиру ...» і дивився на свого відвідувача.


"Так? Що це?" – відрізав він.


Його новий відвідувач кинув погляд у коридор і швидко підняв куточок гарної гумової маски, яку він носив.


«Це я, Хакім Огидний», - прошипів він. "З новою партією приємних фотографій".


Нік усміхнувся і впустив його.


"У мене для вас брудна робота", - сказав він і замкнув двері.


Їм знадобилося лише кілька хвилин, щоб скласти свої плани. Хакім зареєструвався у сусідній кімнаті і під покровом ночі переносив до неї тіла, а потім перевіряв. Посол Картер залишиться в Сенегалі стільки, скільки йому буде зручно, а потім нібито вилетить до Абімака.


Хакім вивчав тіла. З його схожою на плоть маскою, натягнутою на маківку, він більше був схожий на кошмар, ніж будь-коли.


"Корінь і сліди ..." - задумливо пробурмотів він. «Разом вони мешкають лише в одному місці – у горбистій місцевості на північ від Абімако. Може, ми туди підемо?


«Безперечно, - сказав Нік. «Коли ти розповіси мені про це більше. І коли я закінчу у Дакарі».


"І що буде колись?" Гарне око Хакіма запитало його.


«Коли я побачив, що стрибає у Hop Club і що такого високого у «світському житті» на Кіліманджаро».


Стрибок, стрибок та спуск.


Перед тим, як піти, Нік прикріпив додатковий замок до дверей своєї спальні, такий, який фахівці AXE гарантували, витримуючи все, крім тарана. Він розкрив її секрет Хакіму, який міг приходити і йти, коли хотів, і все ж таки не залишати кімнату і її жахливий вміст без нагляду.


Послам доводилося дуже обережно ставитись до того, що вони залишали валятися у своїх готельних номерах.


Хакім мав певні приготування, і Нік продовжив свій шлях, не ставлячи зайвих питань. Однак він не міг позбутися думки, що косоокий єгиптянин зовсім не стурбований проблемами, пов'язаними з тактовним звільненням від трупів. Насправді задоволення, з яким він підійшов до свого завдання, було майже огидним.


«Ти не можеш зробити це наодинці», - сказав Нік. "Залиш їх, поки я не повернуся з ..."


«Не має значення, не має значення», - перебив Хакім. «Ви виконуєте свою частину роботи, а я займуся своєю. Можу запевнити вас, що я впораюсь із цим до вашого задоволення. І до мого власного». І він справді потер руки і захихотів із лиходійськими веселощами.


"Корнбол", - сказав Нік і взявся за разючі зміни у своїй зовнішності.


Хакім надихнув його. Коли Нік покинув готель «Сенегал» так ненав'язливо, як тільки він (і, мабуть, Хакім) знав, як, він уже зробив незграбний крок, який виглядав повільним і недбалим, але швидко покривав землю. До того часу, як він пройшов два квартали, він був упевнений, що ніхто не слідкує за ним і, можливо, не впізнає його, оскільки видатний дипломат прибув до Дакара у серйозних офіційних справах. Він побачив себе у вітрині магазину і мало не заткнув рота. Чудово! Але давай не перестарайся, Картер, інакше тебе заарештують за підозрою в чомусь неймовірному.


Він був не більше зловісним, ніж людина з приємно потворним обличчям і злегка накульгуючи, коли він робив першу частину своїх покупок, а потім реєструвався в готелі «Маджестик» під незрозумілим польським ім'ям. У той момент, коли він це зробив, він відчув себе комфортніше. Цей бізнес, пов'язаний зі своїм ім'ям, прив'язаним до власної особи, коли він був зайнятий важкою роботою, був тим, що він не дбав з перших днів його роботи в УСС. Це було більше питання безпеки, ніж особистого сейфа робота не могла не страждати, коли тебе дуже легко впізнавали.


Інші покупки відібрали у нього значно більше часу та грошей, хоча його покупки були дуже невеликими. Він сховав їх на собі, потім купив карту вулиць і здійснив поїздку різними районами міста на випадок, якщо раптом виявиться, що він біжить по незнайомій алеї, яку переслідують поліцейські або вбивці. Миттєво він виявився не в тому кінці глухого кута.


До кінця дня у Хмелевому клубі почалися стрибки. Нік знав це, тому що під час екскурсії він пройшов повз нього і довколишніми вулицями і прочитав табличку з написом: «OPEN 5 TIL ?????»


З погляду розваг, це був не зовсім клуб. Худорлявий піаніст з величезними розширеними очима витріщався з важким умінням, яке могло б звучати чудово, якби піаніно не було мертвим і не ексгумовано після довгого зберігання. До того ж, це не був клуб зі швейцаром в уніформі або членами, які сплачували внески - майже всі його клієнти здавалися членами одного занедбаного братства.


У клубі подавалися закуски, вечері та кава, прохолодні напої та бутерброди, морозиво та алкоголь. Загалом це було досить жахливе та дуже популярне місце.


Піаніно застогнало, а Нік зупинився в дверях і озирнувся. Його обличчя було найвідразливішим, а його скритність - найогиднішим. Будь-який розсудливий вибивала його тут же викинув би. Але єдиний хлопець, який, здавалося, вважався вибивалою, дивився на нього без зайвої цікавості. Ні мажордома, ні господині не було, щоби проводити його до столика, і касир-чоловік дав зрозуміти, що не його робота - грати у супроводі лохів. Схудлі офіціанти стійко ігнорував його.


Нік знайшов для себе невеликий столик, один біля дверей, з якого йому добре було видно всю кімнату. Це був двомісний столик, присунутий до стіни і досить далеко від найближчого столу, щоб дозволити парі спокійно поговорити, якщо вони хочуть усамітнення.


Але більшість пар мало розмовляли. Більшість із них навіть не були парами. Жінок за столиками було менше, ніж чоловіків, і навряд чи можна було вигідно торгуватись за всяку ціну. Тільки один або два з них виглядали інакше, ніж волоцюги. Відштовхували не так їх риси обличчя, як густий, погано нанесений макіяж і поплутана неохайність волосся та одягу. Принаймні половина людей носила темні окуляри навіть за поганого освітлення нелюбого клубу. Схоже, що не багато хто з них багато пив. Один чоловік співав і кричав про себе за чашкою кави, а кілька інших, здавалося, потягували те саме, тільки тихіше. Звичайно, було ще рано розпочинати дію, але, схоже, ця група не жадала дій. Одна група жваво розмовляла та жестикулювала, а решта просто сиділи та смикалися.


«Господи Всемогутній, – подумав Нік, намагаючись схопити офіціанта. Якби Ейба Джефферсон мав таке місце під носом в Абімако, він би закрив його за три секунди, інакше на ньому сидів би його власний чоловік. Це наводило на думку, що, можливо, глава Дакара теж.


Офіціанти продовжували його ігнорувати, але чомусь Нік почав відчувати, що його помітили. Хтось безперечно уважно дивився на нього з напіввідчинених службових дверей ззаду. Він витяг з кишені складаний ніж і щось зробив з ним. Лезо клацнуло так різко, що людина через два столи підстрибнула і зіщулилася. Нік уважно колупав нігті. Це не було однією з його улюблених звичок, але це дало можливість продемонструвати якесь незначне обладнання.


Нарешті худий офіціант у білій сукні, що розвівається, обдарував його поглядом.


"Скотч", - прогарчав Нік.


Офіціант скривив губу. «Бренді та джин».


"Дякую за пропозицію, але я сказав скотч".


«Тільки бренді та джин».


«Добре, чорт забирай. Бренді та джин».


Офіціант обдарував його поглядом, на якому спеціалізуються офіціанти, і попрямував до маленького бару напроти піаніно. Він повернувся з двома чарками. Один бренді, один джин.


"Мені змішати це?" - нахабно сказав він.


"Я змішаю", - прогарчав Нік. І скажи менеджеру, що я хочу його бачити. Бізнес».


Офіціант підняв брову. «Я з'ясую, чи це зручно. Що за бізнес?"


Очі Ніка звузилися, а рота перетворився на тонку тверду лінію.


“Я скажу йому сам. Просто передай його». Злість на його обличчі і крижаний голос не пропали даремно. Чоловік різко обернувся і підійшов до задніх дверей.


Джин був жахливий, але бренді був напрочуд м'яким. Нік випив їх обох, проковтнув джин, як ліки, але затримався над бренді. Він зробив вигляд, що не бачить, як офіціант зупиняється, щоб обмінятися знаком із вибивалкою.


Він послав кудись вибивалу і багатозначно подивився на радієвий циферблат свого годинника. Вибивала – синець в американському костюмі – кивнув і вийшов, щоб доставити повідомлення.


Нік поліз у кишеню за пачкою марокканських сигарет, які він купив раніше вдень, коли внутрішні двері широко відчинилися і щільно зачинилися. Нік сконцентрувався на тому, щоб стриматися, змушуючи себе не повертати голову і не дивитись, і дивувався, наскільки це було для нього політичним подивом.


Підлога поруч з ним затремтіла.


Він дозволив собі підняти очі.


Величезна жіноча плоть зупинилася біля його столу. Вона була одягнена у величезну безформну чорну річ, яка повинна була бути сукнею, тому що це не було нічим іншим, і це був один наздувся жир за іншим від неймовірних кісточок до диних щік. Маленькі поросячі очі дивилися на нього з-під жирних складок обличчя, а величезні сережки спускалися з мочок вух. Білі бабусині оборки на шиї ковбаси та мереживні оборки по краю чорного мішка. На неймовірно витончених пальчиках обох пухких рук блищали кільця. Маленький круглий рота відкрився, і з укриття пролунав звук.


"Я менеджер", - промимрив він. "Що ти зі мною робиш?"


Нік відсунув стілець, але не підвівся. Він поліз у внутрішню кишеню і витягнув футляр для візитних карток.


Ти менеджер? Я не чекав… е-е… жінку. Моя візитівка».


Микання перетворилося на регіт. Величезне тіло тремтіло і гойдалося, як гора під час землетрусу.


«Це не все, чого ти не очікував, чи не так? Що це за карта? Вона схопила його своїми прикрашеними коштовностями пальцями і продовжувала голосно хихикати. У голові у Ніка промайнула сцена з Коні-Айленда, величезна і шалено сміється жінка, яка сиділа у своєму величезному кріслі біля одного з розважальних тунелів, розгойдувалася взад і вперед і вмовляла клієнтів прийти і схвилювати шалене веселощі. божевільні дзеркала і ракетні машини, і речі, що з криком вискакували з павутиння пітьми. Одного разу її забрали чоловіка в білих халатах, і вона померла в психіатричній лікарні.


"А. Сигізмонді!" вона прочитала недовірливо. "Це не ваше ім'я, чи не так? Це не чиєсь ім'я!"


"Можливо, це не так", - визнав Нік. Але я використовую його. Чи є місце, де ми можемо поговорити наодинці?


"Новинки та особливості", - прочитала вона. "Касабланка".


«Заради бога», - промимрив Нік. «Не так голосно. Я прийшов сюди не для того, щоб поговорити з усією клятою кімнатою – тільки з тобою».


Її маленькі очі дивилися йому в обличчя. "Ми поговоримо тут".


"Мені це не подобається", - категорично сказав Нік. "Може, мені краще поговорити безпосередньо з власником".


"Тобі не обов'язково це подобатися", - так само категорично сказала вона. А я власник. Що це за фірмові страви? І навіщо мені про них розповідати?


«Я чув про ваш будинок у Касабланці», - м'яко сказав він. «І мої контакти кажуть мені, що вам може бути цікавим те, що я можу запропонувати. Тобто вони направили мене до Хмелевого клубу, але не до вас на ім'я. Вони обережні. Я сподіваюся, що ви також. Тепер, можливо, ви дозволите мені поговорити із вами без аудієнції».


Вона подивилася на нього зверху вниз, її очі були яскравими та проникливими.


"Великий послав тебе?" пробурмотіла вона.


Він дивився на неї у відповідь, намагаючись виглядати одночасно зрадливим і докоряючим. "Я нічого не знаю про Велике", - сказав він, бажаючи цього. «Мій бізнес – це моя особиста справа. За винятком, звичайно, моїх партнерів в інших країнах».


"Ах, інші країни". Вона витягла стілець, ніби він був зроблений із сірників, і навалилася на нього. Її тіло та стілець одночасно застогнали. «Ви маєте з собою зразки ваших новинок? Вони мають бути досить маленькими, щоб їх могло заховати моє тіло!» Вона голосно засміялася. «Якщо ми збираємось поговорити, ми маємо якось одне одного називати. Я мадам Софія. Софі, як Софі Лорен! Її тіло затремтіло від задоволення. «Але як я можу називати тебе Сигізмонді? Це неможливо!"


"Називай мене як хочеш", - коротко сказав він. "Давайте не витрачатимемо час один одного. Спочатку поверніть мою картку, будь ласка, а потім не рухайтеся, поки я не покажу вам те, що в мене є. Якщо вам це не цікаво, скажіть так, і я піду. Але попереджаю вас, Мадам Софія, коли я піду, я не збираюся, щоб ваші наймані руки втручалися в мої справи.» Вираз його обличчя був сконцентрованою загрозою.


Вона пронизала його своїми яскравими крихітними очима і підштовхнула картку до нього через стіл. Один рукав ковзнув на кілька дюймів нагору по її товстій руці, і він побачив уколи. Принаймні, вона не зватиме копів. "Ти жорсткий", - схвально заржала вона. «Мені подобаються безжальні чоловіки. Ці інші – тьху!» Зневага пробігла її тілом. «У тебе є сила. Покажи мені, що ще маєш». Її тон і погляд були такі суворі.


і неприємним, що вона, здавалося, говорила не про зразки у його кишені.


Він приховав своє відчуття відрази і відвернувся від неї, дивлячись на двох нових клієнтів, які увійшли. Вони були в темних провулках біля причалів або біля вогнища Мау-Мау, вимовляючи жахливі клятви і встромляючи свої пазурі в живі людські начинки; або вони належали до Хмільного клубу і якоїсь іншої організації, що збирає істот, що виродилися, і перетворюючи їх на вбивць.


Нік дивився, як вони знаходять столик у задній частині будинку, перш ніж витягти з його кишені перший пакет. У той же час він помітив, що кілька інших чоловіків вийшли з-за своїх столів і, шкандибаючи, пробиралися через двері за худим піаністом.


Він згорбився і нахилився над столом, прикриваючи пачку від очей, крім неї. Його рука оголила це, але не відпускала. Це був прозорий пластик, наповнений білим порошком, який мав більший попит, і мав вищу ціну, ніж золотий пил, навіть незважаючи на те, що він був розрізаний, нарізаний і напудрений одним бездушним злодієм за іншим. Вона ніколи не дізнається про це, поки не спробує - а він не приніс його сюди, щоб комусь скористатися.


"У мене є ще цього", - промимрив він. "Набагато більше. Пакети більшого розміру, багато хто з них, на мільйони, якби я зміг дістатися американського ринку. Але це зручніше для мене – особливо якщо я можу розвантажити у великій кількості. Зрозумійте, мені не потрібне. Я знаю інші ринки. І я піду до них, якщо тобі це не цікаво”.


"Дай мені відкрити", - видихнула вона.


"Ось?" - прошипів Нік. «Ви, мабуть, збожеволіли. У вас має бути офіс чи підсобне приміщення, яке ми можемо використати».


Мадам Софія перевела погляд із нього на пакет.


"Можливо, ми зможемо", - проворкувала вона. "Можливо. Тобі було що ще показати мені?"


Він витяг згорток з-під її чіпких пальців і поліз під куртку за другим з двох найважливіших предметів, які йому вдалося отримати протягом дня.


Він був більш-менш схожий на трубку і був меншим за його руки, так що сховати його під час подорожі по столу було легко. Він розтиснув перед нею руку, і її великі груди опустилися, щоб зустрітися з ним.


Він почув тихе зітхання, що походить від слонячого тіла.


"Де ти це взяв?" Її товсті, але витончені пальці стискали корінь і непристойно стискали.


Нік знизав плечима. "Яка різниця, чи є у вас застосування?"


Її крихітний рот підібгався. "Від одного не так багато користі".


Нік нетерпляче клацнув язиком. "Один! Я сказав вам, що це зразки. У мене необмежені запаси.


"Це малоймовірно", - скептично сказала мадам Софія. «Я знаю джерело цих речей, і я знаю, що вони ростуть лише за дуже рідкісних умов. Ваші запаси не можуть бути необмеженими. Ви брешете".


Нік наповнив свій голос нетерпінням та зневагою.


Ти знаєш джерело! Коли мій народ виявив його за останні кілька тижнів? Тьху! Думаю, ви маєте на увазі то засохлу овочеву грядку в - як це місце? - там на пагорбах Ньянгі. "


"Дуоло", - сказала вона задумливо. «Отже. Засохлі овочі. Хм. Так, я думаю, ми можемо дійти згоди. Ми підемо до моїх кімнат у задній частині будинку». Вона ледве підвелася зі стільця. Нік засунув зразки у внутрішні кишені і багатозначно поплескав по схованій кобурі. «Ніяких хитрощів, - попередив він. «Я нізащо не здаюся».


"Чому винен ти?" вона розуміюче мукала. "Приходити."


Йому здавалося, що в кімнаті немає жодного звуку, крім металевого брязкання фортепіано та скрипу підлоги під її ногами. І здавалося, ніби всі очі в кімнаті впиваються в нього.


Мадам Софія підбадьорливо махнула мускулистому вишибалу і велично прошкандибала через внутрішні двері, за нею слідував Нік. Вона пішла вузьким проходом, що ледве дозволяє їй пройти, проходячи повз кілька зачинених дверей і одну прочинену. Нік зупинився позаду неї, щоб запалити одну зі своїх цигарок «Касабланка» і швидко зазирнути всередину через тріщину. Те, що він побачив і почув у цей короткий проміжок часу, вартувало всієї його подорожі.


Молода людина з м'яким обличчям у яскравій американській сорочці розмовляв у радіопередавач. Його обличчя було типовим жовто-бежевим китайцем, а голос – суто американським китайським. У ньому йшлося: «... успіх наш, якщо президент помре. Наша справа йде добре...»


Нік мовчки наздогнав мадам Софію і пішов за нею в кімнату наприкінці коридору.


Вона зачинила за ними двері.


"Мій офіс", - сказала вона.


То був якийсь офіс. У ньому був величезний письмовий стіл, величезні стільці та величезне ліжко.


"Сиди, давай поговоримо".


Нік вибрав стілець із прямою спинкою і сів.


З якоїсь причини його сигарета мала неприємний присмак, і виникла незрозуміла нудота в ділянці шлунка. Він озирнувся у пошуках попільнички та погасив цигарку.


«Я хочу, щоб усі зрозуміли, – сказав він, – що я займаюся цим бізнесом, тому що це бізнес, і все. Я можу поставити стільки, скільки вам потрібно, коли це потрібно. Звичайно, є плата за доставку, яка додається до ціни продажу”. Його майже охопила нудота, і його затопило запаморочення.


"Ах, доставка", - жирно пробурмотіла мадам. «Але ти виглядаєш трохи блідим. Може, випити?


Напій! Солодкий Ісусе, ось і все! Ніколи не ризикуйте з незнайомцем у такому місці – ніколи. Міккі, швидкий обшук, а потім або перемир'я, або смерть.


"Ні, дякую", - сказав він. «Цей джин був отрутою. Ти маєш рацію, я погано почуваюся. Думаю, я подихаю свіжим повітрям». Він ледве підвівся на ноги.


Мадам Софія поклала свою товсту праву руку на плече і стиснула. «Чому б тобі просто не розслабитись, поки тобі не стане краще? Поспи трохи. Відпочинь». Вона багатозначно потягла його, підштовхуючи до ліжка. "У старого слона були м'язи, приховані під цим жиром", - приголомшено подумав він. Треба забиратися звідси. Треба забиратися звідси. Вони побачать крізь маскування. Знайдуть зброю Вільгельміна Хьюго П'єр, подивляться татуювання AX, візьмуть героїн і вб'ють мене.


Він зробив глибокий вдих і струсив її руку.


"Ні", - прогарчав він. Ти думаєш, я божевільний? Ти пошкодуєш про цей мерзенний прийом».


«Чому, любий, – проворкувала вона. «Я не розумію, що ти маєш на увазі під трюком. Давай, лягай на ліжко». Її сила, здавалося, зростала, а його сила згасала. Це було безнадійно; йому треба було піти, перш ніж він зовсім вимкнувся.


Він устромив кулак у її великий живіт. Вона судорожно зітхнула і схопилася за себе, не впавши. Христе! Вона була китовим жиром, шкірою носорога і гігантським мішком з піском в одному обличчі. Одна товста рука потяглася до тривожної кнопки біля столу, а друга почала дряпати йому горло. О-подібний рот і надувні груди збиралися для крику. Нік відсмикнув свою пошкоджену праву руку і вдарив твердою стороною долоні по потворному роті і по гудзику. На цей раз мадам хмикнула і відсахнулася, з носа хлинула кров. Здавалося, минула ціла вічність, перш ніж вона впала, але вона впала. Нік завдав ще одного мстивого удару по величезному животу і, спіткнувшись, попрямував до дверей «офісу».


Як, чорт забирай, вибратися з цього місця, поки він не впав… Його голова розгойдувалася, як йо-йо, а ноги перетворювалися на спагетті.


Вільгельміна вилізла з кобури, коли Нік відчинив двері і поплентався в коридор. Вона була галасливою, але за таких умов була його найкращим вибором. Вільгельміна була дев'ятиміліметровим «Люгером» у спрощеному вигляді, провела час у казармах СС у Мюнхені до того, як Нік убив її власника та усиновив її. Вона стала його найнадійнішим фахівцем із усунення несправностей.


Його накрила хвиля хвороби, і він застогнав. Двері в радіорубку відчинилися, оператор вийшов і втупився в нього. Так рано! Нік простогнав про себе. Один постріл - і вся хата обрушується на мене, і я навіть не знаю, як звідси вибратися.


Він стрибнув на розмиті кольори картатої сорочки і щосили відтягнув Вільгельміну. Вільгельміна вдарила тихо, але з такою ж смертоносною силою, як і її кулі, завдавши удару в горло, роздавивши дихальне горло, і завдавши його смертельній силі й точності.


Хлопець у картатій сорочці видав жахливий звук і впав. Несподівано всі двері в коридорі відчинилися, і здавалося, що підлога розгойдується, і вся довжина вузького коридору перетворилася на рукавичку, заповнену пугали з витріщеними очима й кістими руками, що стискаються.


Щось старе, щось нове


Вільгельміна здригнулася в його невпевнених руках. Перед лицем Ніка попливли неймовірно великі очі людських опудал.


Він стиснув зуби і гірко вилаявся сам із собою. Чорт забирай, Картер, візьми себе в руки і забирайся, забирайся! Рука схопила його за рукав. Він сердито відсмикнув руку, ніби його штовхнув жебрак у натовпі, і слабкість його власного жесту так стривожила його, що легке тремтіння усвідомлення пробігло по ньому, і його очі ненадовго сфокусувалися. Нік міцніше стиснув Вільгельміну і змусив свої ноги пройти прямою, болісною лінією вузьким проходом. На ходу він шепотів, як чоловік у власному сні чи у чиємусь кошмарі.


"Один рух від будь-якого з вас", - злісно співав він, лише смутно усвідомлюючи, що він казав, - "і я стріляю. Один звук, один маленький рух, один крок у будь-якому напрямку…» Одне чорне око Вільгельміни оглянув коридор, досліджуючи вперед і назад, уперед і назад. "... і ти помреш. Хто хоче померти?"


»Він хитнувся вперед, і виснажені постаті відійшли від нього, не рухаючи ногами, не рухаючи руками, просто гойдаючись назад і спостерігаючи за ним своїми хворими, зляканими очима. Одна нога, інша нога, одна нога, інша нога, придуште хворобу і тримайте її в животі, напівприкривайте очі і тримайте їх у голові, зморгайте чорноту, ущипніть свій мозок, щоб не заснути… Прохід роздвоюється. Одна розвилка вела назад у кафе. Інша, мабуть, вела в тил і двері на вулицю. Але, можливо, й ні.


Ти. Ти». Вільгельміна тицьнула в рваний рукав. Який вихід звідси? Покажи мені. Веди дорогу».


Переляканий наркоман спробував повернутися до своєї кабінки. Нік загарчав і тицьнув його «люгером». «Давай! Покажи мені! І не попереду. Ззаду». Чоловік судорожно затрясся, але зумів незграбно повернути ліворуч і в інший короткий коридор із дверима наприкінці. Нік потягся за ним, намагаючись зберігати пильність серед червоного серпанку, що кружляв навколо нього.


"Відкрий двері. Скажи мені, чи є хтось зовні. Не бреши - я тобі голову відірву».


Тремтячі пальці поралися з ручкою. Двері відчинилися. Небажаний ескорт Ніка кинув на нього полум'яний погляд ненависті та вийшов назовні.


"Ніхто", - повідомив він. "Люди наприкінці кварталу, а не тут".


Нік виник за ним і притиснув Вільгельміну до виснаженої спини. Він приголомшено дивився надвір. Здавалося ясним, наскільки він міг бачити крізь густий болісний туман, який майже тонув його. Двері відчинилися в декількох футах або ярдах позаду нього, і крізь рев у вухах він почув здавлений крик, а може, це був не що інше, як різкий вдих. Він штовхнув хлопця в дверному отворі з такою несподіваною силою, що той спіткнувся і впав з різким прокльоном. Нік вдихнув вечірнє повітря і змусив ноги бігти. Вони були свинцем, а він був живою смертю, і його почуття кричали йому, щоб він кинув нерівний бій і дозволив червоній темряві поглинути його. Але одна іскра, що світилася, яка була його шостим почуттям, казала йому, що він повинен бігти, ухилитися і знову бігти, тому що небезпека бігла за ним, і він не міг дозволити собі впасти, інакше... чи ще... чи ще що? Він невиразно відчував, що кінець світу настане, якщо він здасться, і що це буде його провина. Порив вітру злегка вдарив його по обличчю, надаючи швидкоплинної сили. Його притуплена чутка вловила звук кроків надто близько до нього, і він кинув погляд через плече. Кроки сповільнилися, і напівфокусовані очі Ніка побачили, як чоловік із зеленим обличчям та жаб'ячими віками підняв руку, сунув її між лопаток і висунув щось довге, зловісно блискуче.


Інстинкт вирвався з якоїсь прихованої глибини і змусив Ніка спалахнути, навіть коли він повернув своє мимовільне тіло набік. Довгий злий ніж просвистів повз нього, марно вдарившись об тротуар; чоловік на ім'я Лазло скрикнув і схопився за розбите плече. Нік знову вистрілив і побачив, як Зелене Обличчя кинулося на вулицю і крабом вилізло у відкритий дверний отвір. Мій Бог! Двері все ще так близько? Нік змусив себе підвестися і побіг, зробивши ще один марний постріл через плече.


Йому здалося, що звідкись позаду нього, десь за спиною Ласло, десь у цьому божевільному будинку з усіма дверима та кабінками, долинає тупіт ніг. Він змусив свій стомлений розум закачати іскри енергії у його важке тіло та побіг.


Його уявна карта мерехтіла, розмивалася, перетворювалася на маленькі квартали, провулки, широкі проспекти та звивисті вулички, які він так ретельно досліджував години, тижні або роки тому. Він біг, як одержимий, забувши, що розумний втікач не побіжить, а змішається зі своїм оточенням, пам'ятаючи тільки, що він повинен слідувати запланованому маршруту втечі. Його серце билося сильніше, ніж його кроки, а його ноги, що спотикалися, були ворогами швидкості і обережності. Нарешті він знайшов арку та немощений провулок, який шукав. Коли він увійшов, на нього втупився високий чоловік у синій мантії, але не спробував його зупинити.


Нік, хитаючись, пройшов по провулку і вийшов на вузький задній вуличок, уздовж якого стояли халупи, які були трохи більші, ніж солом'яні хатини. Він перетнув її різким бігом, який здавався йому не більш ніж повзанням, а коли він дістався іншої сторони, то спіткнувся на низькій доріжці і впав.


Мир. Інші. Це було чудово. Він ліг обличчям униз і відчув, як його думки пливуть, пливуть... Ні! Устань та йди! Вставай, ноги твої, чорт забирай! Відкрий, ублюдки очі, і залишайся відкритими! Він зробив глибокий болючий вдих, потім ще й ще, волаючи до останніх ресурсів натренованої йогою сили і волі, щоб відірватися від засміченого тротуару і знову стати на ноги.


Його свинцеві ноги болісно пробігли ще один квартал і


повели його на ширшу вулицю, яка вела на галасливу, їдку ринкову площу, зайняту вечірньою торгівлею. Нік уповільнив крок і ввалився в натовп, як людина, що пробирається крізь каламутну воду. Він невпевнено пробирався через групи туарегів у вуалі та засмаглих, гордовитих маврів, повз квіткові кіоски та виставки вишуканого срібла та химерних амулетів, подалі від того, що полювало за ним на вузьких вуличках. Зупинившись біля скриньки, де кипіла гаряча їжа і гарячі рідини, він купив кухоль солодкої міцної кави і змусив себе озирнутися на переслідувачів. Якщо вони все ще були за ним, то він більше не міг їх бачити. Кава ошпарила йому горло і живіт. Він випив стільки гарячого, солодкого напою, як міг, і рушив далі. Через площу та вниз по кварталу. Через вулицю та вниз по іншій. Він побачив, як мимо проноситься пошарпане таксі, і йому захотілося його зупинити. Але воно пройшло повз нього, перш ніж він зумів підняти руку, щоб помітити його. Червоний серпанок повернувся йому в голову і ліг на плечі. Ходити! - люто сказав собі. Іди, чорт тебе забирай, і продовжуй іти.


Нарешті важкі ноги, які, здавалося, належали якомусь непокірному роботу, вивели його на широкі вулиці, засіяні сяючими рожевими та блакитними будинками; повз будинки та їхні балкони в квітах на широкі ділові вулиці; повз статуї на міській площі; повз маленькі паризькі магазини на вулицю, яка принесла йому відчуття комфорту та затишку.


Було неможливо пройти останні кілька кроків між кутом та вітальними відчиненими дверима «Маджестика». Людина могла зробити тільки так багато, і тоді його отруєне тіло мало відпочити або впасти.


Позаду нього пролунав крик. Це було схоже на порив вітру, який одного разу допоміг йому надихнути. Потім величезні сенегальські солдати попрямували вперед тротуаром; він зібрав достатньо сил, щоб кинутися попереду них, змушуючи себе зберігати стійкий крок, щоб вони залишалися позаду нього як живий щит, доки він не досяг дверей готелю.


Газета була останньою річчю у світі, яку він хотів у цей момент, але він змусив себе зупинитися біля газетного кіоску у вестибюлі, чекаючи, чи хтось піде за ним. Увійшли три туристки та морський офіцер. Він піднявся нагору, не питаючи ключа, і ввійшов усередину, відчинивши двері. Ліжко було м'яким… зручним… зрадливо привабливим… Нік відхилив запрошення та зателефонував до служби обслуговування номерів. Він ходив по підлозі, доки не принесли кави. Потім двічі замкнув двері, напився і обмацав горло тремтячим пальцем, відпив ще й його вирвало. Він ходив, пив, ходив, промацував і виливав усі нутрощі у ванну, поки його не охопила більш природна втома. І ось, нарешті, він дозволив собі сісти та відпочити.


* * *


Спеціальний посол Ніколас Картер швидко увійшов до готелю «Сенегал» невдовзі після пізнього заходу сонця та раптового нападу темної ночі, не намагаючись приховати чи замаскувати своє прибуття, але не виставляючи себе напоказ на користь бомбометателів чи інших можливих убивць. Він пройшов через вестибюль із натовпом і дочекався, поки його ліфт майже не заповниться, перш ніж увійти до нього. З ним вийшла молода пара, що сміється, і зупинилася за три двері до його власної, частково закриваючи огляд спостерігачеві в протилежному кінці коридору, але даючи Ніку шанс побачити, як за ним спостерігають.


Він постукав у двері за сигналом «Ліззі Борден» перед тим, як відпустити два замки – стандартний та свій власний – і увійти, його думки зосереджені на Хакімі та інших людях, а його рука – на Вільгельміні.


Хакім відкинув газету, коли Нік увійшов.


«Ах! Мандрівець повертається, трохи зблідлий. Чи можу я порекомендувати вам цілющу порцію вашого чудового скотчу?»


Нік помітив склянку на столі поруч зі своїм косооким колегою і побачив, що Хакім ховав за своєю газетою грізну кирпату зброю. Він скинув дверні замки і з ентузіазмом кивнув головою.


"Можна, можливо. Можна навіть налити. Чоловік у коридорі якось пов'язаний з вами чи він іде з готелем?


Хакім відірвався від своєї наливної рідини і пильно глянув на Ніка здоровим оком. «То він усе ще тут? Ні, він не мій.


«Але він бачив, як ти приходиш і йдеш, так? Дякую". Нік з подякою проковтнув і опустився у крісло. «І він знає, що ти маєш доступ до кімнати, навіть коли мене тут немає?»


"Я не впевнений, що він знає". Хакім зручно влаштувався у кріслі. «Я здорово зіграв, постукавши і впустивши мене, і я думаю, що обдурив його, поки ви не повернулися. Він, мабуть, вже зовсім спантеличений».


Нік усміхнувся. "Може, нам варто дати йому подумати ще більше,


заманюючи його сюди та запрошуючи поговорити. Але я маю сумнів, що йому є що запропонувати».


Хакім скривився та кивнув. "Це, звичайно, було б розвагою, але він виглядає досить дурним підлеглим, і з таким же успіхом він може залишитися там, а не бути заміненим більш жорстким клієнтом. Можливо, мені краще розібратися з ним сьогодні ввечері з іншими нашими друзями. Він кивнув своєю злою головою у бік закритою ванною. "Якщо ви не думаєте, що він створить вам труднощі, коли ви знову поїдете звідси?"


"Я впораюся. А як щодо приготування надвечір? Все готово?"


Неймовірно потворне обличчя надавало йому ще страшнішого вигляду, ніж зазвичай. "Ах да!" - зашипів косоокий з жахливою радістю. "Тіла рушать сьогодні ввечері!"


Нік запитливо підняв брови. «За власним бажанням, без сумніву? Можу я запитати…?"


«Ні, друже, ти не можеш. У злого генія мають бути свої секрети. До речі, маю хороші новини. Виноградна лоза говорить мені, що президент Макомбе подолав кризу та показує всі ознаки гарного одужання».


"Слава Богу за це", - щиро сказав Нік. «Це означає, що у нас є певна надія навести лад у цьому безладді. Але як ви пов'язані з виноградною лозою? Я думав, вас не знають у цих краях?


Хакім прикрив своє здорове око в загадковому підморгуванні і дозволив іншому втупитися в стелю. «Я маю свої методи. Тепер, можливо, замість того, щоб ставити мені всі ці незручні питання, ти розповіси мені, як ти провів свій день і чому ти виглядаєш таким блідим і цікавим».


Нік розповів йому коротко, але яскраво. Хакім слухав із зростаючим інтересом і видавав тихі всмоктуючі звуки вдячності.


«Слава Аллаху та всім його дітям!» - захоплено сказав він. «У тебе має бути голова, яка б могла гнути кулі. Але як шкода, що ми не змогли закликати Чесного Ейба зробити набіг на цю смердючку і злякати всіх щурів».


«Так, ну, почервонів лише я, – кисло сказав Нік. Потім він задумливо посміхнувся. «Я зробив один анонімний телефонний дзвінок дорогою сюди – місцевим поліцейським. Насправді це було не зовсім анонімно. Я істерично мукав на них і сказав їм, що мене звуть мадам Софія і що в будинку було вчинено вбивство. мій безневинний заклад, Хмелевий клуб. Не могли б вони поквапитися, бо вбивця ще був поблизу і навіть намагався напасти на мене, Софіє. Тоді я закричав та швидко повісив трубку». Факт Хакіма перетворився на його недоречно привабливу усмішку. «Я не знаю, що це дасть, - сказав Нік, - але, принаймні, це повинно їх потурбувати. І невелике приставання іноді може бути дуже доречним».


«Я мушу сказати, що ви дуже незвичайний посол». Тон Хакіма передавав і комплімент, і питання. Ви завжди так ведете свої делікатні переговори?


«Ми, дипломати, маємо вміти адаптуватися, - сказав Нік. «І ти не уявляєш мені типового професора. Давай ще вип'ємо».


Вони випили за здоров'я президента Джуліана Макомбе, і Нік переодягся у вечірній одяг. Він трохи поправив свою тростину, сказав Хакіму насолоджуватися вечірньою розвагою і дуже тихо вийшов у коридор.


Спостерігача більше не було на своїй посаді.


Нік насупився про себе. Йому було зручно не мати справи з цією людиною, але куди він зник і чому? Мовчазне просування Ніка коридором було навіть більш обережним, ніж зазвичай. Але він був ще один, коли підійшов ліфт, і так само один, коли увійшов до машини.


За винятком, звісно, ліфтера.


Двері за ним безшумно зачинилися, і він повернувся обличчям до себе.


Оператор опустив машину менш ніж на один поверх і натиснув на кнопку зупинки. ліфт затремтів і зупинився.


"Біда?" - М'яко сказав Нік. Але всі його почуття тремтіли і насторожилися.


"Великі проблеми", - погодився оператор. Щось металеве з'явилося в його руці, і він повернувся до Ніка. "Проблема в тому, що ти помреш". Пістолет у його руці був забезпечений звичайним глушником.


"Я що? Ти злишся?" Нік мимоволі підняв палицю.


"Ти помреш", - невблаганно повторив чоловік. "Удар у мене не допоможе". Він підняв пістолет.


"Чому?" - Сказав Нік і вистрілив першим. Металевий уламок смерті врізався в голе горло людини зі швидкістю кулі. Рука з пістолетом сіпнулася вгору, коли Нік відскочив убік, і задушений крик майже заглушив звук дикої кулі, що вилітає з пістолета. Постріл вдарився високо у стіну клітки, обшитої дерев'яними панелями. І щось здригнулося! Коліна ліфтера підігнулися. Він відчайдушно рвав собі горло і тяжко впав. Тільки ретельний огляд покаже, як померла ця людина.


"Тінг!"


Нік швидко подумав. Він засунув пістолет у кишеню і глянув.


на номери. Дзвонили одинадцятий, сьомий, п'ятий поверхи... тинг!... І восьмий. Він переступив тіло і підійшов до вимикачів ліфта.


Машина завелася з дратівливим бурчанням. Нік спустився на третій поверх і помолився.


Він вийшов у застелений килимами передпокій третього поверху і зітхнув з полегшенням. Офіціант мав намір вивести службовий візок з кімнати декількома дверима нижче, і, крім нього, в холі нічого не ворушилося. Нік відвернувся від офіціанта і квапливо попрямував до сходів. Потім він пустився галопом униз сходами.


Вестибюль кипів від звичайної активності.


Нік пройшов через нього у ніч. Біля тротуару чекала черга таксі.


Він вирішив прогулятись. На щастя, до Кіліманджаро можна було легко дійти пішки. За це він був вдячний – йому не було настрою ні до невідомих таксистів, ні до марафонських прогулянок. І якби рекомендоване Руфусом Макомбе місце розваг було чимось на кшталт рекомендованого ним готелю, Ніку знадобилася б вся його енергія та кмітливість.


Це було місце з ненав'язливою зовнішністю та простими меблями. Але він був великим і просторим, його відвідувачі були набагато менше завсідників Хмелевого клубу, і в ньому вирувало життя.


Нік замовив вино та низку «зразків регіональних делікатесів», запропонованих молодшим братом президента Макомбе. Обслуговування було швидким і веселим, а їжа та вино були чудовими. Група співаків у супроводі фантастично різнобічного барабана співала з юнацькою енергією, змішаною з талантом та свіжою вишуканістю нового, бурхливого світу. Глядачі - чорні, білі, кремово-бежеві та темно-засмаглі, одягнені в пух і прах або в найпростіший вуличний одяг - стукали ногами і ляскали в долоні зі спонтанністю, від якої Нік на мить відчув себе таким же безтурботним, як і вони. Нік намагався згадати, що в нього є робота, хоча, як ця робота могла бути пов'язана з цим радісним місцем та натовпом, все ще залишалося для нього загадкою. Але, без сумніву, таємниця проясниться, якщо вона залишиться з нею досить довго.


Артисти вклонилися і попрямували під бурхливі оплески. Нік відпив вино і почав чекати.


Усі вогні згасли. Сміх припинився.


Невидимий барабан забив повільний наполегливий ритм. Спочатку він був тихим, ніби долинав з далеких пагорбів, але потім він наближався, його ритм перетворився на візерунок терміновості.


Низький голос зародився, зустрів барабанний бій, промимрив навколо нього кільця і злетів високо в повітря, ніби стелі не було, а тільки небо відкрите. Він висів там довгий час, солодкий і ясний, як спів дикого птаха, а потім м'яко впав у серії тихих зітхань, як річка, що тече по невеликому гладкому каменю.


Ніку здалося, що в затемненій кімнаті здригнулося зітхання. Він пройшов крізь нього, як вітерець у лісі молодих дерев, і він відчув, як його кров тече, гаряча й холодна. Тьмяне світло, спочатку не більше ніж світло смолоскипів у тумані, пом'якшувало темряву в центрі кімнати. Він поступово зростав у міру того, як голос зростав і співав словами, які були дивними, але звуками, які розповідали про спогади про печалі і темні долини, про мешканців джунглів, прохолодні озера, залиті сонцем гірські вершини, про нове кохання та примітивні пристрасті. Коли світло смолоскипа перетворилося на повне світло, він показав жінку з розкинутими руками, високу жінку з короною чорних як ніч волосся і обличчям, про яке чоловіки мріятимуть, доки вони не помруть, повнотіла, повнокровна жінка, чия вишукана форма коливалася і тремтіла від пристрасті її пісні. Вона так яскраво мерехтіла і горіла світлом своєї чуттєвої краси, що осоромила штучне світло.


Світло в хаті опустилося до свічок. Пісня затихла, приєднавшись до барабана і залишилася з нею. Десь із темряви пролунав шепіт чоловічих голосів. Шепіт перетворився на слово, яке видихає хором, і єдиним словом було її ім'я. «Mirella… Mirella… Mirella…» Хор затих, як подих вітру. Барабанний дріб почастішав.


Мірелла танцювала. Її власний голос та одиночний барабан були її акомпанементом; танець почався з повільного тремтіння м'язів і переріс в екстаз. І поки вона танцювала, вона була центром землі, і всі очі в кімнаті пестили її. Її власні очі нічого не шукали; вони його знайшли. Її очі, рухи та пульсуючий голос були зосереджені на одній істоті.


Вона дивилася лише на Ніка.


Вони називають мрію Мірелла


Він був зачарований нею.


У ньому був майже надприродний магнетизм. Але в її ідеально сформованих кінцівках не було нічого надприродного.


Або у тому, як вони рухалися. Це був не так танець, як пропозиція і не пісня, а скоріше інтимне запрошення. Інтимний, тонкий, безпомилковий і чарівний.


Нік відчув, як її заклинання зачаровує його, і виявив, що не в змозі боротися з ним, навіть не бажає битися. Його воля танула, коли він дивився на неї, поглинаючи її чарівну красу всіма своїми почуттями. Її гіпнотичні очі, що світяться, тим більше засліплюючі очі, зворушені кільцем, зловили його і обернули.


Барабанний дріб та його серцебиття знову змінилися. Цього разу вона говорила з приємним рідким акцентом, який йому було важко вловити, хоча полірована мідь її шкіри говорила як про Північну Африку, так і про Близький Схід. Вона сказала, що співатиме про воїнів і полювання на левів, про те, як вони вистежували, бігали, стріляли списами і боролися, поки, нарешті, не повернулися з тріумфом у свої будинки, важко дихаючи від своїх праць.


Спочатку її гнучкі рухи і низький пульсуючий голос припускали скритність та обережність. Поступово вони збільшили інтенсивність полювання, а потім і вбивства, і її голос злетів до неймовірної висоти, перш ніж закінчився тремтячим зітханням. Її ноги злегка тупотіли у свого роду урочистості, її стегна ритмічно посмикувались, а її подих видавало повідомлення про виснаження. Нік бачив молодих воїнів наприкінці полювання і знав, що її майстерність неймовірна; і все-таки для нього ці рухи були не тільки натякаючими на кульмінацію полювання, але також на кульмінацію, набагато більш чуттєву та захоплену. Нарешті вона заплющила очі і дозволила рукам і голові відкинутися назад, ніби уві сні, і задоволена посмішка заграла на її губах. Тоді вона була вже не воїном, а жінкою, яка мріє про свого коханого. Її руки в'януло піднялися і почали пестити власне тіло. Пелена трохи впала на підлогу.


Нік уперше усвідомив, у що вона була одягнена, і навіть тоді він не міг цього описати. Коли вона підняла руки проти світла, це було щось мерехтливе і водночас прозоре. Він був повний, але при цьому відповідав її тілу; і він спочатку подумав, що це не єдиний одяг, що струмує, а безліч окремих складок і вуалей. Один за одним вони вільно плавали, і гарне тіло хиталося і крутилося. У Ніка у скроні стукав слабкий пульс. Жінка була неймовірною; хтива без вульгарності, без сорому, але не безсоромна віддаючи свою красу; безособовий, майже загадковий, але теплий та нескінченно бажаний. Якимось чином усі заняття йогою у світі в цей момент не дали Ніка. Будь проклятий контроль дихання! - подумав він і відчув, що мало не задихається.


Вона знову глянула на нього крізь довгі густі вії, і йому здалося, що він побачив усмішку, призначену для нього одного. Можливо, вони так думали. Але він також відчував свою долю та знав, що вона була її частиною.


Найдовша вуаль спускалася до підлоги. Барабанний дріб частішав, і разом з ним частішали довгі прекрасні стегна. Ще одне, і ще одне посмикування тонкої тканини і витончений судомний рух… і вона була майже оголена у всій своїй красі. Світло в хаті тихо згасло, і один великий промінь почав тьмяніти. Вона благаюче простягла руки в жесті, який міг означати, що з неї достатньо, або вона хотіла набагато більшого. Потім вона майже по-звірячому зірвала зі свого тіла останні смужки. По дому промайнуло звіряче гарчання. Деякий час вона стояла там зі своїм чудовим тілом, повністю оголеним і майже нерухомим, якщо не вважати крихітної м'язової тремтіння, яка була набагато провокаційнішою, ніж найбільш кричущі сексуальні жести; а потім світло згасло.


Нік відчув, як дихання вилітає з нього, як повітря з повітряної кулі, і за рвучкими звуками навколо нього він знав, що кожен червонокровний чоловік у цьому місці мав таку ж реакцію. Він відчував дивні ревнощі.


Саксофон співав у темряві, і один за одним спалахували вогні. Мірелла і весь її вуаль зникли. Натовп, оплески та оплески вимагали його повернення, але Мірелла, за словами великого сенегальського ведучого, не вийшла на біс. - Один такий вчинок, подібний до неї, - все, чого заслуговує будь-який чоловік, - сказав він і закотив очі. Чоловіки у залі вітали.


Група була гарна, і маленький темношкірий співак заспівав останні хіти з Гани, тексти яких явно були сповнені хитрого сенсу та гарного гумору. Поступово екзотична аура Мірелли зникла, і в повітрі розтанули сотні чоловічих снів. Стукання ногами, хлопки в долоні, дзвінкі склянки.


Нік відчув себе пригніченим. Ганезькі пісні були кумедними, але в них не було нічого про Мірелла. Її чари все ще зберігалися над ним. Давно він не відчував себе повністю зачарованим будь-якою жінкою, що так болісно тягнеться до такої приголомшливої краси та бажання. Він ставив питання, як йому вдасться зустрітися з нею - можливо, надіслати йому свої дипломатичні компліменти і чи приєднається вона до нього випити? Але чому вона так на нього подивилася? Якщо насправді вона була. Він думає, що це скінчилося.


Так, вона дивилася на нього. Можливо, вам допоможе повідомлення від офіціанта.


* * *


Але повідомлення прийшло до нього.


"Містер посол Картер, сер?"


Нік підняв брови і кивнув офіціантові перед ним.


«Міс Мірелла передає привіт, сер, і просить вашої люб'язної присутності в її гримерці. Вона сама вийде, але вважає за краще, щоб на неї не дивилися всі люди, якщо ви не проти, сер».


"У захваті", - сказав Нік. «Це дуже мило з її боку. Ви мені покажете…? Він узяв тростину і встав.


"Сюди, сер".


Нік пройшов за чоловіком через кімнату і через розстібні подвійні двері в закулісну зону. Вона була чиста, весела і яскраво освітлена, і в нього не було передчуття поганого передчуття, яке так часто виникало, коли він проходив через незнайомі двері в задні коридори.


"Тут, сер". Офіціант зупинився і постукав у двері із зірками.


"Заходь."


Увійшов Нік. Офіціант тихенько зачинив двері і пішов геть.


Мірелла піднялася з м'якого дивана біля стіни і простягла руку у витонченому привітанні.


«Містер Картер? Для мене велика честь".


Нік коротко, але тепло взяв її за руку. «Це моя честь – і весь успіх. Чим я завдячую? І як я тебе назву?»


Вона посміхнулася, і заспівав хор ангелів, що злегка впали. Її краса була ще більш вражаючою з такої близькості, але вона не була ні в чому не винна з широко розплющеними очима, пробираючись через школу медсестер, і при цьому вона не була звичайною суворою сукою з нічних клубів. Все було її власним, від прекрасних проникливих очей до трохи кривих зубів, від гладкої мідної шкіри до твердої, але податливої плоті, і все в ній було захоплюючою красою, яка знала свій шлях, але все ж таки вважала світ прекрасним і прекрасним. місце. Можливо, це місце більше для диких істот, ніж для людей, але все ж таки місце для радісного життя та екстатичного кохання.


Ти кличеш мене Мірелла. Будь ласка, присядь». Вона вказала на диван. "Можливо, ви хочете випити більш ситного, ніж наше легке вино?" Маленька шафка відкрилася від її дотику. Нік зауважив, що чекають кубики льоду та склянки. «Я майже живу тут, тож люблю пригощати друзів. Коньяк? Скотч? Ірландський віскі? У мене є навіть бурбон». Вона знову посміхнулася. Ніку сподобалися трохи криві зуби і тепло, яке освітлювало її очі.


"Скотч, будь ласка", - сказав він. "Збережіть бурбон і здивуйте іншого гостя".


"Інших гостей сьогодні не буде", - відповіла вона. «І я не відповіла на твоє перше запитання». Вона зупинилася на мить, налила у склянки дві міцні чарки і додала трохи содової. «Я запросив вас сюди з двох причин. По-перше, тому що Руфус попросив мене виглянути високого, видатного вигляду американця з палицею, який робив усе можливе, щоб з'ясувати, що турбує Ньянгу, і, по-друге, я бачив, як ви спостерігаєте за мною. Ви не були – як це слово? Так – пускали слини, значить, ви мені сподобалися. Я не часто люблю публіку, хоч керівництво дуже суворо ставиться до клієнтури». Вона простягла йому склянку і сіла на диван поруч із ним. «За ваш успіх та здоров'я, посол Картер».


Вона підняла склянку і подивилася йому у вічі. Його серце пропустило один крихітний удар та заспокоїлося до чогось близького до нормального.


"До твого", - тепло сказав він. Вони випили.


Мірелла... Мірелла... Мірелла... То вони називали вітер? Ні, не так. Але вони мали це зробити. Вона була спекотним літнім вітерцем, подихом весни – ні, не була. Вона була сиреною на скелі, що наповнювала його вуха музикою свого голосу і перетворювала його коліна в желе, прекрасною Лорелей, яка була повністю жінкою від її темного волосся до пальців ніг.


Вони поговорили якийсь час, а потім зупинилися. Він виявив, що дивиться на її обличчя, ніби це було єдине обличчя у світі, на яке він коли-небудь хотів дивитися, і вона подивилася на нього з чимось в очах, що відповідало приємній напрузі його тіла.


Коли вони дивилися, вона опустила очі і відвернулася. Нік поставив склянку і миттю підвівся.


«Не дозволяйте мені затримуватися в моєму прийомі», - сказав він сумно. Я впевнений, що ти хочеш відпочити. Я піду своїм шляхом».


"О ні!" Вона встала і трохи торкнулася його руки. "Не йди. Мені було цікаво – розумієш, мій день починається пізно, тож для мене ще зарано. Є друзі, яких я повинен побачити сьогодні ввечері, друзі Макомб, і я подумав, що, можливо, ти ... міг би піти зі мною." відчаю, нічого страху, щось приємно термінове, що знаходило гармонію з тим, що він відчував.


"Я б із задоволенням", - пробурмотів він, задоволений.


л У глибині душі він сказав: «Цікаво, де буде поховано тіло?» і всі інші його частини приємно здригнулися і сказали: Боже мій, яка жінка, яка жінка!


Він допоміг їй надіти пальто. Він плавно ковзав по прозорій сукні, яка так була схожа на ту, яку вона зняла тонкими шматочками на підлогу.


"Дякую", - сказала вона. «Ви не заперечуєте, якщо ми зупинимося на мить? Вони з тих людей, які сидять ночами на вулиці та слухають цвіркунів; я хотів би переодягтися в щось тепліше. довго – моя квартира далеко”.


"Як скажеш. Але боюся, я не маю машини».


«Моя зовні. Може, ти поїдеш». Вона знову блиснула йому чудовою усмішкою і взяла його за руку. Тепло навіть цього невеликого дотику поширилося ним, як зарості куща. Йому хотілося поцілувати її. Але навіть для Картера це було на кілька хвилин раніше за термін.


Спів з великої кімнати пішов за ними надвір, і це все, що їм вдалося. Нік сів за кермо майже новою дорогою машини і поїхав згідно з її пробурмонілими, але короткими вказівками. Брамник у формі її будинку з садом зустрів їх усмішкою і гарантував, що подбає про машину до повернення.


Квартира Мірелли була сучасною каїрською, плюс купи м'яких шкіряних килимків та величезні глибокі подушки, що служили стільцями. Вона замкнула за собою двері, і Нік поставив тростину, щоб допомогти їй зняти пальто.


"Де мені це поставити?"


«Просто киньте його на стілець – він мені знову знадобиться за кілька хвилин».


Він обережно поклав її і поринув у багатство її вітальні. Мірелла торкнулася перемикача, і тьмяне світло майже непомітно стало яскравішим. Приглушені кольори ожили.


"Це чудово", - сказав він серйозно.


"Дякую. Тут напої та лід…» Вона дуже легко торкнулася його, потягнувшись до шафки та відкривши її. Відчуття пробігло його венами. Вона торкнулася іншого перемикача, і тиха синя музика майже миттєво заповнила кімнату, змушуючи його раптово поколювати своєю дратівливою магією. Принаймні щось змушувало його поколювати. Можливо так вона рухалася. Або, можливо, це було те, як її груди упиралися в тонку тканину, яка вкривала їх, не приховуючи спокус. Вона повернулася до нього, і він знав, що, хоча музика додавала гостроти, саме вона зачаровувала і змушувала його почуття крутитися, вона мала хвилюючу красу юну, яка не знає розрахунків Клеопатри.


"Але ти ще красивіший", - сказав він м'яко, і йому здалося, що його голос звучить трохи здавлено. "І ви повинні чути це так часто, що це вас втомлює".


"Ні." Її очі, що світилися, ковзали по його обличчі ніжним візерунком. "Це не те, що я чую часто. Я бачу тільки погляди, а потім біжу. Я стикаюся з натовпом друзів і зустрічаю тільки їхніх друзів, які намагаються не дивитися в очі, а натомість говорити про погоду, і тоді це що мені нудно ". Легка усмішка на її чудових губах була ще однією спокусою.


Нік опустив очі. "Я зроблю все, що в моїх силах, щоб більше не вирячитися, і можу сказати абсолютно чесно, що у мене немає бажання говорити про погоду. Я дійсно хочу сказати, що ви найкрасивіша і найчарівніша жінка, яку я коли-небудь бачив. І найсмішніше, що ти людина. А я без розуму від злегка кривих зубів. Тепер, якщо ти не підеш і не переодягнешся, я знову почну позіхати на тебе, і ти мене викинеш”.


Вона засміялася тихим і щасливим сміхом. Її рука торкнулася його підборіддя, обережно піднявши його голову, так що його очі неминуче дивилися прямо в її очі, а його підборіддя лежало на м'якому оксамиту її пальців.


«Я б і не подумав викинути тебе. Ти дивишся на мене інакше, ніби теж бачиш моє обличчя. І це мені подобається. Мені це подобається. Мені подобається, коли мені кажуть, що я вродлива. І людина! Її рука відпустила його підборіддя і впала на плече. «Я думаю, що ти теж гарний. Це смішно сказати чоловікові? .


«Зараз ви бачите захоплення, – сказав Нік. «Можливо, тобі краще не наближатися. Захоплення може перетворюватися на хіть».


"Так воно і є", - пробурмотіла вона. «Так, можливо, ти маєш рацію. Я маю піти і негайно переодягтися». Але рух, який вона зробила, був до нього, а потім її інша рука лежала на його плечі. "І в твоїх вустах така сила", - майже нечутно прошепотіла вона. «Цікаво, чи це може бути жорстоким?» Незважаючи на те, що вона була високою для жінки, їй доводилося підніматися навшпиньки, щоб робити те, що вона хотіла. Її губи торкнулися його і трохи затрималися. Потім кінчик її язика легенько пробігся його губами. Її очі були напівзаплющені, коли вона сказала: «Зовсім не жорстоко. Занадто твердо, можливо.


Непохитно. Але тіло, а не камінь. Це колись м'якше? "


Цього разу його губи знайшли її, і його руки обійняли її. Спочатку його поцілунок був легким, ніжною ласкою і ніжною насолодою, але коли він відчув, як її рота відкрився під нього, і її язик торкнувся його мови, він дозволив собі поступитися своєю потребою. Його поцілунок став пристрасним і шукаючим, і його губи злилися з нею. Тим не менш, він не міг насититися, як і вона, і, поки вони тримали довгий, розпечений поцілунок, їхні тіла наближалися, поки вони не притулилися одне до одного так близько, як можуть два одягнені тіла.


Нарешті вона зруйнувала чари, але не зламала їх, відвернув голову і глибоко зітхнувши. Нік смикав розпущений вузол її густого темного волосся.


"Ти не повинна була дозволяти мені це робити", - видихнув він. «Ти змусила мене дуже хотіти. Я хочу поцілувати тебе з усіх боків… Я хочу сам зняти з тебе одяг…»


Мірелла підняла свою чудову голову. "Я теж цього хочу", - прошепотіла вона. "Поцілуй мене ще раз і зніми їх".


Його поцілунок був менш тривалим і наполегливішим, ніж раніше. Потім він стягнув тонку сукню з її плечей і знову затамував подих від її дивовижної краси.


"Будь ласка, ти теж", - м'яко сказала вона. «Роздягайся зі мною – дозволь мені допомогти». Її витончені пальці обережно схопили його куртку та взяли її. Очі, що світяться, злегка звузилися, коли вона побачила Вільгельміну, яка відпочивала за пояс штанів Ніка. "У вас є пістолет?"


"Стандартна процедура", - легко сказав Нік. «У разі ворожих дій. Я не завжди у компанії друзів». Він майстерно зняв одне з її покритих тонкою плівкою спідньої білизни.


"Зі мною ти в безпеці", - тихо сказала вона, і він їй повірив.


Дивно, наскільки прекрасним може бути простий акт роздягання, коли чоловік поділ жінку, а жінка поділу чоловік.


Вони робили це м'яко, ввічливо, досліджуючи, поки не встали один перед одним, як Адам та Єва перед падінням. Вона пильно подивилася на нього і злегка зітхнула, насолоджуючись пишністю його стрункого гнучкого тіла та ідеальної форми кінцівок, зіпсованих лише шрамами від попередніх зустрічей із ворогом.


"Ти красива у всьому", - просто сказала вона. «Ходімо. Будь ласка, не ліжко. Це для сну». Вона взяла його за руку і повела через кімнату туди, де м'які килимки та подушки утворили розкішну товсту купу, і вони лягли разом, як пара чудових дикунів у печері, вистеленій килимом з ворсистої шкіри та хутра.


У майже повній темряві їхніх обійм Нік помітив крихітний татуйований символ ТОПОР на внутрішньому лікті. Він слабо світився - постійне і яскраве нагадування про те, що він був Шпигун, а не Дикун, і що найкрасивіші і найбажаніші жінки, яких він знав, не завжди заслуговували на його довіру. І тому, навіть коли він вірив у них і любив їх, він стримував частину своєї довіри, щоб стояти на варті і постійно нагадувати йому - разом з татуюванням топором - що він був більше майстром вбивств, ніж коханцем, і що у шпигуна було мало справжніх. друзів. .


Але не завжди було легко згадати. Тонкий дотик Мірелли наелектризував його. Він ніжно погладив її і торкнувся всіх прекрасних місць, які його очі розділяли з усіма іншими, а потім він торкнувся таємних місць, які інші не бачили. Вона трохи затремтіла і почала пульсуючий рух свого провокаційного танцю. Тільки тепер це було реально і знайшло відгук, який надав цьому сенсу і додав жвавості. Їхні стегна зійшлися разом і хтиво оберталися, поки почуття Ніка не похитнулися, і він не відчув, що контроль вислизає від нього. Він обережно вивільнив їхні тіла, що чіплялися, і змінив становище, щоб почати все заново, знаючи, що кожен його м'язовий рух і ніжний стимулюючий дотик приносять їй вишукане задоволення. І вона знала мистецтво любові не гірше за нього; вона була непостійною і томною, то лінивою, як кішка, то спритною, як акробат; і вона дала йому всі екстатичні варіації, які могли запропонувати своє жіноче знання та гнучке тіло.


Між ними пролетіли іскри. Вони зійшлися дюжиною різних способів і запалили сотню маленьких вогнищ, поки вона раптово не задихнулася і не почала рвонути поряд. Він перекинувся до неї і атакував, відчуваючи, що вона хоче, щоб на неї напали - ритмічно, з енергією і все ж таки з контрольованою спритністю. Потім вона судорожно рушила і притиснула його до себе і не відпускала, піднімаючи своє тіло, щоб ще більше наблизити його, і він відчув, як вона стискається навколо нього, доки чудове задоволення не стало надто сильним, щоб стримати його. Дике збудження охопило їх обох як одне ціле і утримувало їх разом у їхній близькості на неймовірно довгі, пристрасні моменти. Потім вони розлучилися, спочатку щоб перевести подих, а потім поцілуватися, а потім продовжили кохатися, поки тліючі вугілля не згасли, перетворившись на слабке розслаблююче сяйво. Зітхнувши, вони витяглися, ледве стикаючись тілами, і мовчали.


Нарешті вона сонно сказала: "Я справді обіцяла вийти


. Ти ще хочеш піти зі мною? Або, можливо, я тобі набридла», - вона благаюче подивилася на нього в м'якому світлі.


Нік підвівся на лікті і з подивом подивився на неї.


«Мірелла! Як ти могла мені набриднути? Звичайно, я хочу поїхати! Він притяг її до себе і ніжно поцілував, відчуваючи, як пристрасть знову закипає в ньому.


Вона відповіла на його поцілунок із чимось подібним до подяки, змішаної з ніжною наполегливістю, а потім зі сміхом відсторонилася.


«Ні, ми не повинні починати все спочатку, інакше люди обов'язково вважають це дивним, коли ми приїдемо разом так пізно. Але – ми можемо разом прийняти душ?»


Нік з ентузіазмом погодився.


Вони сміялися і пестили один одного під теплою водою, як діти, що відкривають один одного, і коли вони виявили, що діти занадто швидко ростуть і починають поводитися як дуже досвідчені дорослі, вони включили холодну воду і охолонули.


Вони обоє швидко одягнулися, в різних кімнатах, і коли вони вийшли з її квартири, вони виглядали такими прохолодними і пристойними, наче вони провели вечір, обговорюючи клімат Вашингтона і Західної Африки… в обох випадках дуже тепло влітку.


Речі, що трапляються вночі


"Ні, цього разу ти за кермом", - сказав він, коли вона запропонувала йому сісти за кермо. "Я так розумію, це далеко від міста?" Мірелла кивнула. Нік відчинив для неї двері водія і допоміг їй сісти. «Я не вмію оминати дорогу; ми краще проведемо час, якщо ви зробите усю роботу».


Він обійшов машину і сів поруч із нею, сподіваючись, що той, хто спробує вбити його сьогодні ввечері, не зробив би нічого страшнішого, ніж моя машина, щоб підірвати його разом з Міреллою. Ця думка була ні суто егоїстичної, ні повністю альтруїстичної. Він щиро сподівався, що вона не поділяє його небезпеки, і в той же час він відчував, що її компанія була чимось на кшталт захисту. Смерть його не хвилювала, але він не бачив причин надмірно недбало ставитися до свого життя - і точно не раніше, ніж робота буде зроблена.


Вона плавно вивела машину з довгої під'їзної доріжки на широку вулицю, що вела до ще ширшого проспекту, який мав їх відвести за місто.


«Зі мною ти в безпеці…» Чи не мала вона на увазі щось, крім впевненості в тому, що двері замкнені і в шафах не ховаються вбивці? Можливо, ні. Але, можливо, її підсвідомість сформувала слова, які могли означати, що його життя було в безпеці, поки він був з нею – і не довше.


Вони пробилися крізь нічний рух і приєдналися до тонкого потоку машин, що прямували на південний схід, із міста. Мірелла їхала мовчки і обережно, поки не виїхала за межі міста і не звернула на допоміжний маршрут, уздовж якого росли високі пониклі дерева, що рипнули від крихітних жаб та хрипких птахів. Вона знизила швидкість, щоб подолати складний поворот, і дозволила великому автомобілю набрати швидкість, коли дорога перетворилася на довгу темну стрічку.


Нік легенько поклав руку їй на плечі, і вона посміхнулася.


"Ви навіть не запитали мене, куди ми йдемо", - сказала вона.


«Ну, ми не мали багато часу на порожні розмови. І куди б ми не пішли, ми йдемо. Але тепер, коли ви згадали про це – куди ми йдемо?


«У місце без назви, – легко відповіла вона, – щоб відвідати нічних птахів на ім'я Баако. Я казала вам, що вони друзі Джуліана та Руфуса? Так, пам'ятаю, що був. Вони мають невелику ферму, куди я часто ходжу. - що мені сказати? Будь ласка, не смійтеся – розслабтеся після того, як я попрацювала. Вони дозволяють мені приходити та йти, коли я хочу, і це дуже розслаблює. Проте сьогодні ввечері у них якась особлива вечірка; я не знаю, з якої нагоди, але вони дуже хотіли, щоб я приїхала».


"І вони не будуть заперечувати, що ви привели з собою незнайомця?" Нік чекав її реакції у світлі панелі приладів.


«О, ні, я знаю, що вони будуть раді зустрічі з тобою. Руфус сказав…» вона зупинилася і підшукувала слова.


"Що сказав Руфус?" – обережно запитав Нік.


Вона подивилася на нього трохи збентеженим поглядом. Ви розумієте, він згадав вас до того, як я зустріла вас. Він хотів, щоб ви познайомилися з людьми, які зацікавлять вас, і він запропонував мені відвезти вас до Баакосів. Але повірте мені, що б він не сказав, я приходь би сьогодні ввечері одна, якби я не хотів, щоб ти був зі мною. І я знаю, що вони тобі сподобаються”.


Нік задумливо погладив її волосся. Руфус мав цікаву манера виступати на сцені, навіть коли він не був у дії.


"Ти не заперечуєш?" Вона подивилася на нього з тривогою.


"Звичайно, ні. Як я міг заперечувати, поки я з тобою? Його рука міцніше обняла її за плечі.


Якийсь час вони їхали мовчки.


Дорога знову почала звиватися і розгалужувалася на немощені відгалуження, які вели крізь густі дерева до того, що, як він думав, має бути маленькими фермерськими будинками.


«Ах! Мало не пропустила. Я роблю це щоразу». Вона раптово повернула кермо, і велика машина вилетіла на вузьку вибоїсту дорогу, яка, як вирішив Нік, має бути дорогою до ферми Баако. Але це тривало кілька миль, перш ніж вона зупинилася перед загратованою брамою і заблокувала ручне гальмо.


«Тепер у мене для вас погані новини», - сказала вона пробачливим тоном. «Ми маємо пройти решту шляху пішки. Я мусив сказати тобі раніше. У будь-якому випадку це не так важливо, якщо ти не проти прогулятися трохи у вечірніх туфлях».


"Будь прокляті мої вечірні туфлі", - сказав Нік і поцілував її. "Я з радістю піду, куди ти скажеш". Щось у ньому зазначило попередження. Поки був час, він знову поцілував її, поки його прискорений пульс майже не заглушив цокання. Потім він зупинився і з тугою глянув на неймовірно гарне обличчя. «Тоді підемо, гаразд? Пройдемося лісом і зустрінемося з людьми, а потім разом підемо додому». Він усміхнувся їй і торкнувся її щоки. Вона взяла його руку і погладила її губами.


"Так", - м'яко сказала вона. "Давайте зробимо це".


Він допоміг їй вийти з машини, і вона провела його повз широкі заґратовані ворота до інших, менших, які легко відкривалися. Доріжка, поросла мохом і гілками, вела через дерева, що нависали над деревами.


«Вони перекрили дорогу, - пояснила вона, - тому що через останні дощі вона стала майже непрохідною, і вони вирішили вирівняти її, можливо, вимостити її, коли буде час. Але поки що єдиний шлях до будинку – це ця стежка. Я боюся, що до будинку майже миля. Але це приємна прогулянка, і сьогодні чудова ніч».


"Це справді так", - погодився Нік. "Але що вони роблять зі своїми машинами?"


Він швидше відчув, аніж побачив її різкий рух голови. "Свої машини?" – повторила вона. «О, вони всі вершники. Через ці дерева багато стежок для коней».


Це звучало розумно; але його ніс був чутливим, і він не відчував запаху коней дорогою, якою вони йшли. У будь-якому разі дерева були надто низькими.


"Це одна зі стежок?" - спитав він, знаючи, що цього не може бути.


«Ти маєш на увазі коней». Вона взяла його за руку і тихо засміялась у темряві. "Звичайно, ні. Легко побачити, що ти із міста. Ні, коні не можуть пройти цією стежкою. Це лише для людей».


«…Єдиний шлях до будинку – це ця стежка…» Плюс незліченні стежки для коней. То був промах? Чи просто звичайна неточна манера розмови? Безперечно, вона мала на увазі те, що це була єдина стежка. Що, звичайно, було тим, що вони мали використовувати.


Нік вирішив бути особливо обережним, коли ставить ноги. Що стосується того, що може бути приховано за деревами, йому доведеться покладатися на темряву і ті ж дерева, щоб не представляти занадто очевидну мету. Він тицьнув тростиною перед собою, як сліпий. Навіть Мірелла, здавалося, насилу знаходила дорогу.


"Сьогодні ввечері навіть темніше, ніж зазвичай", - пробурмотіла вона. «Бо, гадаю, це пізніше». І вона трохи стиснула його пальці.


Прямо на їхньому шляху з'явилося викривлене дерево. Зліва від нього була вузька стежка, а потім ще одне дерево з розлогим корінням; праворуч від нього було місце, густий кущ, потім ще одне. Мірелла нерішуче зупинилася.


"Я думаю, це має бути центральний трек", - задумливо сказала вона. «Не те щоб це має велике значення – всі вони йдуть в тому самому загальному напрямку. Але тільки один із них – справжній шлях, і ми можемо також піти ним. Вона потиснула йому руку. «Я подивлюся з цього боку – звідси ми побачимо їхнє світло». Вона вислизнула від нього в темряві, і він почув м'яке шелест листя і тріск крихітних гілочок під її ногами.


Потім настала тиша. Він чекав.


Через хвилину її голос повернувся до нього так чітко, наче вона стояла поруч з ним. Це прозвучало спантеличено.


"Я нічого не бачу", - крикнула вона. "Я не можу цього зрозуміти. Я знаю, що ми вже повинні побачити світло. Ніколас, ти підеш іншим шляхом - тим, що направо - а я подивлюся трохи далі цим шляхом. Але не йди далеко, будь ласка. І поговори зі мною, щоб я не втратив тебе.


«Добре, – сказав він. "Я подивлюся." Він знову почув шелест листя і човгав ногами на місці, щоб вона могла подумати, що він рухається. "Але будь обережний". «І ти теж, Картер, – сказав він собі.


Він почув невеликий сміх. "З чого? Ми обов'язково знайдемо шлях найближчим часом».


«Якщо ні», - бадьоро сказав він, починаючи слідувати за нею і залишивши інші сліди на самоті, «ми завжди можемо відмовитися від усього цього і повернутися в


Місто. Я впевнений, що ми знайдемо там, чим зайнятися».


Він почув легкий смішок, а потім зітхнув, коли її нога щось зачепила, і вона спіткнулася. Він відштовхнув гілку, що низько звисала, і побачив неясну постать, яка нахилялася вперед і намагалася відновити рівновагу, виставляючи ногу і хапаючись за найближче дерево. Приглушене шелест гілок раптово перетворилося на тріск, що рветься звук, і навіть коли він стрибнув уперед, щоб схопити її фігуру, що падає, вона закричала: «Ні-ні-Руфус! О, Боже мій! Допоможіть!» Пальці Ніка тільки торкнулися м'якості її кісточки в панчосі, коли кісточка зникла, і він безуспішно обмацував край зазубленої ями і почув жахливий глухий звук. Мірелла почала кричати, як душа в пеклі, а потім крик перетворився на жахливий булькаючий звук, який раптово припинився і не залишив нічого, крім шелесту листя і звуку гілок.


Він упав навколішки і почав обмацувати темряву перед собою. Він знав, навіть не думаючи про це, що він нічого не міг вдіяти і що для нього було божевілля залишатися в цьому темному, жахливому місці ще хоч на мить, але він мав побачити; він має знати напевно. Олівцевий ліхтарик виліз із його кишені і направив світло до ями внизу.


Мірелла лежала обличчям униз на шість футів нижче, її руки були витягнуті, її руки все ще стискали зламані гілки, її густе чорне волосся було відкинуте набік… Але було б неправильно говорити, що вона лежала. Її гарне викривлене тіло висіло в дюймах над підлогою жахливої ями, пронизане двома гострими шипами, що стирчали з її спини. Один проткнув їй живіт; інший – через легені. Яма була викладена шипами; їй було потрібно лише два.


Він точно знав. Вона була мертва, страшенно мертва. Це було швидко, але вона відчула. Боже, як вона це відчула! Він заглушив крихітний бій і почув її зляканий крик, що відлунював у його вухах. Його звук був такий приголомшливий, що він майже пропустив інший звук. Він почув далекий шерех тільки тоді, коли побачив блукаюче мерехтіння світла, що пробивається крізь дерева за ямою. Глибокий голос покликав: Мірелла? Мірелла?


Нік засунув ліхтарик у кишеню і зняв черевики. Права кишеня - одна; ліва кишеня, інша. Він безшумно позадкував від ями і розчинився в покриві заплутаної хащі. Спалахнуло друге світло і повільно наблизилося до смертельної нори. Його вразило, що крик однієї тварини дуже схожий на крик іншої, особливо здалеку. І всі мерехтливі вогні виходили здалеку. Можливо, мисливці не знали, яку жертву вони так зловили. Він знову чекав, його розум ставив йому болючі питання. Чи знала вона, куди веде його, і чи зробила вона жахливу помилку заради нього? Чи ці злодії використовували її, розіграли якийсь жахливий жарт, змусивши його безневинно потрапити в жахливу пастку, яку вони для нього призначали?


Мерехтливі вогні наблизилися. Він представив її прекрасне живе тіло у своїй свідомості і відчув його пристрасні обійми, і хвиля агонії захлеснула його.


"Прощавай, Мірелло", - прошепотів він ночі і підняв тростину.


Отруйна смужка безшумно полетіла повітрям до найближчого з вогнів. Світло опустилося вниз, і він почув злякане прокляття. Клапок чорноти хитнувся і впав. Нік знову вистрілив. Приглушене зітхання. Друга лампочка згасла.


Протягом кількох миттєвостей не було нічого, крім темряви та тиші, а потім ліс ожив світлом та звуками.


Інстинкт Ніка благав його бігти назад по доріжці до машини, що чекала, і забиратися до біса, але його розум велів йому почекати. Він дозволив наступному світлу впасти в яму, перш ніж вистрілити знову, і почув незнайомий скрипучий голос, що крикнув: «О! Боже! Це Мірелла у ямі! Чому ви, дурні, лежите і дивіться…? Голос обірвався, а коли він повторився знову, це був шепіт, сповнений маніакальної ненависті. «Свиня. Свиня. Свиня. Доставте його! Ви, ви! На дорогу. Він може бути далеко».


"О, я не далеко", - похмуро подумав Нік і вистрілив. Скрипучий голос закінчився задовольняючим криком. Голоси дзижчали і затихали і розходилися в темряві, несучи з собою свої маленькі вогники.


Нік сховався в заростях і стежив за вогнями, що рухалися, своєю тростиною з отруйним дротиком, ніби він був стрільцем у тирі. Пінг-пссст! Ще одне світло згасло.


Вночі загримів кулемет, згрібаючи дерева надто близько до того місця, де він був. Він помчав стежкою в шкарпетках і вистрілив ще раз. Ні крику, ні падаючого бою. Він вилаявся і знову прицілився. Пау! Добре. Він рушив далі стежкою і зачепив зламаний сук. Крик урочистості, прокляніть їхні душі! і постріл пройшов повз його вухо. Другий розірвав тканину на костюмі


і залишив пекучий біль. Він пробіг кілька зигзагоподібних ярдів і впав плашмя, зберігаючи в пам'яті місце, звідки походили їх постріли.


Знову тиша. Жодних мерехтливих вогнів. Потім кроки гілками. Він вистрілив у їхній бік і насолоджувався звуком полоскання горла. Знову шарудіння кроків і пошепки консультації. Його пальці прагнули дотягтися до Вільгельміни, щоб накачати їх вибуховою отрутою і змусити їх відчути його ненависть, але він змусив себе тихенько прокрастися по вибоїстій дорозі зі своїм безмовним вбивцею напоготові. Один постріл із неї, і вони його зловлять. Але жалкі дротики не видадуть його.


За ним пішли кроки. Він застиг у тіні і дозволив двом темним постатям наблизитися до нього, на кілька секунд вистрілюючи ліхтариками у повітря, а потім погасивши їх. Один, як він побачив, тримав автомат, а другий – револьвер. Якимось дивом колючі ліхтарики в нього не потрапили. Двоє чоловіків пройшли за кілька дюймів, і найближчий до нього замахнувся рукавом, потім зупинився за кілька футів від нього і, шепнувши своєму товаришеві, повернувся до Ніка. Другий чоловік повернувся, і вони обоє повернулися до нього з піднятою зброєю.


Нік першим вистрілив у автоматника і кинувся через дорогу. Очікуваний крик розсік повітря… але пістолет загримів, і лісова стежка кинула маленькі грудочки землі на голову та плечі Ніка. Він ще раз вистрілив, і кулі потрапили в дерево за його вухом. Револьвер плюнув. Нік націлив дротик на кілька дюймів праворуч від полум'я, що вивергається, і кинувся вбік, перекручуючи. Револьвер знову плюнув, навіть коли стрілець застогнав і впав, а куля потрапила до м'ясистої частини лівого стегна Ніка. Йому вдалося придушити стогін, коли його очі спостерігали, як двоє чоловіків впали в заплутану купу і разом здригнулися у своєрідній дивній любовній сцені, а потім лежали тихо.


Він підвівся на ноги і прислухався. Вітер у деревах і крик нічного птаха, що злітає високо в повітря, ніби у світі немає стелі, а ніч була для краси та кохання... Нік змусив хворе тіло спокійно пройти стежкою до крихітних воріт поряд з великою решіткою. один. Він був віч-на-віч і дорогою машиною Мірелли. І він відчував, як кров тече по його плечі та стікає по нозі.


Бажання сісти в машину і поїхати, як кажан з пекла, було майже непереборним.


Але Мірелла була мертва, як і двоє, чотири, шість, вісім, Бог знає, скільки ще людей, і його бачили, коли він виходив з її квартири раніше ввечері, і якщо він повернувся в її машині без неї… Але він спливав кров'ю і хворіли два місця, і думати було досить складно, не кажучи вже про те, щоб іти, та й узагалі яка різниця? Він був з нею, посол Ніколас Картер, і люди – такі, як копи та великі товсті урядовці – говорили та звинувачували, і чорт знає, який міжнародний сморід… Так, але вона могла висадити його до приїзду. геть. Хто пов'язав його з цим безладом у лісі, якщо він залишив машину тут і - і що? І повернувся до міста, як добре вихований посол, ось що. Але як? На прогулянку піде годинник, а його нога була поранена.


Нічого подібного, Картер. Нема болю. Ісус любить мене, це я знаю, бо моя Йога так каже мені.


Він був за милю від місця битви, перш ніж його приголомшений розум перестав сперечатися сам із собою. Послу Картеру довелося б зникнути, і його зникнення виглядало б достовірнішим, якби його не бачили, що повертається до міста на великій машині Мірелли. Він пройшов ще милю краєм вузької дороги, перш ніж зупинитися, щоб відпочити і послухати. Без звуку, крім тихого цвірінькання і найлегшого шереху вітерця. Жодних дій від ферми Баако, якщо вона дійсно коли-небудь була. Нік висмикнув край сорочки, відірвав якомога ширшу смужку, не оголюючи повністю груди, і притиснув більшу частину тканини до стегна, що кровоточить. Решту він з'єднав зі своєю хусткою, щоб зробити грубу пов'язку на плече. Коли він застебнув куртку, все виглядало так, ніби нічого не сталося, за винятком двох дірок та двох темних плям. У темряві ніхто ніколи не помітить. Він сподівався.


Він глибоко зітхнув, перш ніж рушити далі. На щастя, його ноги були жорсткими через багато років ходьби босоніж по сланцю, піску, що горить, і гальки на тренувальних майданчиках AXE, а також через ще кілька років перевірки своїх тренувань. Єдине, що його дуже турбувало, то це стегно, і тут йому знадобилася тростина. Його просування до головної дороги було швидким і майже безболісним, хоча він знав, що, мабуть, втрачає занадто багато крові для людини, яка має попереду пішохідну екскурсію. Можливо, в якийсь момент він зможе підвезти машину.


По шосе повз нього пролетіла машина, виїжджаючи з міста.


своя. Він продовжував йти, притискаючись до тіні дерев, спираючись на тростину, але використовуючи її обережно, щоб не залишити на землі розрізнених слідів проколів. Вантажівка з ревом проїхала містом. За десять хвилин за ним пішла машина. Потім півгодини нічого.


Його нога почала відчувати напругу. Нік зупинився на кілька миттєвостей, щоб перевести дух і прочитати лекцію про те, що болю не існує. Мірелла знадобилася майже годину, щоб дістатися від свого будинку до провулка та загратованої брами. Це означало, що він мав пройти близько сорока п'яти миль або приблизно день ходьби. Відзначити машину, що проїжджає? Яка машина, що проїжджає? Принаймні це було б так само погано, як в'їхати в місто в розкішній машині. Він подумав про недоліки викрадення, припускаючи, що щось може бути викрадено, і відмовився від цієї ідеї. Він знову пішов. Його стегно скаржилося при кожному кроці. Протягом наступних сорока п'яти хвилин його проїжджали три чи чотири машини. Він проігнорував їх усіх і залишився під деревами, нескінченно крокуючи, як якоюсь кошмарною біговою доріжкою. І ось, нарешті, він почув звук, на який і не наважувався сподіватися, - повільне цокання кінських копит і скрип коліс возів. Він ішов позаду нього, прямуючи у бік Дакара.


Він почекав, поки не побачив, як воно наближається до нього дорогою. Це був відкритий візок, завалений продуктами, і його візник кивав через поводи. Звичайно, він був би не проти підвезти незнайомця до міста, особливо якби він не знав.


Тростина. Жаль, але це було дуже тісно пов'язане з послом Картером, щоб йому дозволили поїхати з ним. Він обережно вивантажив смертоносний вміст і засунув дротики у свій гаманець. Потім, коли віз під'їхав майже впритул, він видер у землі канавку, закопав тростину і засинав її листям. Віз минув його. Він кинувся на ривок уздовж дороги і майже встиг це зробити, коли побачив позаду фари. Тіні знову покрили його, поки великий седан не пролетів повз нього, а потім він побіг дорогою за возом, поки не впіймав її кінчиками пальців і не відчув, як вона тягне його. Поступово він збільшував свою вагу на ньому, і коли відчув, що повністю контролює його темп і свої власні м'язи, він підтягнувся на нього і ліг. Він знав, що не було ні поштовху, ні раптового збільшення ваги, яке могло б насторожити водія чи його коней.


Нік заліз у купи здутих мішків і змусив себе розслабитися. Ринок відкрився о четвертій тридцять… цей хлопець запізнився б, якби не зламав. Мов по команді, хлопець сильно позіхнув і хльоснув батогом. Крок віза збільшився комфортно. Нік трохи задрімав, потім дуже обережно сів і надів черевики. З таким самим успіхом можна бути готовим увійти до міста в черевиках.


Час від часу машини проїжджали повз них з обох боків, але якщо хтось побачив постать, що збилася в купу, вкриту мішком на задній частині воза, його це не хвилювало. Це був досить поширений спосіб подорожувати і відпочивати, і в темряві, що злегка світиться, його вечірній одяг виглядав як будь-який інший набір ганчірок.


Коли він побачив плетені хатини приміських сіл, що ковзали на всі боки, він зрозумів, що близький до кінця подорожі.


Хибний світанок уже почав пом'якшувати небо, коли візок врізався в закутки міста і рушив до одного з ринків. Нік залишався з нею, поки не побачив, що передсвітанковий рух посилюється, і безшумно зісковзнув з задньої частини візка, що сповільнюється, коли вона звернула за кут на мощену вулицю. Він пройшов кілька кварталів до центру міста, а потім сповільнився. Біля одного з невеликих готелів він зупинив сонного таксиста і просоченим голосом направив його до готелю «Маджестик». Вестибюль був майже порожнім, і ніхто не звернув на нього уваги, коли він в'їхав і попрямував до телефонної будки.


Готель «Сенегал» не поспішав відповісти і провести його в кімнату посла Картера. Хакім нарешті відповів сонним голосом. Нік ретельно підбирав слова.


"Ваша місія виконана?"


"Справді, так", - повністю насторожившись, відповів Хакім. «Жодних видимих проблем. Які замовлення?


"Необхідно організувати остаточне зникнення", - сказав Нік. «З американцем покінчено. Відвідуйте кімнату відповідно, беручи лише те, що може бути корисним. Розумієте? Була боротьба, та він її програв. Розкажіть мені, коли будете готові, і швидше».


«Вірно, – сказав Хакім. "Що небудь ще?"


"Ще дещо", - стомлено сказав Нік, відчуваючи, як пронизують уколи болю і бажаючи, щоб вони пішли. «Для мене непрактично зв'язуватися зі штаб-квартирою – ви скоро дізнаєтесь, з якими труднощами ми зіткнулися сьогодні ввечері – і з'ясуйте, чи є якісь нові події. Але про все по порядку, ви мене розумієте?


"Відмінно", - спокійно відповів Хакім і відключився.


Нік вийшов з телефонної будки і попрямував до своєї кімнати. Він як міг доглядав свого хворого тіла, поставив стільці перед дверима і вікнами і майже миттєво поринув у сон без сновидінь.


«Ліззі Борден взяла сокиру… Ліззі Борден взяла сокиру… Ліззі Борден взяла сокиру…»


Нік вибрався із глибокого сну і навів Вільгельміну до дверей. Там стояв незнайомець - незнайомець із сутулим тілом Хакіма та іншим обличчям.


«Заради бога, де ви їх все дістаєте?» – сказав Нік. «Заходь і зніми це».


Хакім швидко увійшов і зірвав гумову маску, коли Нік замкнув двері. "Це була незабутня ніч", - сказав Хакім. "І заради Бога, що з тобою трапилося?"


"Спочатку ваш звіт, будь ласка", - сказав Нік. "Сідай."


"Так, сер", - сказав Хакім з перебільшеною повагою. Але його дивні незрівнянні очі були серйозними. По-перше, план спрацював, як і було заплановано. Тіла перемістилися, я виписався, повернувся, щоб зайняти вашу кімнату, відбив спроби проникнення. Отримав ваш дзвінок, серйозно пошкодив кімнату, ніби вас викрали, і забрав усі цінні речі. вони." Він кинув Ніку невеликий пакунок. «Залишив усе там, зателефонував Чесному Ейбу. Погані новини. Твою подругу міс Ештон схопили, у її вітальні безладдя. Вона зникла безвісти з півночі».


Вмираючі безсмертні


Це була найпроклятіша і найпахучаша печера на всіх пагорбах Африки. Вона знала, що так має бути, хоча вона не була експертом у цьому питанні, тому що в усьому світі не могло бути гіршим за запах. Це був гірський козел і мавпа, сирий мох, старий як час, і людський бруд, майже такий самий старий, і нудотно-солодкий запах - що, чорт забирай, це було? - смерть, може, або цей непристойний корінь, яким, схоже, так дорожили деякі старі травники.


Ліз застогнала і ворухнулася. Голова у неї пульсувала, як минулого новорічного дня, а живіт скрутило. «Припини», - суворо сказала вона собі, борючись із нудотою та страхом. Що хочеш зробити – додати до безладу?


Слабке світло світанку, що наближається, проникло в печеру. Так хоч десь було свіже повітря. Вона сіла в сидячому положенні і сердито пробурмотіла про вологі шкіряні ремінці, що обв'язали її зап'ястя і кісточки. «Дуже розумно, – з гіркотою подумала вона. У міру висихання вони стягуються. Не ризикуйте, ці шалені ублюдки. Страшенно розумно ...


Вони прийшли вночі, коли вона збиралася лягати спати, приблизно за півгодини до того, як один чоловік, якого Ейб залишив на чергуванні, повинен був змінити зміну та вирушити додому. Вона знала, що він цього не зробив, бо коли вона боролася з двома головорізами у своїй вітальні і її витягли назовні, вона побачила його лежачим перед її вхідними дверима з кинджалом у спині. Вона знову закричала і сильно вкусила м'ясисту руку, а потім пітьма впала, як бомба, і стерла її свідомість. Після цього пішла дика поїздка, ще більше здавлених криків, ще болючіша темрява обрушилася на її голову.


А тепер ця бридка, брудна печера.


«Ходімо, Елізабет, – нагадала вона собі. Що подумає тітка Абігейл, почувши, як ви так кажете? Тітка Абігейл… Раптовий жах пронизав її. Тітка Ебігейл Нік Картер Ейб Джефферсон та Джуліан Макомбе. Всі вони якимось чином були частиною цього, і вона ніколи більше нікого з них не побачить, але, чорт забирай, що вона тут робить і де чому хто?


Чому було єдиним питанням, яке мало хоч якийсь сенс. Ніколи раніше вона не була в такому місці, і ніколи раніше вона не зустрічала нікого, подібного до посла Ніколаса Дж. Хантінгтона Картера. Проблема була його другим ім'ям, хоча те, як J. могла витримати неприємності, було більшим, ніж вона могла...


Коли вона прийшла до тями вдруге, вона відчула себе нескінченно сильніше і майже могла мислити ясно. Забирайся звідси! вона думала.


Узи були міцніші, ніж раніше, і в сіро-рожевому світлі було видно силуети двох чоловіків, що стояли біля входу в печеру, один дивився в неї, а другий дивився назовні. І їй було холодно. "Хто б не став, - сердито подумала вона, - якщо на ній тільки трусики, бюстгальтер і пов'язка на плечі"? Усвідомлення того, що вона майже нага, змусило її відчути себе вдвічі незручніше, але не вдвічі сильніше. "Охоплена хвилею обурення", - криво подумала вона; шкода, що це прозоро.


Сонце піднімалося повільніше, ніж вона бачила, коли воно здіймалося над рівниною Абімако. «Отже, я, мабуть, у якійсь богом забутій долині», — подумала вона, за багато миль від будь-якої надії на допомогу. Ніколас Картер, ти де!


Звідкись долинали звуки життя. Олово брязнуло об олово, і низький голос співав ранню ранкову пісню. Смак дерева


застряг у її ніздрях, заглушивши інші запахи у її тюремній печері. Зовні почулися кроки. Двоє охоронців звернули увагу, і третій чоловік підвівся між ними і увійшов до печери.


Він обійшов її, спочатку мовчки, а потім засміявся.


«Отже, елегантна міс Ештон приєдналася до нас у нашій гірській усамітненні», - сказав він. «Я бачу, що одягнена неправильно, але, безперечно, відчуваю, що для твоїх підлеглих все досить добре. Це все?" Він знову засміявся. «Але ми не маємо бути невдячними. Ви прийшли сюди, щоб подивитися, як живе інша половина, і я подбаю про те, щоб ви це бачили».


Його обличчя було в темряві, але його мелодійний голос був безпомилковим.


"Руфус", - сказала Ліз. «Ну, ну добре. І як ти думаєш, що я побачу визначні пам'ятки, пов'язані в цій твоїй брудній печері? І що, чорт забирай, ти робиш?»


"Ви говорите зі мною як зі своїм слугою, міс Ештон?" Його голос був тонким та небезпечним. «Як ви думаєте, ви можете розмовляти зі мною в такому тоні?»


Ліз села якомога пряміше і дивилася на нього в напівтемряві. "Слуга"? Значить, він усе ще зализував старі колоніальні рани.


«Будь проклятий мій тон. Чого ти чекаєш – дякую? Ти, мабуть, божевільний, щоб робити такі речі. Що за ідея? Але вона знала, навіть коли казала, що не має жодного значення, що вона каже. Сам факт її викрадення зробив це досить очевидним, навіть без гіркоти його слів та неврівноваженості у його голосі. Він був лише трохи рваним і піднімався на пару нот вище. Крім того, його люди вбили людину, щоб привести її сюди. Вона зіщулилася, подумала, скільки ще він убив. І чому?


«Ідея, міс Ештон? Ви не можете вгадати? І я думав, ви такі розумні! - знущався він. Ніж виліз звідкись із складок його схожого на тогу одягу і рвонувся до нього, ледь не зупинившись у повітрі за півдюйм від її грудей.


Руфус м'яко засміявся. "Ви здригаєтеся, чи не так?"


«Звісно, - сказала вона з крижаним гнівом. «Хто б не став? Якщо ти хочеш мене убити, давай. Але не грайся зі мною в ігри. Просто спочатку скажи мені, чому, а потім покінчимо з цим. Чи ти маєш справжню причину, Руфусе? Це лише на зло? Вона смикала за свої пута в темряві, поки говорила. Безнадійно. Чорт забирай, справи були міцніші, ніж будь-коли. Страх бився всередині неї.


"Злість?" - задумливо сказав він. «Ні-ууу, я б так не сказав. Не зовсім. Природна ненависть, можна сказати, однієї частини світу до іншої. І я поки що не збираюся вбивати тебе. Чи бачиш, як ти продовжуєш насолоджуватися Вашим перебуванням тут, мені може знадобитися надати докази того, що ви все ще живі - тобто якщо ви хочете служити своїй меті. Я маю сказати, що моя мета. Отже, ми підтримуватимемо їх у хорошому стані, так? Ніж злегка встромився їй у вуха. «І те, і те, і те». Він посміхнувся і обмацав її тіло вістрям ножа. Ліз затамувала подих. Легкі уколи не пошкодили, але віщували дуже неприємне майбутнє. “Тепер ти мене розумієш?” Руфус продовжив. Іншим? зв'яжеться з моїми колегами швидко, тобто припустимо, що вони ще не подбали про нього, - тоді його доведеться підштовхнути.або два маленькі сувеніри повинні допомогти, я думаю, якщо він хоч трохи джентльмен.А тепер вставайте, міс Ештон, і слідуйте за мною. Вставайте! От і все. Сюди, будь ласка».


Він вклонився з удаваною ввічливістю і жестом вивів її з печери. Ранок осяявся світлом набагато веселішим, ніж вона вважала придатним, і, коли вона подивилася вниз з невеликого піднесення, на якому вони стояли, вона побачила все місто, в яке він її привів. Він був невеликий, але зосереджений, невеликий цитадель з хатин і наметів, фактично оточений невисокими пагорбами. Армійський табір з м'язистими чоловіками у напівуніформі, зайнятими ранковими справами. «Не дуже стратегічна позиція, – подумала вона. не для захисту. Але що за схованка! Особливо якщо його ніхто не шукав.


«Відсуньтеся, будь ласка». Руфус підштовхнув її вниз схилом. Двоє охоронців дивилися на її убогий костюм із стоїчною байдужістю. Б'юся об заклад, пара гомосексуалістів, - сказала вона собі, відчуваючи полегшення від їхньої відсутності інтересу. «Тут ми зупиняємось, – сказав Руфус. «На жаль, я маю знову зв'язати тебе. Але тобі буде тепло тут, на сонці, і гарний вигляд. Насправді тобі буде дуже, дуже тепло». Він прив'язав її


плечі до перекладини H-подібної дерев'яної рами, зверненої до завантаженої частини табору, і прикріпили кожну ногу до однієї зі стійок. «Отже, це має бути досить незручно. Будь ласка, не турбуйтеся про дискомфорт, спеку, спрагу, голод. Подумайте про переконливе послання, яке слід відправити цікавому Картеру, щоб він відповів, поки ви в досить хорошому стані. І – о так! Він клацнув пальцями. «Тільки не забув, а товстий так сильно хоче знати. Може, ти скажеш мені, хто він насправді?»


"Хто він насправді?" Ліз подивилася на нього у відповідь. «Чому, ти не гірше за мене знаєш, хто він. Що за «товстий»? Про що ти говориш?"


«Ах, ні. Я ставлю запитання». Руфус усміхнувся. Але я дам вам час подумати. Медитуйте, насолоджуйтесь краєвидом та сільським повітрям. Я повернуся пізніше, щоб продовжити нашу приємну розмову». Він люб'язно схилив голову і відвернувся, прямуючи до найбільшого будинку з табірних споруд. Легкий вітерець, що обмацував його тогу, облетів табір, торкнувся її напруженого тіла і помер раптовою смертю. Сонце увірвалося в долину і розпалило вчорашню спеку.


Найближче тінисте дерево знаходилося на відстані багатьох ярдів. Поруч мало бути болото або стоячий басейн, бо почав здійматися запах теплої гнилі, і невдовзі разом з ним піднялися комарі. Вони й великі сині мухи стрімко опустилися на спокусливі простори її оголеної шкіри і почали свою звивисту симфонію дзижчання та високого ниття. Через деякий час почали кусатися.


Ліз стиснула зуби і змусила себе зосередитись на сцені перед нею. То була неприємна перспектива. Між ним і найближчими наметами стояв високий стовп, увінчаний старим людським черепом, який, здавалося, дивився прямо на нього і глузував з її скрутного становища. За нею маленький жовтий чоловічок у сірій формі, здавалося, читав лекції групі ньянгських одноплемінників мистецтву – чого? Боже всемогутній, розрізати животи! Його жести були страшенно графічними. Перед низькою, схожою на сарай будовою інший жовтий чоловік тихо розмовляв із другою групою затятих слухачів. А що б пара китайців, подумала Ліз, робитиме і говоритиме в самому серці цієї неспокійної маленької африканської країни у затишному гірському притулку Руфуса Макомбе? Об'єднуйтесь, кольорові народи світу! Чорний та жовтий, тримайтеся разом! Поширити слово! Вбити, ось так, ось так і ось!


Вона здригнулася під палючим сонцем. Можливо, вбити свого брата? Для ідеалу? Звичайно, ні. Заради зиску. Потужність. За підтримки групи жовтих людей із власними ідеями. Господи, як вона збиралася вибратися з цього безладу і передати звістку Джефферсон або Картер?


Комарі безперервно дзижчали і кусалися. Сонце безжально палило, і злі плями на її тілі перетворилися на один палаючий, нестерпний висип від поту. Чого саме Руфус чекав від неї? Відрізати кінчик пальця і з любов'ю відправити його в номер Ніка Картера в Дакарі, і не міг би він зателефонувати їй за першої можливості?


Вона всоте спробувала звільнитися від своїх пут. Руфус знав, як зав'язувати вузли, це було точно. Жіночий, веселий, веселий молодший брат Макомбе примудрився приховати пачку секретів під цією гарною, безтурботною зовнішністю.


Її голова закружляла. Вона заплющила очі і спробувала згадати дитячу молитву. Ці ніжні слова перетворилися на низку прокльонів на її адресу за її безпорадність і на Руфуса за що б там не було! пекло він був.


Злий, відчайдушний рев розірвав повітря. Вона розплющила очі і побачила, як Руфус виривається з однієї з хатин. Він кричав на групи чоловіків, крокуючи до неї; слова вилітали надто швидко, щоб вона могла зрозуміти, але їй здалося, що вона чула ім'я. Що це було? Мірелла? Так, ось і все. Мірелла…


Руфус рушив до неї, м'язи його обличчя працювали, а білки його очей здавались величезними і дивилися на глянсову чорноту його обличчя.


Його стислий правий кулак вдарив її по обличчю.


«Вбивці! Вбивці! Вбивці! Всі!" Він ударив її з іншого боку обличчя, і її голова болісно сіпнулася вбік. «Тепер ти помреш. Мірелла – моя красуня – моя Мірелла! Навіщо тобі жити, коли вона мертва? Його кулак знову вдарив її. Вона нахилила голову і впіймала удар чолом. "Вона мертва! Він убив її!" Його дихання стало важким, судорожним, і вона побачила, як його м'язи напружуються на вільній тканині. «Тепер ти помреш без нього. Тепер тобі немає надії!» Він жорстоко штовхнув її ногою, як шалене дитя.


"Руфус Макомбе, стій!" Ліз відкинула голову і крикнула на нього. Ти повзає жовтий виродок, це все, що в тебе є? Розв'яжи мене і переконайся, що я тебе не пну?».


Забери мене від цієї штуки і перестань кричати, як чортова фея! "


Його кулак зупинився у повітрі і повільно впав на бік. Вона могла бачити жовтувато-білу піну в куточках його рота. І сльози на очах. Лють чи туга? Обидва, вирішила вона, моргаючи у відповідь.


«Отже, ти все ще наважуєшся так зі мною розмовляти. І ти справді очікуєш, що я розв'яжу тебе і відпущу, я гадаю». Слова вилетіли з його рота, як отруєні наконечники стріл. Ні. Але ти маєш рацію в одному - торкатися тебе нижче моєї гідності. Ти помреш, як вона». Руфус тяжко проковтнув, і його рот скривився, набувши дивної нелюдської форми. «Лише для вас це триватиме більше часу. Для вас буде очікування і страх - а потім раптова смерть, яку ви побачите, що наближається до вас, і ви не зможете нічого робити, окрім як дивитись на неї, кричати та приймати її тут!» Його голос перетворився на крик, і він притис руку до грудей, як чоловік, що стискає ніж, що пронизав його серце. «А потім…» - його голос знову знизився, так тихо, що це був майже шепіт, - «і тоді твій друг Картер зможе насолодитися тим, що від тебе залишилося, перш ніж ми його закінчимо».


Він різко розвернувся і попрямував до стовпа з увінчаним черепом жердиною, його тога плескала навколо його кісточок, а його руки були витягнуті, як збожеволілий пророк долі. Він раптом зупинився під хитрим черепом і поклав руку на жердину, наче це був дивний спис, який він збирався носити в битві. Іншою рукою він вказав на чоловіків, що чекали, і його голос заревів і луною рознісся по долині.


"Мої воїни – ваші списи!"


Ліз беззвучно гукнула про допомогу. Перед хатинами і наметами відбулася стрімка хвиля бойових дій, а потім кожен чоловік стояв по стійці смирно під сонцем, і світло відбивалося від вістря їх списів.


Руфус закинув голову і вигукнув: Хто ваш лідер?


І череп на вершині жердини клацнув щелепами і заверещав: «Руфус – твій лідер! Шануй його - убий за нього - і ця земля твоя! Руфус – твій лідер!»


Десятки голосів підхопили крик і загули у відповідь. "Руфус – наш лідер!"


"Які ви чоловіки?" вигукнув Руфус.


"Ви непереможні!" заверещав череп. «Ви невразливі! Вірте, і ви ніколи не помрете!


"Ми ніколи не помремо!" повернувся хор.


"Чи вірна ваша мета?" - заревів Руфус. «Чи можете ви кинути кільце смерті навколо ворога і все ж таки дозволити ворогові померти тисячею смертей?»


"Ти кинеш кільце смерті", - глухо сказав череп. «Руфус, твій єдиний справжній лідер, командує ним. Ти кинеш!


"Ми покинемо!" гриміли голоси. «Ворог помре тисячею смертей!»


"Тоді кинь!" крикнув Руфус.


"Кинь, і живи вічно!" замовив череп.


Ноги човгали вперед, а блискучі руки підняли в повітря асегаї. Перший ряд закинув.


Ліз заплющила очі.


Дюжина легких поривів вітру просвистіла повз її тіло – над головою, між ніг, повз її щіки, ковзнула по плечах… Вона розплющила очі. Вона була ще жива. Списи були встромлені навколо неї в сиру землю. Другий ряд вступив у бій, і огидні леза злетіли в повітря, промахнувшись повз неї в дюймах ширини одного тонкого волосся. Пара з них вдарилася об перекладину за нею. Вона була живою мішенню на цирковому шоу, людською подушечкою для голок, що чекає на укол, і вона помирала тисячею смертей у болісному очікуванні.


Залп списів свистів, кричав, злітав, стукав і зупинявся; навколо неї було кільце смерті.


Ненависний голос крикнув: «Досить гри! Ми прикінчимо жінку ще двома, і ці двоє мають бути ідеальними. Кому буде честь?»


Ліз відкрила один обгорілий від поту очей і почекала, поки брязкає череп. Його щелепа рипнула. «Молодець, – подумала вона. Але Господи Всемогутній, для мене теж диво, будь ласка – не дай мені померти, не дай мені померти!


"Замовлено!" пронизав череп. «Дайте Руфу двох добрих людей, які не схиблять. Два смертоносні списи, дві людини, які матимуть життя вічне!»


Ще більше копій з'явилося ніби звідки, і дюжина ентузіастів вічності стрибнула вперед. Величезний чоловік, одягнений у залишки американської бойової форми, відокремився від страшенно схвильованого натовпу і закричав, як фельдфебель. Добровольці один за одним поверталися до ладу, поки не залишилося тільки двоє, з списами напоготові і гладкими тілами, що прийняли метальну стійку.


"Один високий, один низький!" крикнув Руфус. «Два списи для тварюки в ямі! Вбий, і житимеш вічно!»


"Убий і живи!" - гарячково озвався череп.


Перший чоловік зігнув своє могутнє тіло і відсмикнув руку.


І раптово


його голова немовби відірвалася.


Другий чоловік здивовано хмикнув і тихо впав.


На мить єдиним звуком була луна пострілів.


А потім череп розколовся на сотню крихітних шматочків і потік по жердині.


Руфус тупнув ногами і закричав.


* * *


Жахливий голос з нізвідки луною рознісся по долині, прокотився по приголомшених, безладних рядах і змусив замовкнути людину, яка встала і викрикнула своє розчарування в небо.


Ти лідер, Руфусе? Ти впевнений, що ти лідер?


Руфус дико похитав головою, шукаючи звуку. «Я лідер! Я лідер! Що це за прийом? Де…?»


«Що ти ведеш, Руфусе? Ти голова всієї Ньянги?


Руфус на мить завмер. Потім на його обличчі з'явилася усмішка і він драматично схопився за груди.


"Я буду шефом", - гордо сказав він. «Я буду королем, я буду президентом, я буду всім Ньянгою!»


"Добре, Руфусе! Шляхетно сказано!" - схвально прогримів голос. «А як щодо Джуліана та його російських друзів? І ваших американських ворогів?


"Вони нічого!" Руфус тріумфально заревів. «Вони помруть, вони всі помруть! У мене є могутніші друзі, і ми боремося разом. Боги зі мною!


"Боги і китайці", - благоговійно промовив голос. «Вони працюють разом на тебе, Руфусе? Щоб зробити тебе лідером, Руфусе?


"Вони роблять те, що я їм говорю", - зарозуміло крикнув Руфус. «Навіть боги кажуть моїм голосом…» Його тіло раптово напружилося, і він подивився на розбитий череп, а потім на двох мерців. Він знову звів очі, і його очі метнулися до живих воїнів. Між ними стояла тиша, але вони теж дивилися на зім'яті тіла та розколотий череп; і вони зиркнули на Руфуса; і вони шукали джерело дивного звуку; потім вони знову глянули на Руфуса. Тихе бурмотіння пробігло по подертих рядах. Двоє жовтих чоловічків заговорили тихими схвильованими голосами.


Руфус, здавалося, зіщулився на місці. "Хто ти?" він задихнувся. «Виходь туди, де я тебе бачу! Ти ворог чи друг? Покажи себе! Чоловіки! Мої воїни! Знайдіть та вбийте!»


"Ні!" прогримів голос. «Ви все залишитеся на місці. Я спускаюся. Дивіться на небо позаду себе!


Однонаправлений мікрофон похитнувся на тонкій вудці і вийшов.


"За ними? Це було підло». - захоплено прошепотів Хакім. «От, я візьму мікрофонну штангу. Просто впусти мегафон».


Нік швидко від'єднав крихітний магнітофон, прив'язаний до його зап'ястя, і витяг з кишені два предмети у вигляді ананаса. Позаду нього шеф Ейб Джефферсон терміново заговорив до рації. За кілька ярдів від нього, на пагорбі, що дивиться прямо в долину, капрал Стоунволл Темба поправив ручку кулемета і піднявся з лежачи на низький присід. Між двома і трьома милями звідти, в бік Абімако, чекав гелікоптер, лопаті якого кружляли в гарячому повітрі. А за кілька миль від вертольота лінія військових джипів отримала повідомлення та збільшила швидкість.


Нік піднявся серед скель і кострубатих дерев на схилі пагорба в районі Дуоло. Він відсмикнув руку і потужним рухом штовхнув її вперед. Ананас полетів у повітря. Він знову відсмикнув руку, готову до другої подачі, і спостерігав за приємними результатами свого кидка. Наче з неба вдарила літня блискавка, і він міг чути низький, але зляканий крик десятків голосів у долині. Спасибі, мадам Софія, люба, - гаряче прошепотів Нік, спостерігаючи, як величезні, хмари, що здіймаються, здіймаються в повітрі; дякую, що дали мені адресу. Він знову покинув.


"Ходімо, Хакім. На них, Ейбе!"


Вони побігли вершиною пагорба в задимлену долину.


Ліз побачила постать, що вимальовувалась крізь густий червонувато-сірий дим, і відчула, як її серце шалено калатало. О, Боже, це Нік, – раділа вона про себе. А потім – О, Боже! Це не він! Жахливий шок від виду цієї огидної, злісної, злісної особи після всіх інших жахливих переживань був майже нестерпним. Вона мало не знепритомніла, коли постать потяглася до неї з ножем і весело сказала: «Заспокойся. Ви повинні зрозуміти, що я не можу бути наполовину таким злим, як виглядаю!» Жахливе обличчя розпливлось у дивовижно сяючій, обнадійливій посмішці, одна тверда рука тримала Ліз, а інша швидко хльостала її пута. "Кавалерія прийшла, і я один з них!"


За кілька ярдів від порохової бомби дим від порохової бомби трохи розвіявся, і несподівано з'явився Нік перед Руфусом з Вільгельміною в руці.


Руф відступив назад, ахнувши. Потім він дивився.


"Це Картер!" він кричав. «Убийте його, вбийте його, вбийте його!»


Інший голос, невідомий Ніку, прогримів крізь клуби диму.


"Ні, убий його, Руфус - людина, яка не може померти!"


Дуель у диму


Нік почув тихий свист, що означав, що Хакім звільнив Ліз і був готовий зі своїм карабіном на той випадок, якщо ситуація вийде з-під контролю надто рано. І він почув подвійний щебетаючий сигнал, який повідомив йому, що Ейб і Стоунволл просочилися, щоб прикрити табір своїми кулеметами. Висока постать із бочкоподібними грудьми в пошарпаній американській бойовій формі вийшла з хмар диму, тримаючи асегай. Він засунув його до рук Руфуса.


"Ти знову збрехав, Руфус Макомбе", - прогримів він. «Ви змушуєте нас вбивати і кажете, що боги захищають нас, що ми не можемо померти. І все-таки ми вмираємо. Тепер давайте подивимося, як ви вбиваєте та живете!»


Руфус позадкував. «Дурень! Яка мені користь від цього списа проти його рушниці? Чоловіки! Мої воїни…!»


«Убий собі, або будеш убитий, Руфусе», - холодно сказав високий голос.


Нік багатозначно підняв Вільгельміну.


"Хто віддає накази, Руфусе?" - м'яко спитав він. «Ти чи твої підлеглі? Я прийшов не вбити тебе, а щоб забрати тебе із собою. До твого брата - начальника всієї Ньянгі. Накажіть своїм людям відступити».


"Ні!" сказав великий, холодний голос. «Його не заберуть назад, біла людина. Бороться з ним сам, як чоловік із чоловіком, або решта з нас розірвуть вас обох на частини, з пістолетом чи без зброї. Тебе, Руфуса, і жінку».


"Це було б помилкою", - так само холодно сказав Нік. "Я не самотній. Ейб!" Він підвищив голос. "Вогонь над їхніми головами!"


Попереджувальний спалах вогню пролунав крізь дим.


Чоловік у бойовій формі обережно подивився на Ніка. «Це не має значення, – м'яко сказав він. «Це тільки означає, що багато хто з нас помре. Боріться з ним!


Нік швидко подумав. Велика людина помилялася; все ж таки він мав рацію. Нік не сумнівався, що він зможе безпечно вибратися з цієї долини та подалі від друзів. Але надто багато заблукалих людей із промитими мізками помруть. І з цього народиться вся нова ненависть.


"Тоді дай мені спис", - сказав Нік і прибрав "люгер" з очей геть.


Руфус змахнув рукою й кинув.


Нік побачив його рух, коли він почався, і пригнувся, щоб заощадити час. Він потягнувся за собою і витяг ще тремтячий ассегай з дна долини. "У такому разі, - сказав він, - дай йому спис".


Без слів здоровань простяг Руфусу ще один ассегай.


Руфус узяв його обома руками й кинувся. Нік низько присів і почав чекати на нього. В останню можливу мить він ухилився і встромив вістря власного списа глибоко в незахищене стегно Руфуса.


"Aaaarghh!" Руфус загарчав у люті й агонії і кинувся на Ніка, як дервіш, завдаючи удару блискавки, навіть коли він повернувся. Вістря списа розірвало рукав Ніка і завдало болючої рани в плече. Нік м'яко вилаявся і відскочив убік, симулюючи удар у живіт, а потім перевернув вістря списа вгору, щоб легко зловити Руфуса в груди, коли він зробив випад і відскочив якраз вчасно, щоб уникнути смертельного удару.


Руфус злегка танцював назад, гротескна постать у тозі, що майнула. Кров просочувалася крізь тканину, що покривала його стегно, і його губи відірвалися від зубів у гарчанні, що перетворило його гарне обличчя на потворну маску. Тога поставила його в невигідне становище, але він, здавалося, набирав упевненості та швидкості. Спалахнув ассегай Ніка. Руфус майстерно парирував, швидко увійшов, легким колючим рухом уколов Ніка в лівий бік і відскочив геть. Нік почув "Аааа!" схвалення, що виходить звідкись із диму. Він знав, що його власний виступ нема про що «Аааа»; Дві кульові складки минулої ночі так напружили його ногу і плече, що його робота ніг та його випад були далеко від їхніх звичайних навичок. Він вирішив змінити тактику.


Руфус низько нахилився, тримав ассегаї, як спис, і кинувся в атаку.


Нік упав перед ним, як камінь. Майже миттєво він знову ожив, сіпнувшись своїм тілом вгору під літаючими, спотикаючись ногами Руфуса, і відчув, як його ворог незграбно перестрибує через нього. Він зробив стрибок, тримаючи спис перед собою поперек тіла, широко розставивши руки вздовж держака, і дивився, як Руфус ударився об землю.


"Вставай, Руфусе!" - покликав він призовно. "Встань, підійди і забери мене".


Руфус вдихнув запорошене повітря і схопив спис, що впав. Він важко дихав, коли підійшов до Ніка, і його рухи більше не були швидкими та впевненими. Нік розвернувся і змахнув своєю зброєю, як палицею - японський палиця називався бо, який нічого не означає.


Така груба, як тростина або палиця, але крутиться, як вихор. Тепер він обертався, описуючи невидиме ідеальне коло, яке було зіпсоване лише дотиком до списа Руфуса. Пролунав різкий брязкіт дерева по дереву. Руфус раптово зупинився, його руки були порожні, а очі шалено шукали втраченого списа. Нік почув, як він упав на землю в ярдах від мене. Він свідомо кинув власний спис на землю. Руфус загарчав, як поранена тварина, і кинувся до нього з простягнутою рукою. Нік підстрибнув і схопив Руфуса за руки своєю мускулистою хваткою, різко смикнув його так, що потемніле від поту обличчя майже торкнулося його, і завдав серію ударів, що скручують, у нагрудну пластину і серце. Руфус стогнав, кректав і слабо чинив опір. Нік вдарив його правою рукою в серце, яке нічого не стримувало. Щось нудотно тріснуло. Обличчя і тіло Руфуса спотворила жахлива агонія. Його очі заскленіли; і він упав.


Нік зробив пару повільних глибоких вдихів і витяг Вільгельміну. Він почув низький стогін, що долинав з долини. Він озирнувся вперше за багато хвилин і побачив, що більшість густого диму розсіялася. Ейб і Стоунволл розташувалися на стратегічних позиціях поряд з хатинами, але все ще досить високо на схилі, щоб командувати всім табором. Хакім, тепер без сорочки, стояв всього за кілька футів від лівого плеча Ніка, його карабін був напоготові піднятий і цілився у велику людину в рваній бойовій формі.


Великий чоловік невпевнено ступив уперед.


"Він помер?" - спитав він, і його голос був надламаним півшепотом.


"Що це змінює?" Нік тихо відповів. «З ним покінчено. Переконайтеся самі, чи мертвий - якщо ви думаєте, що це має значення. А решта з вас можуть боротися і померти даремно, якщо хочете. Або ви можете припинити працювати на своїх ворогів і почати думати самостійно. Ви». У найближчі кілька хвилин я буду тут, хоч би що ви вирішили. Тож робіть свій вибір. Помри за жовтих людей; живи, щоб зробити щось від своєї країни » Він раптово зупинився, сповнений всього, що він хотів сказати, але не знав, як це сказати. У будь-якому випадку, це було досить безглуздо для контррозвідника на ім'я Кіллмайстер - читати лекцію про небезпеки іноземного втручання та радощі національної гордості. "Вибір за вами", - різко закінчив він і повернувся на підборах.


Різкі рубаючі звуки лопат вертольотів заповнили долину. Нік почув, як різкий голос Ейба Джефферсон наказав.


"Де Ліз?" - спитав він Хакіма.


Хакім жахливо підморгнув. «Там, за високими каменями, вона прикрашає себе для вас і сильно свербить. Будьте обережні - у неї мій 22-й калібр і сверблячий палець на спусковому гачку. Плюс свербить майже все».


Нік пройшов крізь серпанок і знайшов її, загорнуту в куртку Хакіма, що квапливо простягає чоловічий гребінець через сплутане волосся і розмахує пістолетом, як балончик зі спреєм від комах.


"Ліз! Ти гаразд?" - з тривогою спитав він.


"О, чудово!" - з ентузіазмом сказала вона. "Щиро Дякую. Це було найкраще, загалом». Вона впустила гребінець і пістолет і впала йому на руки.


Лише через кілька хвилин долина почала заповнюватися людьми в елегантній формі. Нік підвів Ліз до чекаючого вертольоту. Хакім пішов за ним, залишивши Ейба та Стоунволла разом із об'єднаною групою армії та поліції.


Було про що поговорити під час плавного зворотного польоту до Абімака. Але два питання та одна захоплююча відповідь надовго залишилися в голові у Ніка.


Перша прийшла від Ліз. Її питання різко перервало одне з тих раптових мовчань, які переривають напружені розмови.


Ліз відірвалася від огляду африканських рівнин унизу і запитала: Хто була Мірелла?


"Я не зовсім впевнений", - повільно відповів Нік. «І я не думаю, що колись дійсно дізнаюся».


Другий виходив від самого Ніка.


«Між іншим, – сказав він Хакіму, – що ти сказав, що викладаєш в університеті? Сім живих мистецтв?


"Вірно." Хакім весело посміхнувся. «Засідка, крадіжка зі зломом, маскування, пограбування, завдання ударів ножем, удушення і відволікаючі маневри. Зрозуміло, інші елементи, але вони базові. Будь ласка, міс Ештон! Запевняю вас, що я нешкідливий. Мені рідко випадає можливість практикувати те, що я викладаю”. Йому вдалося сфокусувати обидва очі на переляканому обличчі Ніка. «Я кримінолог, – сказав він. ».


"І ти їх знаєш", - майже благоговійно сказав Нік. "Людина, ти справді їх знаєш!" Він відкинув голову і засміявся від чистого задоволення.


І навіть поки він сміявся, він думав: «Сокира могла б використовувати таку людину». Я поговорю з Хоуком.


* * *


Джуліан Макомбе дивився на них з подушок свого лікарняного ліжка. Його обличчя було змарніле, але очі були насторожі і сповнені жахливої недовіри. Він переводив погляд з Ніка на Ліз, на незнайомця на ім'я Хакім і його жилистого, довіреного начальника поліції.


"Я не можу в це повірити!" він сказав. "Це не може бути правдою! Мій брат Руфус та червоні китайці! Ви придумали це, мабуть. Він ніколи – і я знаю це, тому що він мій брат – я знаю, що він не цікавиться політикою чи владою. Джефферсоне, що це за безумство? "


Нік натиснув кнопку на крихітному магнітофоні. "Я б теж не повірив, - тихо сказав він, - моєму власному братові або твоєму".


Маленька машина тихенько гула. Моторошний голос пролунав лікарняною палатою.


Ти лідер, Руфусе? Ти впевнений, що ти лідер?


"Я лідер!" - Закричав Руфус. "Я лідер!"


Джуліан тяжко зітхнув і прислухався.


Я буду президентом, я буду всім Ньянгою… Джуліаном та його російськими друзями… Вони ніщо – вони помруть… У мене є більш могутні друзі… Боги та китайці… Вони роблять, як я їм говорю. ..


Прокляті слова захлиснули його. Нік подивився, пожалів і вимкнув диктофон.


"Чи це все правда?" - прошепотів Джуліан. "Ейб – шеф Джефферсон – це правда?"


Ейб тверезо кивнув головою. Я все це бачив. Я це чув. Пане президент, це правда. Мені дуже шкода".


Джуліан зітхнув. Він перевів погляд на Ніка. "І тому ти вбив його", - категорично сказав він. Його втомлені очі метнулися до Ліз. «Я не можу пробачити йому те, що він зробив – для всіх нас. Для вас усіх. Але я хотів би… я хотів би поговорити з ним».


"Ви зможете", - бадьоро сказав Ейб. Ти одужаєш задовго до нього, але він далеко не мертвий. Просто виведено з ладу. Він житиме».


Джуліан досяг однієї з тих цікавих змін, які характерні для ослаблених хворобою. Він повернув голову до Ніка і сказав: Краще йому померти. Тобі слід було вбити його».


Нік підвівся з ліжка.


"Можливо", - тихо сказав він. «Але я не міг змусити себе вбити брата людини, яка попросила мене допомогти їй».


Джуліан дивився на нього. Щось тінь відійшла від його виснаженого обличчя. «Я чекав на появу неординарного посла, - сказав він, - але нічого такого екстраординарного». Він зітхнув, а потім натяк на усмішку торкнувся його губ. "Я чув, ти зник зі свого готельного номера в Дакарі?"


"Я зробив це", сказав Нік. «Посол Картер підійшов до незрозумілого кінця. Я не знаю, до чого наближається Дакар».


"Я теж", - серйозно відповів Джуліан. «Але ви можете бути впевнені, що я надішлю свої співчуття та подяку вашому Державному департаменту».


Тоді вони лишили його; залишив його медсестрам, лікарям та його думкам.


* * *


Безмірно товстий чоловік сидів за столом і дивився через нього. Огида і огида виходили з його жовтого місяцеподібного обличчя, коли свистячий голос дзвенів у нього у вухах.


«Мені не пощастило», - сказав інший чоловік своїм специфічним гнусовим тоном, який був напіввислим, напівшиплячим. «Вперше я, звісно, зацікавився іншим чоловіком, цим підступним арабом…»


"Я вже знаю про перший раз", - відрізав товстун. "А що щодо Дакара - що там пішло не так?"


Чоловік із зеленим обличчям знизав плечима і висунув нижню губу.


"Що я міг зробити? Я вже домовився, що Картера принесуть мені і допитають, але Руфусс був сповнений рішучості вбити його негайно - все, що він хотів зробити, - це позбутися його і не турбуватися про те, як багато він знав чи з ким ще міг працювати”.


"Що трапилося в Дакарі?"


"Я кажу вам. Ми домовилися, що я був першим, хто спробував змусити американця говорити, але Руфус продовжував заважати. Він продовжував посилати своїх вбивць за Картером і попереджати його, так що він став у десять разів обережнішим, ніж він був раніше. Це дуже ускладнило мені життя”. Виючий голос був буркотливим. «Це було досить складно – як було».


«А Хмелевий клуб? Як ти сумував за ним там? Товстун нетерпляче задерся у своєму гігантському кріслі. Свитки жиру, що тягнулися від його плечей до вух, погойдувалися, як схвильований кисіль. «Давай, Лазло, ти не впорався. Поясни, як ти зазнав невдачі вдруге».


"Як я міг знати, що це він?" - обурено прошипів Лазло. «Він приїхав сюди з Касабланки під виглядом торговця наркотиками. Я навіть не знав, ким він був, коли пішов за ним, а потім він вистрілив мені в плече, у свинину! Після цього, спливаючи кров'ю, я отримав розповідь цієї товстої, тобто мадам Софії.


Він навіть згадав Великого у Касабланці, тупого старого виродка! І коли вона побачила, що наш радист мертвий, і поліція почала бити в парадні двері, вона злякалася і пригрозила розповісти якусь дику історію, яка врятує їй шию і повісить інших, видасть усю нашу операцію. Так що, звичайно, мені довелося вбити її, і я ледве встиг піти, як поліція пролізла в тил. "Його очі з жаб'ячими повіками зійшлися нахмурившись, коли він згадав свій порятунок. Потім вони раптово прояснилися". Можливо, вам цікаво дізнатися, як я впорався з мадам Софією, яка, як ви знаєте, значно за розмірами, порівняно зі мною. Я вибрав колючий ніж з довгим лезом і розташував його - так! »Він вистрілив у праву манжету, і в його руці з'явився сяючий шип.« Потім я вдарив по м'якому низу живота ...! »


"Досить!" Товстун страшенно здригнувся. «Позбав мене від цих жахливих подробиць. Я не хочу чути про ваші звірства. Що сталося з людиною Картером?


«Але, напевно, вас зацікавить витонченість моєї справи».


"Тиша!" Великий лунолиций скривився від огид і гніву. «І не намагайся розповідати мені, як хоробро ти страждав зі своїм нещасним плечем. Я хочу знати, які спроби ти зробив, щоб знайти Картера, і що з ним сталося».


Болюче обличчя Лазло виглядало скривдженим і похмурим.


"Він зник. По радіо повідомили, що його викрали із номера в готелі. Звичайно, я припустив, що люди Руфуса знайшли його».


"Ну, ваше природне припущення було помилковим!" - гаркнув товстун. «Чи ти думаєш, що це його примара з'явилася в Дуоло і захопила табір? І вбив Руфуса, чи що б він не зробив із ним? Можеш пояснити, чому ми нічого не чули з наших джерел у Ньянгу, відколи ти ідіотський переляк? -природжені вбивства в магазині травників і ваш так само ідіотський політ в Дакар? Ні? Я думав, що ні! Перестань тремтіти, як боягузливий дурень, і змусиш свій промоклий розум працювати».


Жабічі очі були засклені, а тонкі руки вбивці тремтіли. "Руфус мертвий?" - прошепотів Лазло. "Тоді хто прийме за нас Ньянгу?"


«Руфус – ніщо», – прогарчав товстун. «Ми знайдемо іншого Руфуса – у Ньянгу або в якійсь іншій країні. Він важливий. Якщо тільки…» Він нахилився вперед і пильно подивився на Ласло. «Якщо ваша необережна мова не зісковзнула і ви не сказали йому, де знаходиться наша штаб-квартира. Бо якщо так, і якщо він все ще живий, тоді вся наша африканська операція розвалиться. І я розберу вас голими руками. Загроза його великого, трохи співучого голосу рознеслася по кімнаті.


"Ні ні ні!" - промимрив Лазло. «Я нічого йому не сказав, ви маєте це знати. Я завжди говорив про вас, начебто ваші замовлення виходять безпосередньо з Пекіна. Він думає, що ви повернулися туди після того, як передали йому гроші та техніків. Я завжди намагався передати ваші повідомлення, ніби…»


«Тобі краще мати рацію, Лазло. Тобі краще бути. Ти зробив досить помилок. І одна з них полягала в тому, щоб дозволити Картер добратися до Хмелевого клубу. Є один спосіб спокутувати себе, і лише один».


"Так Так Так?" Лазло кинув головою, як змія, і з нетерпінням чекав.


"Знайди Картера", - крижаним тоном сказала гірська людина. "Знайди його швидше і приведи до мене".


"Але як я можу його знайти?" - відчайдушно прошипів Лазло. “Наскільки мені відомо, він зник. Можливо, він мертвий; можливо, він залишив країну».


"Ти дурень. Він не мертвий, і я можу гарантувати, що не покинув Африку, не намагаючись з'ясувати, хто підтримував Руфуса». Він раптово насупився. «Я можу тільки сподіватися, що Тен і Чан мали благодать накласти на себе руки, перш ніж хтось міг їх розпитати. Їх, мабуть, бачили в тому гірському таборі... Але ж вони солдати. Вони знають, що робити. На відміну від тебе, ти, нещасний хробак! Він люто стукнув своїм величезним кулаком по столу. Лазло здригнувся. «Ви! Ви нічого не зробили правильно. Знайдіть Картера, і я можу - я можу - вирішити не карати вас, як мені хотілося б. - це ваша проблема.Ви можете бути впевнені, що він більше не в Дакарі.І йому більше нічого робити в Ньянге, багато в чому завдяки твоїй недбалості". Його хрипкий голос був гірким, а його величезне обличчя являло собою маску горгульї огиди. "Так що ваше завдання має бути легким».


Лазло проковтнув, і його тіло затремтіло. "Але де?" він схлипнув. "Як?"


Величезний кулак знову вдарив по величезній стільниці. Товстун різко піднявся, і величезний стілець відкинувся назад.


"Я сказав тобі не питати мене про це!" він заревів. «Але я скажу вам, бо ця цікава шпигунська істота має бути знайдена, інакше вона погубить нас! Покажи себе. Зроби себе привселюдно, як ти це успішно робив раніше. Примусь його знайти тебе; він захоче знайти тебе. себе як принада перед ним. Замань акулу. Де? запитаєте ви? Де?


Обличчя товстуна потемніло. «Де ще, окрім Касабланки? Чи не здається вам, що ви дозволили йому дізнатися достатньо, щоб він приїхав до Касабланки?»


* * *


Моряк із щетиною, що сидів біля бару на набережній, зовсім не був схожий на Ніка Картера, за винятком м'язової сили його тіла, і він починав почуватися менш схожим на нього з часом. «Наша людина в Марокко» була джерелом інформації про контрабанду і наркотики і пропонувала довгий список місць, які відвідували люди, що спеціалізуються на будь-якому з них. Він також назвав імена кількох брокерів, імпортерів та невеликих судноплавних компаній, які, здавалося, воліли мати справу зі Сходом, а не із Заходом, і Нік ретельно вивчив кожного з них. Але поки що рахунок був нульовим.


Він замовив ще пива і в сотий раз вирішив, що найкраще продовжуватиме блукати по дайвах і закутках, сподіваючись налагодити контакт з кимось, хто занадто багато говоритиме, намагатиметься продати йому щось, можливо, приведе його до місця дії. . був. Це був довгий постріл, але не такий уже й великий, як його ще більша надія - що десь у цих раковинах, нічліжках та нічліжках він побачить Зелене Обличчя.


Його очі недбало блукали шумним, задимленим баром. У ньому не було жодного клієнта, якому він міг би довіряти в межах досяжності своєї кишені, але й не було жодного – не тільки тут, а й у всіх інших зануреннях, – якого він міг би віддалено зв'язати із Green Face, трафіком наркотиків або загадкова людина, відома йому тільки як Велика або Товста.


Він та Ліз приїхали до Касабланки наступного дня після зустрічі у лікарняній палаті Джуліана. Разом з Абе він провів залишок довгого дня у безплідних допитах та розслідуванні характеру операцій червоних китайців у Ньянгу та місцезнаходження Зеленого Особи та Толстого. День закінчився, як і годиться всім добрим дням, у ліжку. Через деякий час Нік і Ліз вийшли зі свого щастя, і тоді вона спитала його, чи може вона поїхати з ним до Касабланки.


"Ти любитель покарань, чи не так?" - захоплено сказав він. «Хіба ти не розумієш, що це може бути небезпечно? Ні, Ліз, тобі краще не приходити.


"Що може трапитись?" - пробурмотіла вона, торкаючись губами його вуха. «Я тихенько залишатимуся в тіні. У будь-якому разі, після Дуоло я можу змиритися з усім!


Він відчув її великі, тверді, соковиті груди на своєму тілі і здався без боротьби. Але він наполягав на тому, щоб вони зупинилися в різних готелях - він на звалищі, щоб відповідати його маскуванню, а вона у зручному Transatlantique, - і домовитися про зустріч із найбільшою обережністю.


І тому вона оглядала вітрини і робила екскурсії зі свого готелю, тоді як Нік тинявся темними районами міста в пошуках Зеленого Особи.


Двоє чоловіків, що сиділи за кутовим столиком і перемовлялися тихим пошепком, піднялися і, виглядаючи потайно і змовницьки, вийшли з темного бару. Нік раптово вирішив піти за ними. Якого біса, він тут нічого не досяг, і вони могли просто відвести його туди, куди він навіть не думав.


Вони зробили. Він слідував за ними кілька кварталів, перш ніж вони крадькома вбігли в незграбний будинок, який Нік знав – з чуток – це місцевий бордель. Він з огидою здався і повільно попрямував до свого готелю, маючи намір подзвонити Ліз. Але його маршрут пролягав повз Transatlantique, і, проходячи, він автоматично глянув на двері вестибюля. Входило кілька людей. І в спині одного з них було щось дуже знайоме. Нік зупинився і втупився.


Він знав би цю фігуру будь-де.


У мавританському саду


Зелене обличчя! Зрештою! Але що, чорт забирай, він робив, заходячи в готель, де зупинилася Ліз?


Нік перетнув вулицю, незважаючи на шум машин, і вбіг у вестибюль. З його забрудненим матроським одягом та триденною бородою він навряд чи був із тих гостей, яких вітав би готель «Трансатлантик». Але швейцар просто дивився на нього мимохідь, як на людину, якої треба позбутися, якщо він зробить із себе шкідника, але дозволив йому увійти в готель без жодних заперечень.


Зелена Особа чекала уваги у довідкової служби. Нік підкрався до нього ззаду і чекав, поки клерк помітить неприємного чоловічка з тривожним поглядом у його дивних, пильних очах. Нік почув, як він сказав: «Я шукаю свого друга, який не сказав мені, де він зупинятиметься, коли приїхав до міста. Містер Ніколас Картер тут зареєстрований? Чи має він броню?» Клерк щось порадив. "Ні, сер", - сказав він нарешті. "У нас немає записів про нього". "Ти впевнений?" Лазло наполягав. Він дуже важливий американець.


дипломат і може подорожувати інкогніто. Високий хлопець, що несе тростину...» «Ні, сер! - твердо промовив клерк. - Жоден американський джентльмен. Ніхто не любить цього”.


Людина на ім'я Ласло відвернулась, це була сама картина зневіри. Нік відійшов і вдав, що вивчає засклений довідник готелів, не зводячи очей з Ласло. Раптом чоловік напружився та втягнув повітря. Нік простежив за його поглядом. Ліз виходила зі швидкісного ліфта, виглядаючи - як завжди - трохи більше, ніж у натуральну величину, і вдвічі свіжішою та милішою, ніж будь-яка жінка в радіусі кількох миль. Вона з граційною величчю попрямувала до дверей вестибюля, не підозрюючи, що всі чоловічі очі спрямовані на неї, і зовсім не усвідомлюючи особливо зацікавленого погляду двох дуже незвичайних пар очей.


Лазло посміхнувся про себе і пішов за нею.


І Нік пішов за ним - з полегшенням, стривоженим, здивованим, думаючи про те, як вони з Хакімом ловили лисиця і переслідували цього чоловічка того дня в Абімако.


Він дозволив Зеленому Фейс слідувати за Ліз через головний торговий центр і затриматися за півкварталу від неї, коли вона зупинилася біля магазину спідньої білизни і подивилася у вікно. Потім він зробив свій перший хід. Він пройшов повз Зелений Обличчя і поплентався до Ліз.


«Купіть вам випити, леді? Ви підете зі мною, я вас добре проведу». Ліз обернулася, наче її вдарили, і з огидою подивилася на нього.


«Вірно, розсердися і йди», - наполегливо прошепотів Нік. «Ідіть прямо у свій готель і залишайтеся там, доки не почуєте від мене. Зелене Особа слідує за вами. А тепер іди!


Розуміння напало на її очі. "Загострив он дешевий шахрай!" - сказала вона крізь зуби. «Я б впізнала тебе будь-де!» Ліз гордовито випросталась і пішла назад у готель. Нік сказав лайку і плюнув на тротуар. Зелене Обличчя почекало, поки Ліз пройде повз, а потім пішов за нею так само недбало, як людина, якій нема чим зайнятися, крім прогулянки тротуарами сонячної Касабланки.


Опинившись у вестибюлі, він був таким випадковим. Нік побачив, як він зупинився перед довідковою, а потім невпевнено відійшов, ніби не знав, яке питання йому поставити. Ліз зникла з поля зору.


Може, подумав Нік із надією, він не знає її імені. А навіщо це йому? Вона просто та, кого він бачив у Абімако; немає причин, через які він повинен знати імена у списку американського посольства.


Зелене обличчя сів біля ліфта і став чекати.


Тож він не знав, до кого звернутися.


Нік проігнорував несхвальний погляд дівчини біля газетного кіоску і купив газету. Він сів біля Зеленого Обличчя і сховав своє брудне обличчя за папером, сподіваючись, що Зелена Обличчя зробить свій хід до того, як метрдотель буде викликаний, щоб прибрати цього брудного моряка з красивого Трансатлантичного вестибюля.


Метрдотель, мабуть, був зайнятий іншими справами. Зелене обличчя сидів і сидів. Нік чекав. Здавалося, ніхто їх не помічав. Час йшов. Полудень змінився пізнім днем; пізно вдень до ночі. Ліз, мабуть, було нудно, і їй стало цікаво, що, чорт забирай, відбувається. Хоча це було кумедно. Нік усміхнувся про себе. Лазло, очевидно, шукав його у найкращій частині міста, де мали зупинятися дипломати, і він шукав Ласло, де, як він знав, цей коротун справді був.


Лазло почав дивитися на годинник. Нарешті він підвівся і зателефонував із громадської будки. Коли він вийшов, його трясло. На мить він постояв біля будки, дивлячись у простір; потім він пройшов через вестибюль, ніби не знав, куди йде, і почав ходити туди-сюди тротуаром, як людина, що розривається між боргом і якоюсь насущною особистою необхідністю.


Нік з цікавістю спостерігав за ним, відзначаючи пильні очі та незграбні ривки. Навіщо, ублюдку потрібно про щось думати! він подумав. І, можливо, я зможу передати йому це.


Лазло, мабуть, дійшов якогось раптового рішення. Раптом він швидко пішов геть від готелю, мимо яскравих вогнів і білих будівель, що мерехтіли під лампами. Він попрямував до набережної та до стоянки таксі біля пристані.


Нік не особливо дбав про рутину слідування за таксі в місті і серед людей, з якими він був не особливо знайомий. Все, що потрібно, - це один таксист, щоб сказати "А?" арабською, і він у нього був. Вільгельмін легко ковзнув у його руку, коли він прискорив крок позаду Ласло.


"Привіт друг!" - бадьоро сказав він, тицьнувши Люгером у спину меншу людину і відчуваючи, як той твердне. «Не повертайся раптово і не кричи. Розумієш? Прибери руки від тіла і повернися до мене обличчям у приємній, доброзичливій манері».


Зелене Обличчя повільно повернулося і витріщилося на Ніка. Його обличчя виглядало так, ніби його змочили в оливковій олії, і його тіло, здавалося, корчилося під одягом, але очі все ще залишалися нерухомі і дивно вплинули на Ніка.


. Він відчував, як його тіло повзе, ніби по ньому ковзають тисячі крихітних слизових змій. Потім Зелена Обличчя задихнулася від визнання, і почуття пішло.


"Тепер ми знайдемо собі інше таксі, - сказав Нік, - і ви відвезете мене до товстуна".


Суперечливі вирази гналися на обличчі іншого чоловіка. "Який товстун?" - сказав він, і його тремтяча права рука на мить стабілізувалася, перш ніж зробити невеликий судомний рух. Довге колюче лезо майнуло в його руці, як за помахом чарівної палички. Але все було нормально із рефлексами Ніка після кількох днів порівняльного відпочинку. Його ліва нога піднялася вгору в ударі блискавки, ніж злетів угору і граційно пролетів повітрям, зникаючи в темряві за ліхтарними стовпами.


"Це було безглуздо", - дорікнув його Нік. Ви знаєте, що ваш бос хотів би поговорити зі мною так само часто, як я хотів би поговорити з ним. Не намагайтеся знову. Але про всяк випадок, якщо у вас виникнуть якісь ідеї…» Його ліва рука змахнула вдвічі швидше, як Ласло витягнув ніж і оманливо легким хватом затиснув руку, що кидає, - потім зробив різкий, хльосткий рух, який вирвав здавлений крик з горла Ласло і змусило його схопитися за руку, наче вона відвалювалася. Він страшенно вилаявся.


"Тихо", - наказав Нік. «Якщо ви не хочете, щоб інша рука вчинила так само. Тепер рухайтесь. Ми візьмемо таксі, яке я оберу, і ви дасте напрямок». Він підштовхнув прокляття, шипіння Лазло холодним недружнім носом Вільгельміни і вивів його на яскраво освітлену вулицю, де зупинив таксі.


«Скажи йому, – сказав Нік. «І скажи йому правильно. Якщо ми не знайдемо це місце протягом півгодини, я зупиню таксі, де б ми не були і розберуся з тобою».


«Але це може… це може зайняти більше часу», – промимрив Ласло.


"Краще не треба", - похмуро сказав Нік.


Лазло стиснув зуби і дав водієві незнайому Ніку адресу, що складається з двох назв вулиць, про які він ніколи не чув. Арабські імена.


"А тепер скажи йому, щоб він не зупинявся прямо на вулиці, коли ми дістанемося туди, а проїхати повз - поки ти показуєш мені місце - поки я не скажу йому зупинитися".


Ласло, важко дихаючи і тремтячи, як людина, що страждає на лихоманку, виконав інструкції арабською, спотикаючись, не набагато краще, ніж на власному Ніка, і затиснувся в кут.


Таксі промайнуло повз яскраві вогнів і хмарочосів сучасного міста і обігнало краї нової Медини - нової «старої» частини, побудованої в мавританському стилі, - а потім пригальмувало, щоб в'їхати в старе арабське місто з площею білі будівлі та декоративні ворота з кованого заліза. Хвилин за двадцять Лазло випростався і почав кидати тривожні погляди у вікно. Через деякий час таксі перетворилося на широку вулицю, вздовж якої стояли три- і чотириповерхові житлові будинки, які нагадували Ніку коричневе каміння, за винятком того, що вони були лущиться, а дахи були нерівної висоти. Водій пригальмував.


"Переходьте до наступного кварталу", - наказав Нік. "Що це, Лазло?"


Зелене обличчя затремтіло і показало. «Третій із кінця. Ten Wong, Rare Books».


"Дивне місце для магазину", - сказав Нік. «Я не бачу жодних знаків».


"Дуже ексклюзивне місце", - сказав Ласло. «Десятий бачить лише оптових торговців. Йому не подобаються жваві вулиці міста. Заради бога, давайте зараз же зупинимося!


"Добре", - погодився Нік. «Ходімо і зробимо Тен Вонгу приємний сюрприз. Нехай під'їде водій та заплати йому».


Лазло вп'явся поглядом. "Я мушу заплатити йому?"


«Давай, друже. Хіба ти хочеш, щоб ми всю ніч їздили та розмовляли?»


Ласло застогнав, роздратовано зашипів на водія та заплатив йому.


Нік дозволив таксі виїхати, перш ніж вирушити назад до мавританського будинку Тен Вонга, торговця рідкісними книгами. Лазло рушив поперед нього, його рухи були судорожними, а дихання переривалося.


"Не так швидко", - попередив Нік. «Ми хочемо, щоб вхід був гідним та тихим. А тепер скажіть мені таке: скільки людей у цьому домі?


"Тільки один", - видихнув Зелена Обличчя. "Сам Тен Вонг".


"Ти брешеш", - холодно сказав Нік. «Ви хочете зробити приємну довгу прогулянку і сказати мені правду? Скільки людей у цьому будинку? Він підштовхнув Лазло до зупинки і тицьнув його Вільгельмін.


"Це правда!" - Видихнув Лазло, м'язи його обличчя смикали від потреби і болю. «Ми маємо йти далі! Я не брешу - є тільки сам Десятка. Люди приходять та йдуть, але нікого немає ні сьогодні, ні весь цей тиждень. Місце схоже на фортецю - йому не потрібний охоронець, якщо це так. про що ти думаєш ".


«Фортеця, так? Але ти мене введеш, правда? Лазло гарячково кивнув. "А хто всі ці люди, які приходять та йдуть?"


"Покупці", - заскулив Лазло. «Клієнти. Клієнти».


"Покупці чого?" – наполягав Нік. "І не кажи мені книги".


"Так, книги!" - прошипів Лазло. "Новий Коран, підручники, інструкції, всякі книги!"


«Не так голосно, ідіот. Ти все ще хочеш прогулятися?


Лазло замовк.


«Тепер. Що люди хочуть від Десятого?


Але Зелене Обличчя безмовно відкрив і закрив рота і шалено озирнувся, шукаючи шлях до втечі. Нік зрозумів, що якщо він підштовхне людину далі, вона, швидше за все, виштовхне її за межі всіх можливих можливостей.


"Добре", - прогарчав він. «Рухайся. І мовчи».


Вони тихенько проникли крізь ніч і зупинилися біля будинку Тен Вонга. Двері були суцільною арочною формою з дуба і латуні, вставленою в арочний отвір з білими стінами.


"Є сигнал", - промимрив Лазло, сіпаючись, як маріонетка.


«Це дуже погано, – сказав Нік. "Входь без сигналу, або ми ходитимемо, поки ти живий".


Лазло застогнав і поліз у кишеню.


«Будьте обережні про те, що ви берете звідти, - попередив Нік.


Вийшло зв'язування ключів. Лазло переміщав один усередину замку, поки щось не клацнуло, а потім інший усередині того ж замку, поки не пролунало ще одне клацання. Він злегка штовхнув дзвінками, що посмикувалися, і двері відчинилися. Нік штовхнув його у відчинені двері і зачинив її за собою, помітивши, що вони опинилися в квадратному дворі з тьмяним небом над головою і подумав, що Лазло виконав своє завдання, і тепер настав час.


Лазло з разючою швидкістю обернувся і підняв ліву руку, щоб притиснути її до стіни поруч із дверима, бурмочучи щось невиразне щодо «вимикача». Нік стрибнув на нього і повернув убік, піднявши дупу Вільгельміни, навіть коли він розвернувся, і вдарив нею по блискучому скроні Ласло. Це був не найефективніший його удар; Лазло корчився зі спритністю відчаю і піймав прикладом пістолета в плече, яке Нік поранив на «Дакарі», і пронизливо закричав у ніч. Нік вилаявся собі під ніс і знову вдарив його. Лазло зім'явся і впав. І коли він упав, щось довге і схоже на змію схопило його за шию, потягло на фут або два у двір і підкинуло високо у повітря. Якого біса! У Ніка був час подумати про себе, коли він швидко, недовірливо оглянув пишний, засаджений рослинами двір, тьмяно гарний у м'якому світлі зірок, але переважно затінений чотирма високими стінами навколо нього. Потім навпомацки чогось, що пахло чагарниками джунглів, щільно обвилася навколо його руки з пістолетом і потягла.


Нік ахнув і потягнув назад. Звідкись пролунав удар, і шкіряні ремінці обернулися навколо його талії, збивши його з ніг і піднявши вгору, щоб повісити високо над землею. Прокляті рослини! Усі огидні з них - а вони заповнили весь двір, якщо не брати до уваги вузьку доріжку від садових дверей до інших, оброблених міддю, двері навпроти - гойдалися і махали в жахливому балеті смерті, деякі з них були трохи більше дюймів у висоту, а інші - десяти . , дванадцять, чотирнадцять футів заввишки та жахливий з загрозою. Він побачив, що величезні обручки згортаються над несвідомим - може, мертвим - Лазло, і вусики, що понесли змію, що смикається, в жахливий сад, звільнили його і вільно колихалися над його головою, ніби тріумфуючи.


Нік відчайдушно боровся у хватці удава. Його права рука все ще тримала Вільгельміну, хоча його рука була спіймана, але в такому місці вона була для нього марною. Він знайшов Х'юго лівою рукою і гарячково тицьнув у стягуючу стрічку на талії. Істота, яка тримала його задушливою хваткою, відскочила, як зляканий кінь, і болісно скорчилася, але все ще трималася. Хьюго різав та різав. Одне зі щупалець відпало, а інше миттєво зайняло його місце, болісно стиснувшись навколо його талії. Нік ударив його ножем, і він, здавалося, здригнувся, але стиснув його ще сильніше. Всі ці предмети, що тягнуться, кучеряві, чіплялися було неможливо вдарити. Єдиною перевагою ножа, що рубає, було те, що він, здавалося, справляв свого роду рефлекторну дію - це рух підкидання гриви, який на мить розгойдував його, як на трапеції.


І, можливо, він зможе використати цей рух. Лазло спробував сказати щось про сигнал та вимикач, а потім потягнувся до стіни двору, поряд із дверима. Щось мало контролювати ці речі. Вони були живі, так, але все ж таки їх потрібно було контролювати. Можливо, був нечутний звук, який змусив їх корчитися і розгойдуватися, або, може, якесь чорне світло або невидимий промінь тримав їх у цьому жахливо збудженому стані як вартових дверей внутрішнього двору. У будь-якому випадку, має бути якийсь спосіб деактивувати огидні речі; Лазло, очевидно, знав про цю мерзенну пастку і


намагався врятуватися, дотягнувшись до... чогось... на... тій стіні. Нік знову вдарив ножем і змусив усик, що стискався, повернути голову. У тьмяному світлі, крізь величезне стручкове листя, вусики, що звиваються, і тіні, що дивно звиваються, він побачив на стіні невеликий вимикач - щось на зразок кнопки дзвінка або вимикача ліфта. Це могло бути так. Можливо, все це прокляте місце залилося світлом, якби він дотягся до цієї штуки і штовхнув її, але це був шанс, яким він мав би скористатися.


Він завдав удару з новою рішучістю і сильно хитнув своїм тілом, коли відчув початок трапецієподібного похитування. Удар і замах ... удар і удар ... удар і удар ... Йому здавалося, що він набирає обертів і збільшує дистанцію, як дитина, що піднімається вище і швидше на гойдалці на дитячому майданчику. Він спонукав своє тіло до ще більших зусиль і думав, що відчуває, як щупальця напружуються і посилають підкріплення, щоб утримати його. Лазло був повністю поза увагою - начебто він більше не мав значення. Нік хитнувся. Близько. Ближче, ближче, чорт тебе забирай, Картер! Його ступня промахнулася на кілька дюймів. Удар, замах, удар. Удар, замах, удар.


Пінок пов'язаний.


Нік швидше відчув, ніж почув легке клацання кнопки, коли вона увійшла до стіни і знову клацнула. "Двокнопковий перемикач", - подумав він, відкидаючись назад і продовжуючи завдавати ударів. Що б він не робив, одну кнопку можна вмикати та вимикати.


Схоже, це нічого не дало. Жодних вогнів не спалахнуло; ні звуку, ні зупинки, ні запуску. Але у атмосфері відбулася невизначена зміна. Майже непомітно стягуюча хватка на руці і талії, здавалося, ослабла. А потім те, що намагалося обвити його шию, поникло, як вмираюча папороть, і втратило до нього всякий інтерес. Товстий вусик навколо його талії, як завжди, здригнувся, коли він розрізав його, але його метальний рефлекс був млявим і безсилим. Поступово всі вусики розкрилися. Нік легко впав на землю. Його очі окинули поглядом двір і будинок, поки він намагався перепочити. Одні двері в протилежному кінці вузького проходу, з обох боків два вікна з ґратами. Одні двері за ним. Дві глухі стіни - ні, не зовсім порожні; Спочатку важко було помітити за цією масою смертоносних рослин у джунглях, але вона - сходи на дах. За одним із заґратованих вікон горіло тьмяне світло. Нік помчав до сходів і досяг останньої сходинки, коли яскравий прожектор залив подвір'я.


Він кинувся вниз, обережно визирнув через край даху і ахнув від того, що побачив у яскравому білому світлі. Високі, жахливі рослини слабо розгойдувалися, а їхнє величезне листя відкривалося і закривалося, як дуже, дуже повільно ляскаючи в долоні. Потім вони залишалися відкритими, і корч припинився. Лазло на мить повисло в підвішеному стані, затиснуте в одній із них, як потворна дитина в якійсь кошмарній колисці на верхівках дерев, його очі розширилися і дивилися в обличчя, яке було ще зеленіше, ніж будь-коли. Потім він дуже повільно зісковзнув з листа, що розвертається, і впав на землю.


Довгий час стояла тиша та тиша. Потім повільно відчинилися великі бронзові двері до будинку. Щось дуже обережно рухалося всередині, і чекало, і чекало, і знову рухалося.


У дверях стояв величезний чоловік, дивлячись у свій залитий прожектором жахливий сад; безмірна, колосальна непристойність, гора тілу, що випирає, перекочується, яка в порівнянні з нею робила мадам Софію прямо-таки сильфідною. Він тримав у руках довгоствольну рушницю, яка, як знав Нік, була такою ж потужною і смертоносною, як і вони самі, але на тлі величезної маси жиру, що валяється, вона виглядала безглуздою іграшкою-сірником.


Чоловік тяжко ступив на стежку і подивився на розкинуту постать, що лежить під млявими та млявими рослинами.


"Лазло!" - сказав він, і тон його був сповнений огиди та огиди. "Ти дурний дурень!" Людина-гора наблизилася до фігури, що впала. "Так тобі вдалося його вимкнути, а, придурок?" Одна безформна нога вдарилася об тіло і приземлилася. «Вставай, ти…» Раптом товстун перетворився на кам'яну пам'ятку. Тільки його очі рухалися. Вони дивилися на мертве обличчя Лазло і на уламки рослин, залишені там Х'юго, що хльоснув, а потім він дуже повільно повернувся до відкритих дверей свого будинку.


Нік знав, що як тільки товстун зачинить за собою величезні двері з дуба та латуні, його власні шанси коли-небудь потрапити до цього будинку з ґратами були дуже малі. Він виростив Вільгельміну. Але, повільно й обережно, поки товстун рухався і був такою ж величезною мішенню, кут був незручним, а товстий зріст - який він, здавалося, притискав якомога щільніше для укриття - затуляв його. Нік вистрілив. Але не в товстуна.


Він вистрілив у єдиний вимикач із подвійною метою, і навіть інструктор AXE FBI Інструктор неохоче визнав би, що постріл


це був гарний. Він врізався у вимикач. Десь унизу Нік почув здивований зітхання і частково побачив, як величезне тіло розвернулося і почало шукати стрільця. Він вирішив допомогти і послав два постріли у відкритий дверний отвір. "Це має змусити його вагатися, перш ніж він кинеться і втече", - похмуро подумав Нік. Якщо він встигне.


На цей раз він помітив, що рослини почали реагувати. Світло і звук, як і раніше, не змінювалися, але знизу до нього доходили найслабші коливання. Він все ще не знав, чим це було спричинено, але це не мало значення. Вусики заворушились. Нік зробив три повільні, точні постріли у вхідні двері, щоб відволікти, і побачив, як велике листя почало відкриватися і закриватися, знову ж таки, як величезні руки, що повільно плескають. І тут товстун заверещав: щур потрапив у його пастку. Рослини раптово стали дуже зайняті. Крику не було, але була серія мукань, задушених подихів і широка молотьба. Дивний сад збожеволів від стрімких рухів, що звиваються, стискають рук, плескають у долоні, а звуки ставали все більш божевільними - гучні звуки, важкі звуки, приглушені звуки, наполегливі звуки, начебто з'єднується пара слонів.


Здавалося, на це знадобляться роки. Але тоді ця людина була до непристойності величезною. Повільно жахливі рослини сіпалися, спліталися і задихалися... потім почалися крики, що булькають. Їх заглушали зітхання та шерехи.


Нарешті, коли все було скінчено, Нік перетнув дахи сусідніх будинків і спустився надвір. Його частина роботи була зроблена. Тепер йому просто треба було переконатися, що ні в чому не винні люди із зовнішнього світу не забредуть до цього пекельного саду, і ретельно обшукати це місце. Він замкнув двері внутрішнього двору зовні за допомогою свого спеціального «Зломщика», а потім втік крізь моторошну ніч, щоб вступити в контакт із Нашою людиною в Марокко. Потім він зателефонує Ліз.


Аеропорт Касабланки в день прощання може бути таким же нікчемним місцем, як і будь-яке інше місце у світі. Сьогодні його ревючі, гукі звуки були блакитними нотами догляду, півтонами говорили про справи, які здавались незакінченими лише тому, що все було скінчено, за винятком останніх прощань.


Жахливий сад товстуна піддався - страшенно звиваючись - вогнеметам, а його будинок видав свої секрети. Книги, переважно; Лазло був майже правий. Підручники з навчання партизанів та використання забобонів; копії Корану, переписаного комуністами; плани сільськогосподарських станцій із китайськими інструкторами; посібники з повалення африканських вчителів та лідерів у пропагандистів червоного Китаю; брошури про вживання наркотиків, щоб засліпити розум та купити підтримку; а також безліч зачіпок, які дозволять марокканцю AX і його помічникам, що недавно прибули, з ентузіазмом працювати протягом декількох тижнів.


Нік і Ліз стояли пліч-о-пліч, як підлітки, чуючи, як злітають і злітають літаки, і дивлячись один на одного. За кілька хвилин вона сяде на свій літак до Абімако через Дакар. Він прилетить до Лісабона, а потім переїде до Нью-Йорка. Вона подумала: "Я більше ніколи його не побачу". І хвиля тихого розпачу захлиснула її.


"Пора", - м'яко сказав Нік. "Не забувай мене. Є майбутнє, і... хто знає?


Вона підняла руку і трохи погладила його по щоці.


"Я не забуду тебе", - прошепотіла вона. "І, будь ласка, теж пам'ятай". Потім вона швидко обернулася до свого літака.


Нік дивився їй услід, його очі були сповнені її величезної краси, а його серце було повне ночей, які вони провели разом. Потім він також пішов до свого літака.


Дотик її пальців все ще поколив його обличчя.


Fraulein Spy


Нік Картер


Фрейлейн шпигун


Анотації


Шпигун, який змішав любов і обов'язок.


Жінка дражнила його, причому так майстерно, що він мало не втратив контроль, перш ніж зрозумів, що може заздалегідь планувати кожен її провокаційний рух!


Декількома роками раніше в одному зі східних портів він представився морським офіцером і відкрив для себе «Небеса тисячі та однієї насолоди». Його мешканці були вишуканими представниками найдавнішої професії... особливо навченими використовувати свої хитрощі проти іноземних чиновників, щоб змусити їх працювати на справу червоних китайців.


Ця жінка не була закоханою секретаркою: вона була шпигункою.


Що ж, у цю гру можуть зіграти двоє. Бо чоловік також був шпигуном. Фактично, це був Нік Картер, агент, відомий як «Кіллмайстер» у надсекретній розвідувальній організації Америки AX. А струнке тіло, що опанувало всі мислимі науки про вбивство, могло зрівнятися з цією натренованою гаремом красунею і в її власному мистецтві.


Нік Картер вирішив, що в цьому конкретному завданні кохання та обов'язок будуть змішані.


* * *


Нік Картер


Старий аромат, нова небезпека


Смерть та втіха


Два вниз… І ще попереду?


Томатний сюрприз


Людина, якої там не було


Красуня та звірі


Птах повинен літати


Угода в Бомбеї


Зустріч та розлука


Особливий сюрприз номер один


Зліт у Тадж-Махал


Особливий сюрприз номер два


Потрібна допомога, чоловік


А зліва від вас, пані та панове, труп


Зображення з виставки


Екскурсія з гідом


У печері в каньйоні


* * *


Нік Картер


Killmaster


Фрейлейн шпигун


Присвячується людям секретних служб США.


Старий аромат, нова небезпека


Герр Фрідріх Хаузер дивився на нього. Склянка з віскі з гуркотом упала на тверду дубову стільницю, і ніжна рідина фонтаном потекла по його кістлявій руці.


"А тепер хвилинку, мій добрий друже", - хрипло сказав він. "Будь ласка. Я думаю, тобі доведеться повторити для мене, як ти дійшов такого висновку». Його ліва суха рука знайшла шовкову хустку в нагрудній кишені, а праву незграбно витерла. «Можливо, я дуже багато насолоджуюся цим таким чудовим напоєм, що ви були досить хороші, щоб надіслати мені, але з якоїсь причини я не можу слідувати за вами». Він засміявся якимось бульканням, яке дивно контрастувало з кістлявим худорлявим тілом, але, здавалося, добре поєднувалося з невиразними тонами надто великої кількості віскі та благополуччя. Нік сильно його не любив.


"З чого ви хочете, щоб я повторив, гере Хаузер?" - сказав він шанобливо. «З Бонна? З ранчо? Тут, у Буенос-Айресі?


"О, з Бонном все гаразд, Грубер", - сказав він великодушно. «Я розумію, що ви працюєте у журналі Achtung! Я знаю про журнал. Іноді я навіть купую його, коли є сенсаційна історія, розумієте, про що я?»


Нік знав, що він мав на увазі. Ось чому він вибрав Ахтунг! як його прикриття, і чому він перетворив Ніка Картера з AX у відповідь Карла Грубера із Західної Німеччини на Confidential. Ахтунг! був журналом для любителів незграбного, для політичних істериків, для спраглих сенсацій домогосподарок. Ахтунг! знайшов дрібного державного службовця, який засунув пальці в ящик для марок та збільшив його до Рота в уряді; Ахтунг! виявив, що мама цілує Санта-Клауса і назвав її «Корупцією в суспільстві»; Ахтунг! заглядав у кожну замкову щілину і під кожне ліжко і знаходив комуністичного шпигуна - розпусного і схибленого на сексі комуністичного шпигуна - скрізь, де бродив його гарячий погляд. Всі його герої були скроєні з тканини, яка віддалено нагадувала довоєнний, а всі його лиходії мали відтінки рожевого та червоного. У битві Заходу проти комунізму, Ахтунг! не було нічого, якби не голосно.


Фрідріх Хаузер знову наповнив свою склянку. Цей хлопець Грубер із журналу був найщедрішим за останні кілька днів. Це була довгоочікувана зміна - поводитися з нею як з королівською сім'єю; Навіть у Буенос-Айресі німці на кшталт Хаузера не завжди почувалися як удома. В глибині душі завжди було непомітне почуття, що колись хтось… Але не Грубер; він дуже чуйний хлопець з усіма правильними ідеями.


«Тепер ви казали мені, – сказав Хаузер з обережною виразністю, – що ваш журнал переслідує дуже небезпечного комуністичного шпигуна на ім'я Іуда. Цей Юда, працюючи пліч-о-пліч з народом Східної Німеччини та його російськими наставниками,


планує знищити нову Німеччину, яка піднімається з старого попелу».


Ніку здалося, що він почув клацання підборів худої людини.


"Це дуже важлива історія", - погодився він.


"Ах!" – сказав Хаузер. «Як я й думав. І нова Німеччина, про яку ми обидва говоримо, - це не цей слабкий декадентський союз із Заходом, а справжня Німеччина, справжня Німеччина, німецька Німеччина».


"Без сумніву, німецька Німеччина", - сказав Нік.


«Отже. І цей Юда знищить нас, перш ніж ми почнемо». Хаузер невпевнено піднявся на ноги і стояв, розгойдуючись, зі склянкою в руці. Тобто, якщо ми спочатку не знайдемо його. Так? Ах, у тому й річ. Ви думали, що знайшли його? А потім здається, що ви втратили його в останню хвилину, так?


«Так», - сказав Нік, починаючи втомлюватися від своєї участі у розмові. "І саме тоді ви попросили мене повторити історію або її частину".


«А частково. Почасти буде достатньо», - промимрив Хаузер, уже не такий різкий німець воєнного часу. Він сів навпроти вікна вітальні свого прекрасного, позбавленого дружини будинку в Буенос-Айресі і втупився у вікно, ніби йому було бачення минулого чи майбутнього.


"Юда", - промимрив він. «Це справді кумедно. Почни з твого друга на ранчо, який думав, що бачив людину на ім'я Юда». Незрозумілим чином Хаузер почав тихенько сміятися про себе.


Нік відчув, як усередині нього зростає роздратування. Чорт забирай, з чого сміявся Хаузер? Може, він думав, що це смішно, що хтось – особливо Карл Грубер із Ахтунга! - ретельно вистежив злобного головного шпигуна тільки для того, щоб вислизнути крізь пальці. З іншого боку, Хаузер, здавалося, щиро обурювався тим, що така людина, як Іуда, повинна працювати над знищенням «істинної Німеччини» від східнонімецьких і російських комуністів. Фактично, Юда майже, напевно, нічого подібного не робив, але це не стосувалося Хаузера. Це була корисна історія для Ніка та його псевдоніма Грубера. Звичайно, цілком можливо, що Хаузер розіграв уявлення, що якимось незрозумілим чином він був пов'язаний з Іудою і насолоджувався жартом, що цей серйозний неонацистський репортер наводить довідки про нього.


Але перевірка Ніком Хаузера, а також його обережний, допитливий підхід до нього, виявили людину, яка втекла з Німеччини в останні дні війни і оселилася в Аргентині, щоб створити бізнес з продажу автомобілів, що викликає зростаючу ненависть до нього. Комунізм і надія на можливе повернення до Німеччини чудово перетворилися на мрію Гітлера. Це могло бути ретельно продумане прикриття, але манери та необачність цього хлопця говорять про інше. І його пристрасть до випивки був прикриттям; він був близький до того, щоб упасти п'яним прямо зараз. Швидше за все, він не став би захищати Юду більше, ніж намагався приховати свої погані ідеї панської раси.


Нік спробував ще раз.


«Як я вже говорив, я вперше зустрів цього Іуду ближче до кінця війни. Він удав, що був на нашому боці, але насправді він грав обома сторонами проти середини. Він не мав жодної відданості, крім самого себе. Зради, які він зробив проти наших людей, були величезні. Але я повертаюся надто далеко". Нік влаштувався у своєму глибокому кріслі з високою спинкою, з якого контролювалися дві двері в кімнату і яке затуляло його від вікна. "Я згадую про це ще раз тільки для того, щоб пояснити, що в якійсь момент у ході своїх злочинів він втратив праву руку та замінив її сталевим пристроєм, який може вчинити вбивство п'ятьма пальцями. Його обличчя також було пошкоджено, так що, коли він був неприкритим його жахливий вигляд невимовний. Цілком можливо, що відколи я востаннє зустрів його - і ви розумієте, що мої погляди на нього були короткими і випадковими - він, можливо, покращив свою зовнішність за допомогою пластичної хірургії. Крім того, я розумію, що його ліва рука нещодавно отримала тяжку травму, можливо, в останній рік або близько того". Нік знав сьогоднішню дату і міг описати в похмурих подробицях, як саме була поранена ліва рука Юди, коли він сам покинув гранату і спостерігав, як Юда прикриває від неї своє жахливе обличчя своєю єдиною здоровою рукою: "Отже, можливо, що обидві його руки тепер штучні, або, принаймні, одна штучна, а інша настільки жахливо покалічена, що він повинен прикрити її рукавичкою. Його можна було б легко прийняти за одного з нас, якби не його пекельне потворне обличчя. Яке, як я вже сказав, легко можна було б замаскувати».


Хаузер кивнув і відпив свою склянку. Він сам, з його квасоляним тілом і трупним обличчям, ніколи не міг зважати на «пруського бика», проте він, очевидно, знав, що мав на увазі Нік, і захоплено - із заздрістю - ототожнював себе з цією породою: кулеподібний, широкоголовий плечові, бочкоподібні, вузькобедрі, товстошкірі, чудово зарозумілі, абсолютно непереможні, культурні, сильні тварини. Він випростався на стільці.


«Отже, ви зрозумієте, – продовжив Нік, – що, коли Ахтунг! Надіслав мене з цим завданням, я дуже хотів простежити всі можливі зачіпки. Це не завжди легко, тому що ставити запитання про комуніста часто означає відкривати гніздо гадюк”. Хаузер знову розуміюче кивнув. міг бути Юдою, знайшов собі притулок десь у безлюдних рівнинах. Зайве говорити, що я його не знайшов. Але що я зробив? знайди… Нік нахилився вперед і різко тицьнув у повітря вказівним пальцем. ранчо. Він, як я вже сказав, займається розведенням м'ясної худоби, і останні кілька сезонів він продав все своє поголів'я - він займається дрібним господарством, як ви розумієте, тому якщо він отримує хорошу ціну, яку йому потрібно мати, щоб мати справу тільки з одним людиною - все його майно одній людині, людині на ім'я Хьюго Бронсон. І він розповів мені про Бронсона, бо я сказав йому, як виглядав Юда».


Нік Картер, він же Карл Грубер, рішуче кивнув і відкинувся на спинку стільця, наче висловив переконливу думку. І все ж таки він відчував себе далеко не таким самовдоволеним, як виглядав. Десь щось не так. Щось так само неправильне, як раптовий ніж у спину або двері, що відчинилися, щоб показати групу найманих убивць, озброєних автоматами, які впізнали його, перш ніж він помер, як шпигуна-вбивцю для усунення ворога в Сполучених Штатах.


Але ні звуку, ні руху не було ні в будинку, ні в єдиному низькому незахищеному вікні, яке було відкрито всього на кілька дюймів, щоб впустити струмок прохолодного вечірнього травневого бризу. І він був настільки впевнений, як міг, навіть не обшукуючи людини, що Хаузер беззбройний.


"А що ця людина Кампос сказав вам про Бронсон?" Хитра усмішка Хаузера перетворилася на відкриту усмішку.


Нік придушив імпульс стиснути худий горло руками і видавити з нього секрети.


«Кампос сказав мені, – спокійно сказав він, – що іноді зустрічав Бронсона у Міжнародному клубі. Що там у нього були друзі. У Бронсона, як і в Юди, надзвичайно широкі плечі, бочкоподібні груди і куленепробивна голова. Це його обличчя. гладка і напрочуд позбавлена зморшок для чоловіка його віку, за винятком міток, близьких до лінії росту волосся, які можуть бути шрамами. Крім того, Кампос сказав, що в руках цієї людини є дуже дивне. Бронсон завжди носить рукавички тілесного кольору – це це так?


«Вірно. Я його добре знав. Він завжди носив такі рукавички. Іноді вечорами чорні чи білі, залежно від випадку». Хаузер відверто засміявся.


Нік відчув хвилю огиди. Раптом він уявив Хаузера як худорлявого і голодного німецького офіцера, що міняє власні рукавички для особливих випадків... особливих, невимовних випадків. Можливо, варто було б ретельніше вивчити Хаузера. Але це слід зберегти. Тепер питання полягало в тому, чому Хаузер хихотів як дурень, коли згадувалося ім'я Юди?


«Отже. Він завжди носить такі рукавички», – сказав Нік. «У Кампоса склалося враження, що руки всередині них рухалися туго, наче вони були пошкоджені. Або механічно. Звичайно, коли я почув це, я зацікавився. Я приїхав до Буенос-Айреса, щоб дізнатися, але виявив, що Холодильник Бронсон був проданий зовсім недавно. І що Бронсон залишив країну, не залишивши по собі жодних слідів”.


"І на той час ви були впевнені, що мій старий друг Бронсон був вашим Юдою, так?"


Зовсім не певен. Але в мене були вагомі підстави вважати, що він може бути таким. Так що було цілком природно, що я наведу довідки серед його колишніх співробітників, правда? І в тих місцях, де раніше часто бував Бронсон, так? люди, яких він знав, так? "


«Так», - неохоче сказав Хаузер, ненавидячи, що в нього вирвали улюблене слово. «І ось ми зустрілися. І ми знайшли спільний інтерес у нашій улюбленій Німеччині. Але ти припустився помилки, мій друже».


"А в чому була моя помилка?" – обережно запитав Нік. Його рука крадькома рушила до захованого Люгера, якого він назвав Вільгельміною.


«Щодо Бронсона, – сказав Хаузер. «Звичайно, це добре зберігається у секреті. Але я знаю це, тому що його ситуація та моя були дуже схожі. І я говорю вам тільки тому, що ви один із нас». Він зробив ковток. «Я знаю його багато років. Під назвою Бронсон, під іншими іменами». Його погляд зупинився на вільному стільці, і він підійшов до нього дуже обережно, лише трохи похитуючись. "Ах, ні, Бронсон не той, ким ти вважаєш його". Він засміявся булькаючим сміхом і раптом сів. «Звичайно, не твій Юда, друже мій». Його худе обличчя спотворилося, а тіло здригнулося від сміху. "Це жарт, красивий, чудовий жарт!"


"Який жарт?" Голос Ніка обрушився на Хаузера. "Хто він?"


Пролунав іржавий сміх.


«Це Мартін Борман, мій друже! Мартін Борман став Х'юго Бронсоном! Наш власний великий Мартін Борман! Живий, у безпеці тут, серед багатьох своїх людей, які навіть не знали його! Чи не думаєте ви, що це дуже кумедно? Юда! Юдо! Хаузер від сміху впав.


Нік почував себе дуже схвильовано. Мартін Борман. Нацистський лідер, права рука Гітлера, колишній глава секретної служби гестапо. Втрачений наприкінці війни, зник у безпечне місце, щоб з'явитися – тут?


- Борман, - побожно видихнув він. Мартін Борман! Хаузер, ти певен? Я мріяв про цей день! Чому він пішов? Куди він пішов?"


Хаузер щасливо булькнув. Де, мій Грубер? Куди ти думаєш? О, ти можеш бути певен, що має плани щодо Батьківщини. І можеш бути впевненим, що він поїхав не один».


"Не один?" – повторив Нік. "Хто пішов із ним?"


"Ага! Хто знає, хто вони і скільки?" Палець Хаузера тицьнув Ніка. Але я можу сказати вам це. Перед тим як він пішов, до нього привели двох чоловіків. Окремо, але я цілком упевнений, що вони прийшли сюди з тією ж метою».


"Хто вони?" У голові Ніка прокотився потік здивування та недовіри. Мозок чоловіка був роздутий від його зарозумілості та випивки Ніка. Але якби він справді знав, де Мартін Борман і хто з ним...


«Вони були вченими, – гордо сказав Хаузер. “Наші власні. Наші. Зі старих часів. І я можу гарантувати вам, що вони працюють із Борманом, щоб повернути нас туди, де ми були!»


«Герр Хаузер, те, що ви мені розповідаєте, надзвичайно цікаве, – спокійно сказав Нік. «На жаль, якщо це правда, то вона має такий секретний характер, що її не можна використовувати у пресі. Якщо це правда. Однак, якщо ви можете задокументувати свою історію - пропонувати імена, дати, місця і т.д. - тоді може бути спосіб, яким ви можете принести велику користь руху. Ви, звичайно, знаєте, що такий журнал, як Achtung! – це не завжди просто журнал». Він говорив обережно, хоч і говорив нісенітницю, і бачив, як залиті алкоголем очі Хаузера зрозуміло моргнули. І жадібність. Нік прагнув жадібності. «Він також не очікує, що лояльні німці надаватимуть свої послуги безкоштовно. Нас лишилося небагато. Ми повинні працювати разом і отримувати справедливу винагороду за свою роботу. руху, великі речі можуть статися всім нас. Однак спочатку я повинен знати - і ви повинні зрозуміти, що я не сумніваюся у вас - але я повинен знати факти. Де ж Борман? Хто такі вчені? Як їх було доставлено тут? Чи ти не можеш сказати? "


Хаузер невпевнено підвівся на ноги. «Звичайно, я можу сказати тобі! Ти думаєш, я нічого не знаю? Він безвільно махнув рукою у відповідь на протест Ніка. «О, я можу вам сказати, добре. Звісно, це правда! По-перше, де зараз Борман? Це легко. Він ... »


Скло розбилося. Уламки летіли на товстий килим і, блимаючи, лежали, поки Фрідріх Хаузер недовірливо дивився у вікно. Нік Картер вискочив із крісла і притулився до стіни біля вікна. Зовні був найменший рух. Нік двічі поспіль вистрілив. Куточком поля зору Хаузер погойдувався вже не як п'яний, бо як зрубане дерево в лісі. Одне з його очей почервоніло і збільшилося в розмірах, і з нього виходив найдивніший звук у світі, живий звук із горла мерця. Нік знову вистрілив у ніч, коли Хаузер впав, цілячись у загальному напрямку першого пострілу. Він почув приглушений вереск і підійшов ближче до вікна. Обережно виглянувши з піднятим пістолетом, він побачив маленьку фігурку, що стрибала через галявину Хаузера до низької стіни, за якою чекала машина. Вільгельміна Люгер плюнула в фігуру, що ухиляється. З машини пролунала черга у відповідь. Нік відсторонився і відчув, як уламки скла рвуться до його руки. Вільгельміна спробувала ще раз, але рука, яка вела її, була розірвана та кровоточила. Нік вилаявся і сунув пістолет у ліву руку. грюкнули двері машини; верещали шини під гоночний мотор. Вільгельміна ще раз плюнула в машину, і Нік почув далекий стукіт її поцілунку об товстий метал. Машина продовжувала їхати.


Фрідріх Хаузер лежав на підлозі, його потилиця була безформною, сочився чимось червонувато-сірим.


Нік обернув носовою хусткою свою розірвану склом руку і взявся за роботу, щоб з'ясувати, як Хаузер міг дізнатися те, що, здавалося, він знав насправді, і чи був ще хтось у цьому місті інтриг і романтики, хто міг би дізнатися особистість та місцезнаходження Мартіна Бормана.


Чи таки Іуда?


Смерть та втіха


"Марк, дорогий, ти неможливий..." Олена Дарбі зупинилася на півслові і вкусила її. «Мені дуже шкода, докторе Гербер. Це було дуже сильно для мене. Просто іноді ви мене дратуєте, як… ну, я як…"


Доктор Марк Гербер посміхнувся їй у світлі панелі приладів, коли він вів свій компактний автомобіль по одній з автомагістралей, що живлять Лос-Анджелес і його передмістя. Олена справді була надзвичайно красивою; набагато декоративніше – і розумніше – ніж мила, але схожа на корову Барбара, яка вийшла заміж близько трьох місяців тому.


"Як що, міс Дарбі, люба?" - сказав він легко, з крихітним спалахом старого духу.


"Як брат", - рішуче сказала вона. «Як упертий упертий молодший брат. Принаймні не як батько. І не такий упертий, щоб я коли-небудь відмовлявся від того, щоб ти називав мене коханим», - сказала вона, не підозрюючи, як і він, про темно-сірий "Шершень". який обережно пішов за ними у поворот. «Доктор Гербер, я серйозно. Ви повинні бачити, що ваша робота постраждає, якщо ви продовжуватимете так старанно водити машину. Вам просто потрібно взяти відпустку, щоби відпочити».


«Ну принаймні ти можеш називати мене Марком», - сказав він. «І я думаю, доктора Харрісон і Лейбовіц знову притулилися до вас, щоб натиснути на мене, чи не так?» Він глянув на неї, його обличчя було спотворене втомою. «Ти не думаєш, що я можу подбати про себе - трохи більше ніж вдвічі твоєму віці?»


"Це не питання віку". Олена нетерпляче похитала головою, і її руде волосся заблищало у світлі вуличного ліхтаря. «Практично кожен може час від часу скористатися маленькою непроханою порадою. Чому ти весь час кажеш мені, скільки тобі років? Ти не старий. І я не збираюся сумувати з людьми через те, що тебе до чогось примушувати. Я говорю, що ви врізаєтесь у землю, і всі це знають. Ви повинні зупинити це. Це все, що я говорю ".


Він трохи сумно посміхнувся. «Це стара історія. Анна казала мені це весь час».


"Ваша дружина?" Олена подивилася на сильне обличчя, яке дивилося на дорогу попереду, ніби то було порожнє майбутнє. «Вона б сказала тобі те саме зараз, якби вона була тут. Марк, Universal Electronics не розвалиться, якщо ти візьмеш перерву. Але ти можеш, якщо цього не зробиш. Я знаю, що я лише ваш секретар, але якщо я втручаюся, то тільки тому, що ... "


«Моя люба Олена. Будь ласка!" Гербер вивів машину на широкий бульвар і набрав швидкість. Сірий «Шершень» за ними плавно повернув, ніби добре знав перехрестя, і дозволив компактному автомобілю Гербера вирватися на кілька блоків уперед, перш ніж м'яко прискорився. «Не кажи мені, що «я лише твій секретар»». Його слабкий німецький акцент приємно поєднувався з його американською манерою. «Я не звинувачую вас у втручанні. Я ціную ваш інтерес. Але робота – це все, що в мене залишилося». Він зосередився на дорозі попереду. "Тепер це наступна вулиця праворуч, чи не так?"


"Так це воно." Вона задумливо глянула на нього. «У мене в холодильнику є два добрі стейки. Чому б тобі не повечеряти зі мною?


Гербер зробив поворот. «Олено, ти дуже мила, але ж ти знаєш, що я вийшов тільки за тією швидкою чашкою кави, яку ти мені обіцяв. Мені треба повернутися до лабораторії».


"От і ми", - сказала вона. Вони зупинилися перед гарним садом. Гербер зісковзнув зі свого місця і підійшов до неї, щоб відчинити двері. Олена вийшла, витончено виставивши ногу, що Гербер не міг не помітити.


«У мене є повільний кавник і швидкий бройлер, - сказала Олена, - так що на той час, коли кава буде готова, ми вже зможемо з'їсти нашу вечерю. Де тепер ви можете отримати кращу угоду, ніж це? Вона рішуче зачинила дверцята машини.


Гербер усміхнувся і легко взяв її за руку.


«Будь ласка, Марку, – сказала вона.


Він глянув їй у вічі і повільно кивнув. "Дякую, Олено. Я насолоджуватимуся обідом з тобою».


Вони пройшли всадженою квітами бетонною доріжкою до її квартири на рівні вулиці. Ніхто з них не помітив, що сіра машина проїхала повз них, поки вони розмовляли на тротуарі, і завернула в провулок. Жоден з них не бачив темно-синього Cruisemaster, який був припаркований на розі, найближчим до будинку Олени, зайнятою людиною, чиї очі були зосереджені не на спортивній сторінці його газети, а на них.


Не минуло й кількох хвилин, як через годину, доктор Марк Гербер покинув квартиру Олени, відчуваючи приплив благополуччя, якого він не відчував після раптової смерті Ганни.


До того часу, як Гербер завів машину, синій круїз-майстер повільно від'їжджав на півтора квартали, рухаючись так, наче шукав номер будинку.


Гербер пройшов повз.


За два-три квартали він за ним набрав швидкість. Сірий «Шершень» вилетів із провулка та зайняв позицію для спостереження за круїз-майстром.


Водій сів і почав чекати.


* * *


Принаймні Ніку не потрібно було турбуватися про відбитки пальців. Не те, щоб він мав намір допитати в поліції; просто він деякий час тому вирішив не залишати свої відбитки розкиданими по всьому світу.


Я хотів, щоб поліція різних країн вловлювала сцени насильства, зберігала для подальшого використання або перехресного досьє з Інтерполом, а потім тріумфально заявляла про його збентеження, коли він з'являвся в якійсь пізнішій сцені та побаченні в іншому вигляді. Редакційний відділ AXE розробив пару неймовірно реалістичних рукавичок, які виглядали як шкіра здорової людської руки. Тут були майже всі хитромудрі завитки, коротке волосся, нігті, крихітні складки та жилки; Проте кінчики пальців були гладкими, а долоні мали свій персоналізований візерунок Редактора.


На жаль, схожі на шкіру рукавички були настільки тонкими, що не могли захистити від скла.


Щільно обернувши хусткою закривавлену руку, Нік нахилився над Фрідріхом Хаузером для блискавичного пошуку. Він не здивувався, коли не знайшов нічого цікавого. Однак Хаузер був Хаузер до мозку кісток.


Мартін Борман ...! Що ж, це було несподівано, але неможливо. Протягом багатьох років ходили чутки, що зниклий нацист перебуває десь в Аргентині. Схоже, чутки були правдою.


Нік випростався від брудної грудки, на якій було тіло Хаузера, і підійшов до вікна. Надворі нічого не ворушилося. Звук машини, що віддаляється, стих, і сусіди не вийшли, щоб оглянути його місце. «Напевно, всі стискають свої телефони та кричать про вбивство», - подумав Нік. Він швидко обійшов вітальню і взяв склянку з собою у пошуках кухні та чорного ходу. На кухні він вимив скло, протер і прибрав разом із іншими подібними. Поліції не знадобиться багато часу, щоб виявити, що Хаузер мав компанію, але не завадило б їх трохи затримати.


Двері з кухні вели до невеликого саду за будинком, а інші - з кабінету Хаузера на бруковану доріжку, яка вела на вулицю перед будинком. Жоден з них не годився як тилові виходи, але вони повинні були стати в нагоді.


Нік рився в кабінеті Хаузера у тьмяному світлі, бажаючи увімкнути світло, але знаючи, що будь-яка зміна освітлення буде помічена спостерігачем. Тримаючи ліхтарик-олівець у хворій руці, він витяг ящики столу і швидко перебирав їх вміст. Правий верхній ящик масивного столу був замкнений. "Особливий уривок", - сказав він собі і витяг з кишені.


Чому застрелили Хаузера? - подумав він, працюючи. На погляд здається очевидним; може це не так очевидно. Перше питання: навіщо Борману – якщо це був Борман – розкрити свій секрет такій людині, як Хаузер? Може, він цього не зробив. Можливо, Хаузер випадково дізнався те, що не повинен був знати, і тим більше сказати. Друге питання: чи справді він знав, де знаходиться Борман, чи здогадувався? У такому разі третє запитання: якщо він ворожив, чому в нього стріляли?


Ящик висунувся. Хороша ліва рука Ніка намацала його.


Можлива відповідь номер один: його вбивці не знали, скільки він знав, і не хотіли ризикувати. Можливий номер відповіді – хвилинку, Картер. Якби ви були на їхньому місці, хіба б ви не чекали, щоб почути, що він збирається пролити, а потім застрелили б Хаузера і того, кому він проливав? А може, їм потрібен так званий Карл Грубер із Ахтунга! поширювати свою уривкову історію і або виношувати її, або розповсюджувати?


Нік похитав головою. Щойно. Швидше за все, у вбивці свербіл палець і він вистрілив, перш ніж стало відомо занадто багато правди. І тоді він, певно, не очікував, що відвідувач Хаузера з'явиться на стрільбищі. Тому він та його товариш вирішили піти звідти.


У ящику лежали особисті листи та кілька паперів, що стосуються бізнесу Хаузера з продажу автомобілів, що були у використанні. Нік взяв їх. Але навряд чи вони здавались досить життєво важливими, щоб виправдати ув'язнення. Його пальці проникли в ящик і вгору, щоб погладити нижню частину столу. До нього було приклеєно невеликий аркуш паперу. Він розібрався із цим.


«Якби я був на їхньому місці, - подумав він сам собі, - у мене були б сумніви щодо того, щоб залишити в живих цього хлопця Грубера». Може, він бачив щось із того вікна, коли стріляв у відповідь; може, він впізнає того, хто стріляв. І з цією думкою, що я зробив би? Думаю, я міг би повернутись дуже тихо і ще раз розкритикувати Грубера до або після того, як він поговорить з поліцією.


Папір був із кодом. Нік посвітив на неї олівцем. Мій Бог. Що за дурень. Зберігає безпечну комбінацію в ящику столу. Тепер, де сейф? Без сумніву, за картинкою.


І я обов'язково докладу всіх зусиль, щоб дістатися поліції. Я припускаю, що Грубер зателефонував їм і чекав на них - або що він зробить саме те, що я роблю. І я впіймаю його на цьому, якщо він не поспішав.


За сірим натюрмортом, який висів під прямим кутом до зовнішньої стіни з боковими дверима та одним високим вікном, був сейф. Пальці Ніка прикриті рукавичками взяли кодовий замок.


Надворі все ще було тихо.


Що насправді Хаузер сказав про Бормана…? Він безперечно справив враження, що Борман міг виїхати до Німеччини. Враження на кого? Будь-який слухач, у кімнаті чи поза нею. За логікою речей можна було очікувати, що Хаузер незабаром відповість: "Він у Шварцвальді, мій друже!" Чи Гамбург, чи Мюнхен, чи Берлін, чи Бонн, чи з того боку Стіни, але у Німеччині.


Циферблат лагідно клацнув.


Тож у нього стріляли, щоб він не сказав, де у Німеччині. Або його застрелили, бо місце, яке він збирався назвати, не було Німеччиною. Занадто підступний, Картер. Краще їхати разом - поки у вас не буде вагомих підстав вважати зворотне - з думкою, що він був убитий, щоб завадити йому сказати правду, і що обережні вбивці замітають свої сліди.


Сейф відчинився.


Сама ідея про те, що Борман живий і, можливо, повернеться до Німеччини з кількома вченими, може бути небезпечним шматочком припущення, який можна носити з собою. Це було для Хаузера. І це міг бути письменник Карл Грубер.


У намацувальній руці Ніка з'явився бінокль. Він швидко його вивчив. Великий, старомодний, але дуже сильний. Зроблено у Німеччині двадцять п'ять-тридцять років тому. Навіщо зберігати бінокль у сейфі? Можливо, для Хаузера вони були дорогоцінним нагадуванням про старі добрі часи. І він міг дотягнутися до сейфа, зробити пів-повороту праворуч і подивитись прямо у високе вікно на… Правильно. Нік досліджував його кілька днів тому, ще до зустрічі з Хаузером. Будинок Бренсона, той Бренсон, якого вважав Іудою.


Нік підняв бінокль. Куточок сусіднього будинку влучив йому у вічі. Глуха стіна. Він повільно повернув праворуч величезні потужні лінзи. Бічний дверний отвір, схожий на той, що був поруч, різко збільшився майже з трьох кварталів. Розташування будинків між ними та кут нахилу того, який він спостерігав, дозволили йому отримати безперешкодний вигляд у профіль двох людей, які стояли, розмовляючи та жестикулюючи у дверях кабінету того, що раніше було будинком Бренсона. Один із незнайомців, очевидно, був користувачем кабінету, а інший – відвідувачем. Якби людина, яка назвала себе Бронсоном, зустрічала відвідувачів біля бокових дверей - скажімо, парочку вчених - Хаузер і його бінокль могли зловити їх так само ясно, якби вони стояли за його власним вікном.


Нік залишив бінокль на столі. Поліція може захотіти приміряти їх у розмірі. Його вуха напружилися для будь-якої зміни тихих нічних звуків, він продовжив пошуки у сейфі.


Гроші. Зв'язки банкнот у кількох іноземних валютах. Паспорт; Фото Хаузера, але інше ім'я та національність. Великий конверт з манільського паперу, набитий фотографіями, пошарпаними і вицвілими копіями застиглих груп, що позували, поки медалі були блискучими, а їх форма ще свіжою. Чоботи та свастики. Армійські машини на параді. Платформа для огляду. Крупним планом жорстких осіб. Громадянські та військові за столами для переговорів. Групи чоловіків в обтягуючому одязі і більше усміхнений. Знайомі, ненависні особи, деякі з них; деякі з них невідомі Ніку.


Він узяв те, що, на його думку, матиме цінність для AX, а решту залишив поліції. Він міняв паспорт та гроші, коли почув тихі кроки в саду за будинком. На той час, коли кроки досягли кухонних дверей, тьмяна картина повернулася на місце, а ящик столу був замкнений.


Нік вбіг у крихітний задній коридор і прислухався. Будь-хто, хто знав його як досить важкого Карла Грубера, був би здивований, побачивши настороженість м'якого обличчя і стриману і безмовну грацію високого, розкутого тіла. Вони теж були б здивовані, дізнавшись швидкість, силу та чудовий стан цього чудового тіла; але це було б ніщо порівняно з їхнім подивом, дізнавшись, що товариші-агенти цієї людини та її вороги назвали його Кіллмастером, найбільш смертоносною та небезпечною людиною з усіх смертоносних та небезпечних людей у спеціалізованій службі AX.


З задніх дверей пролунав м'який свист, ніби щось - мабуть, целулоїд - прослизнуло повз замк. Нік чекав у темряві, тихенько заправляючи здобич із сейфа Хаузера за пояс штанів і закріплюючи її курткою. Якщо цей хлопець затримається, щоб потрапити всередину, можливо з'явиться можливість швидко оглянути спальню. Нік зробив пару тихих кроків коридором у бік спальні і почув, як задні двері відчинилися зі слабким скрипучим зітханням. Він обернувся і відчув легкий порив вітру на своєму обличчі.


М'які туфлі на підборах повільно, безшумно наближалися до нього. Якщо пощастить, він зможе трохи поговорити із цим хлопцем, перш ніж вони будуть перервані. Вільгельміна ковзнула в його готову руку.


Він почув сирену на дві секунди раніше маленького чоловічка, який обережно входив у задній коридор, і з жалем зрозумів, що час запитань закінчився ще до того, як почалося. Вільгельміна повернулася в його руці і перетворилася на урізану палицю замість люгера воєнного часу.


Чоловік почув сирену, на мить повагався, потім поспішив у освітлену вітальню. Мабуть, він припустив, що Грубер сидів з трупом і що в нього був час вибити мізки Груберу, перш ніж сирени зупинилися біля вхідних дверей.


Нік притулився до стіни і витяг довгу рухливу ногу і довгу мускулисту руку. Чоловік зойкнув від подиву і тривоги. Його ноги метнулися під ним, і його пістолет був направлений у стелю на одну марну мить, перш ніж впасти на підлогу. Він проковтнув і прошипів якесь мерзенне слово. Нік стрімко і безжально опустив ногу йому на живіт, схопив Вільгельміну у свою нерозрізану руку і рішуче обрушив її на скроню чоловіка. Було справді погано, що він не зміг би вивести його з гри, не помітивши його, але не було часу на тонкощі.


Він переступив через маленьку зім'яту фігурку і попрямував до задніх дверей. Сирени звучали так, ніби вони були приблизно у двох кварталах. Це було нормально. Це дало Ніку час пірнути через заднє подвір'я Хаузера в чийсь сад, перш ніж вікна почали відчинятися.


Через півгодини він повернувся до Міжнародного клубу, своє початкове місце зустрічі з Хаузером, зупинившись у скромному готельному номері, який він тримав під іншим ім'ям, та прибрався. Самостійне прибирання полягало в тому, щоб видалити та сховати вкрадені папери та обробити порізану руку, перш ніж натягнути половину запасної пари спецрукавок.


Він сидів у барі, пив віскі і ліниво розмовляв з хлопцем, якого знав тільки як Рупперт, одним із багатьох бізнесменів Буенос-Айреса, які залишалися на периферії німецької громади, не розповідаючи надто багато про своє минуле. Нік сподівався, що якимсь дивом йому вдасться отримати якісь відомості про Бронсона, перш ніж йому доведеться ховатися від поліції, яка рано чи пізно збиралася перевірити автора журналу, який був такий дружній з Хаузер останніми роками. днів.


"Ви будете тут довго?" - спитав Рупперт, не особливо переймаючись.


Нік похитав головою, думаючи про Іуду, Бормана і Хаузера.


"Завтра їду."


"О. Коротка подорож. Подобається?"


Нік знизав плечима. "Завжди добре відновлювати старі знайомства".


Рупперт з цікавістю глянув на нього. Ви знайшли багато? Можливо, ви знали Хаузера раніше?


Хаузера? Ні, щойно з ним розмовляв. Хотів дізнатися, де зв'язатися з Хьюго Бронсон - я його передаю. До речі про Хаузера, цікаво, де він? Я повинен був зустрітися з ним сьогодні ввечері».


Рупперт одночасно підняв брову та ніздрю.


«Боюсь, Фрідріх не завжди пам'ятає свої зустрічі. Але якщо все, що ви хотіли, - це надіслати привіт Бронсону - ви сказали від берлінських друзів? Чи ви з Бонна?


"Я з Бонна", - відповів Нік. «Повідомлення надійшло від друзів зі Швейцарії. Фон Рейнеков», - швидко винаходив він.


«Фон Рейнеке? Фон Рейнеке? Цікаво, чи я чув, що він згадував це ім'я? Рупперт зсунув брови і потягнув за підборіддя. «Ах, ну, не має значення. У нього багато друзів". Рупперт поліз у кишеню і витяг невелику записну книжку. "Він у мене десь тут". Він перегорнув сторінки. «Ах! Турбота про Поля Циммера, Вільгельмштрассе 101Б, Берлін. Звісно, у Західній зоні».


Нік дивився. "Е... це адреса Бронсона?"


Рупперт глянув на нього з подивом. "Звісно. Хто ще? Ти ж цього хотів, чи не так?


Два вниз… І ще попереду?


"О, я радий, що це є", - щиро сказав Нік і зробив великий ковток віскі. «Фон Рейнекі будуть такі задоволені. Ви добрий друг Бренсона?


Рупперт недбало підняв одне плече. «Знайомство через Клуб. Ми всі його знали.


«Хммм», - сказав Нік, гадаючи, як далеко він зможе засунути всі питання. «Ви були першою людиною, яка змогла сказати мені, де я можу його знайти».


Рупперт знову знизав плечима. "Знаєш, я навіть не впевнений, що твій Бронсон - той, кого я шукаю", - задумливо сказав Нік. «Хаузер щось сказав про те, що його руки були скалічені. Ви знаєте, як це сталося? Я не пам'ятаю, щоб фон Рейнекі щось говорили про це».


Очі Рупперта трохи звузилися.


Як я вже сказав, ми були знайомими, а не друзями. І ніхто не питає про такі речі».


"Ні?" – сказав Нік. «Вважаю, що ні. Пробачте мене. Але моя професія приносить із собою природну цікавість».


Рупперт винен зареготав. «Я не мав на увазі, що ви не повинні питати. Я просто мав на увазі, що не питав. І якщо ви запитуєте, чому я повинен знати його адресу, він просто запитав, чи візьму я його на випадок, якщо хтось запитає про це».


«Зрозуміло, – сказав Нік. Він вивчав Рупперта краєм ока. Те, що він побачив, було пузатим баварцем з кирпатими бровами і серйозними, досить тьмяними очима, які все ще здавались тьмяними, навіть коли вони звузилися в думках.


Нік ретельно обмірковував інше питання, коли шосте почуття попередило його про інопланетян у кімнаті. Він осушив свою склянку і озирнувся. Він відчув запах копа.


Він бачив копа. Широкий чоловік із сильним обличчям приблизно його віку і зростання стояв нагорі вкриті килимом сходи, що вели в клубний хол, і розмовляв із помічником менеджера. Невелика хвиля усвідомлення та напруги пройшла по кімнаті. Нік майже відчув, як вона обрушилася на нього.


«Ще один для мене», - сказав Нік, вдаючи, що стримує позіхання. "Приєднуйся до мене?" Рупперт нетерпляче кивнув головою. Нік замовив і пред'явив підроблену клубну карту, подумки підрахувавши свої злочини на сьогоднішній день: підробка, висування себе за іншу особу, списання з клубних боргів, відхід з місця вбивства, фальсифікація доказів, напад, грабіж, проста та вигадана брехня… Він швидко пив, знову позіхнув і підписав свою записку.


«Ну, на сьогодні все, – сказав він. «Мій літак вилітає зарано. Дякую за компанію, гер Рупперт». Він побачив, що високий поліцейський увійшов до кімнати і щось питав у групи чоловіків, що скупчилися навколо наповненого напоями столу. Рупперт недбало попрощався, і Нік пішов швидким кроком, який виглядав повільним, але видалить його звідти – він сподівався – швидко.


Навколо ходили й інші люди, і він піднявся сходами, знаючи, що ніхто не звертає на нього особливої уваги. Потім знову відчув хвилю напруги. Коли він був на півдорозі вниз сходами, він почув голос, що кличе: «Сеньйоре! Сеньйор!» Він недбало підняв очі, побачив авторитетного незнайомця, що йде за ним, і продовжував йти, ніби знав, що дзвінок не для нього. Зрештою, він був із Бонна, чи не так, і він не знав цього хлопця, чи не так?


Він уже вийшов на тротуар біля клубу, коли чоловік наздогнав його і сказав англійською: Герр Грубер? Вибачте мене, я не говорю німецькою. Лейтенант Гомес. Поговоріть із вами, будь ласка».


Нік повернувся. "Лейтенант?" - повторив він із дивним подивом. "Поліції, чи не так?"


«Це правильно, – рішуче сказав Гомес. «Мені потрібно поставити вам кілька запитань щодо Фрідріха Хаузера. Чи не могли б ви повернутися до Клубу?»


"Хаузер?" Нік насупився. «Я ледве знав цю людину. Щось не так?" Він зазначив, що вулиця та тротуари були забиті людьми.


"У нього стріляли", - тихо відповів Гомес. «Наскільки я розумію, ви бачили його останнім часом. Тому я мушу вас запитати…»


"Постріл!" Нік зітхнув, придумавши вираз захопленого жаху, яке, на його думку, має носити письменник Карл Грубер. "Подія?"


«Будь ласка, гер Грубер. Будьте ласкаві, увійдіть до клубу. На вулиці нема де обговорювати це». Гомес втрачав терпець. Ніку подобався його зовнішній вигляд. Сильна особа з натяком на похмурий погляд; живі розумні очі та широкий твердий рот.


Одне з кардинальних правил AXE чітко сформульоване: ніколи, ніколи, ніколи не зв'язуйтесь з поліцією іншої країни і, бажано, навіть з вашою власною, якщо ви заздалегідь не підготували неприступне прикриття, яке включає співпрацю з ними. І цього Нік виразно не зробив. Карл Грубер не був реальністю у Бонні чи навіть адресою у Буенос-Айресі. Він «гостював у друзів»; один друг, власне, ім'я Нік Картер.


«Лейтенанте, я був би радий. І, звичайно, я хотів би особисто знати, що трапилося з бідним Хаузером, а також бажаю співпрацювати наскільки це можливо. Але - з причини, яку я поясню, коли ми поговорити віч-на-віч - я волію не повертатися в Клуб після того, що ви мені щойно сказали". Напруга нетерпіння в очах Гомеса змінилася іскрою інтересу. «І ще, - продовжив Нік, - як ви, мабуть, знаєте, я маю встигнути на ранній рейс вранці… Так що, якщо це взагалі можливо…», і він змусив себе говорити дуже розумно та щиро»… Я був би вдячний Якби ви могли супроводжувати мене до того місця, де я зупинився.Я можу почати готуватися, поки ми розмовляємо;або ми можемо поговорити дорогою.У вас є машина?Або завжди є таксі”. Його голос був різким і енергійним, голос процвітаючого журналіста, який прагне розповісти історію і звикли проводити інтерв'ю на ходу між польотами на літаку.


Гомес уважно глянув на нього. "Де ти зупинився?" "З друзями." Нік дав адресу в найближчому передмісті, яке, як йому здавалося, було тихим, особливо в цей час ночі.


Гомес повільно кивнув головою. "Добре. Моя машина". Він жестом вказав напрямок і зробив один швидкий крок тротуаром.


Секунда – це довгий час, навіть якщо вона поділена на дві частини. Ніку вистачило часу, щоб подумати: як погано. Хороший хлопець. Картер додає до списку злочинів та вбиває копа.


На секунду виникло найменше затишшя в шумі проїжджаючих машин, і в цей же час Гомес опинився між Ніком і вулицею.


Постріл і злякане зітхання Гомеса були майже одночасними. Нік побачив, як Гомес завис у повітрі, і час для наступної з цих довгих секунд. Він утік, навіть коли Гомес упав.


Гарний поліцейський, добрий хлопець приземлився з глухим стуком і один раз перекотився. Нік упав навколішки у хвостовій частині припаркованої машини і побачив, що пробка у русі наближається. За ним завів двигун фургон новин. На один неймовірний момент водій висунув голову та пістолет із вікна і вистрілив у те місце, де стояв Нік. Натомість він потрапив у водія іншої машини. Машина розлютилася і врізалася в далеку сторону машини, за якою пірнув Нік.


Його охопила хвиля чорно-червоного гніву. Він кинув обережність до біса там, де вона належала, і встав, високий і незахищений, мета благала, щоб її вразили. Водій фургона побачив його, сповільнив хід, прицілився, вистрілив. Нік відповідав йому: спостерігав за ним, чекав, цілився та стріляв. Але він вистрілив першим і побачив, як тверде, невиразне обличчя перетворилося на маску жаху з розбитої червоної м'якоті. Фургон зупинився. Нік побіг - пірнаючи і пробираючись крізь дорогу, що вагається. Навколо нього була вулиця з цікавими приглушеними звуками, невеликими панічними звуками, що пронизували загальну приголомшену тишу; і тіла трьох чоловіків - одного вбивці, одного поліцейського з пристойним обличчям та одного безневинного перехожого. І він, Нік Картер, убив двох із них.


* * *


Глава AX сидів за своїм величезним столом в одному з внутрішніх офісів штаб-квартири Amalgamated Press and Wire Service на Дюпон-Серкле у Вашингтоні, округ Колумбія. Його стіл, ретельно очищений з півночі до восьмої ранку, був організований хаос звітів. телеграфні повідомлення та опуклі папки. Сама ця людина більше схожа на крутого, але поступливого редактора сільського тижневика, ніж на керівника смертоносного контррозвідувального агентства в його країні. Власне, AX була агентством пошуку інформації; його оперативники, які отримали довідкову інформацію від інших підрозділів секретних служб, рушили в проблемні райони, зосередилися на своїх цілях, швидко завдали ударів, зачистили і зникли тільки для того, щоб завдати ще одного удару в інший час. Як підрозділ американських сил безпеки з пошуку та усунення несправностей він мав діяти швидко, ефективно та безжально. У його розпорядженні були всі технічні досягнення високорозвиненого технологічного суспільства, а також відібрана група досвідчених, наполегливих людей, навчених думати «на ногах», використовувати всю складну зброю з доступного їм арсеналу, командувати своїм тілом для досягнення мети. майже надлюдські подвиги і вбивати, коли потрібно. В об'єднаних службах безпеки було відомо, що коли людину від організації ТОПОР відправляли на роботу, це означало, що ті, хто послав її, були переконані, що смерть була найімовірнішим вирішенням проблеми.


Тим не менш, у ході спеціалізованих, але різноманітних операцій AXE зіткнувся з певними людьми та ситуаціями, які вимагали тривалого та особистого розслідування з боку власного персоналу AXE. Один із таких людей був головним шпигуном та жорстоким убивцею червоних китайців, людиною, кодове ім'я якої було Іуда. Його махінації та махінації його господарів були безпосередньою турботою AX. І людиною, яка знала його найкраще, був спеціальний агент Картер, який заробив собі титул убивці. Картер відповів лише перед Хоуком. Хоук, організатор та керуючий AX, підпорядковувався лише Раді національної безпеки, міністру оборони та президенту Сполучених Штатів.


Хоук задумливо жував холодну сигару та вивчав звіт ФБР. чия робота в ці дні, здавалося, дедалі більше перетиналася з його власною. Його худорляве худорляве тіло і добродушне шкірясте обличчя мало натякали на величезну енергію та стійкість цієї людини. Тільки його різкі, безвідходні рухи і крижані очі наводили на думку, що він був будь-ким, тільки не фермером із сільської місцевості, яким здавався.


На його столі задзвонив зумер.


"Так?"


Солодкий жіночий голос сказав: "У A-4 є N-3 на скремблері з BA"


"Дякую", - сказав він і встав з-за столу.


Перевага милим жіночим голосам була однією з небагатьох


Це здавалося невластивим тим, хто справді знав Хока. Для нього місце жінки було в будинку, а будинок належав у передмісті, вільному від AX, разом із дітьми, пральними машинами та іншими речами, які давно були втрачені із власного світу Хоку. Але він визнав, що є певні роботи, на які чоловіки не повинні марнувати, і наполягав на тому, щоб їх виконували розумні молоді жінки з привабливими голосами та відповідними фізичними якостями. І все-таки його стосунки зі своїм «гаремом» були такими ж чіткими та діловими, як і його ставлення до найсуворіших зі своїх закоренілих чоловіків-оперативників.


А-4 передав йому одну з гарнітур у центрі управління зв'язком, який називався «Телетайп». Хоук згідно з кивнув і дав сигнал.


Повідомлення Ніка Картера прийшло з Буенос-Айреса – це безладна битва безглуздих вібрацій у радіохвилях, які були переведені у нормальні людські звуки складним механізмом приймального пристрою.


Хоук серйозно слухав, хмурячись. Нарешті він сказав: Ні. Я надішлю оперативника зайняти ваше місце. Дайте мені контактну адресу і тримайтеся подалі від очей, поки вона не дістанеться місця. Я надішлю йому докладні інструкції».


Звуки проходили проводами і передавалися голосом Ястреба через приймач у скромному готельному номері в Буенос-Айресі. Лоб Ніка скривився. "Чому заміна?" - спитав він, і його слова були спіймані його посланням і перетасовувалися до невпізнання, доки досягли його сестринського набору у Вашингтоні. "Я на місці. Дайте мені пару днів, щоб створити нову легенду і дозвольте мені покопатися в цьому».


Ні. Дайте мені кілька днів», - перебив Хоук. «Я хочу, щоб там була ще одна людина, хтось, хто приходить із нерозривною історією. Це занадто велике, щоб ризикувати. А зараз. Є пропозиції для нової людини?


Коротке мовчання, потім відповідь Ніка.


"Тоді акредитований слідчий. Хтось, хто працюватиме з поліцією. Скажіть, що ми - ви, тобто - особливо зацікавлені в Хаузері, що він підозрюється у втечі злочинця, що його вбивство, схоже, перегукується з якоюсь справою Штатах.. Або та сама історія з Грубером, якщо хочете - вони будуть його шукати. Але я б сказав, що було необхідно зробити це за типом Інтерполу. дві фотографії, які я відзначив, але дайте нашій людині офіційне прикриття, про яке йому не доведеться турбуватися: вони захочуть зловити людей, які послали вбивцю за Гомесом, ми доведеться їм допомогти. і працювати під прикриттям з новою людиною?"


"Так є. Ви збираєтесь до Берліна».


«На одному фальшивому повідомленні? Чому б спочатку не досліджувати Рупперта?


«Руперт буде розслідуваний. І це не єдина зачіпка. Поки ви стежили за слухом про Юду, у світі відбувалася ще одна чи дві речі». Тон Хоука був сухим, незграбним. «Ми думаємо, що знаємо, ким може бути двоє ваших вчених. Цілком можливо, що є інші. Але один із них зник у лабораторії англійського університету протягом кількох тижнів. І в нас щойно був звіт, у якому говорилося, що його помітили у Західному Берліні. Звичайно, німець, як і той, хто зник безвісти з Австралії. А зараз. Цей ваш Кампос, власник ранчо, який направив вас до Бренсон. Ви у ньому впевнені? "


"Позитивно. Я знаю його багато років. Він думає, що я приватний детектив з якоюсь особистою вендеттою проти Юди. Я двічі, тричі перевіряв його. Він у чистоті. Але я думаю, що серце справи тут в Аргентині, незважаючи на вказівник на Берлін».


«Ми слідуємо вказівникам, - сказав Хоук. «Зараз. Ми хочемо розпочати це, не чекаючи вашого письмового звіту. Скажіть мені, що саме ви взяли з дому Хаузера і що було на фотографіях, які ви помітили».


Нік сказав йому.


Томатний сюрприз


Чоловік у затемненому вгорі офісі Universal Electronics у Великому Лос-Анджелесі зсунув навушники та сів, щоб слухати.


Він знав майже все, що можна було знати про Марка Гербера: як він залишив рідну Німеччину зі своєю прекрасною дружиною понад двадцять п'ять років тому, коли нацистська загроза загрожувала його неспокійній землі - і всьому світу. Як Гербери влаштувалися в Каліфорнії, піднявши блакитнооку сміливу маленьку руду голову, яку вони назвали Карен. Як Гербер став одним із провідних учених Америки, відомим у всьому світі своїм внеском у галузі ядерної фізики. Як Карен стала жінкою тільки для того, щоб померти в тій шокуючій автомобільній катастрофі за кілька тижнів до весілля, і як за кілька днів за нею до смерті пішла дружина Марка, Ганна.


А також про те, як Гербер після подвійної трагедії працював вдень і вночі, у вихідні та


свята, намагаючись відволіктися від своїх прикростей.


Минуло година ночі, і вони знову почали бити його. Цього разу це було щось про вечірку, яку він пропустив, про соціальну обіцянку, яку він порушив. А тепер вони хотіли, щоб він вирушив у якусь подорож. Вони сказали, що це відпустка.


Поверхом нижче доктор Марк Гербер сидів за своїм столом і дивився на двох своїх запізнілих. Один Рік Харрісон, вечірку якого він пропустив; інша, Олена, яку він обіцяв взяти на вечірку. А потім він якось забув про це. Він відчув необґрунтований укол заздрощів, коли побачив їх разом, хоча знав, що Рік був щасливий у шлюбі. Він мав стояти там з Оленою, відчуваючи цю єдність, замість проповідувати.


"Очисти свій розум", - говорив Рік Харрісон. «Візьми відпустку на кілька тижнів. Це принесе тобі все добре у світі».


"Чи буде це відпустка!" Марк різко засміявся. «Здійснити поїздку поодинці – ти думаєш, це для мене справи? Вибач, що нічого не роблю. У мене тут є над чим працювати. Заради всього святого, Ріку, я знаю, що ти намагаєшся допомогти, і я не роблю цього. Мені не подобається поглиблювати свої страждання перед тобою, але хіба не розумієш, наскільки самотнім може стати чоловік? "


Він глянув на Олену. Чомусь у її прекрасних очах стояли сльози.


«Я розумію, Марку, – тихо сказав Рік. «Ми обидва це робимо. Ось чому ми намагаємось допомогти. Ми б поїхли з тобою, якби могли».


Олена раптово підвела очі. Марк! Чому б і ні? Рік не може, я знаю, але, можливо, зміг би. Чому люди мають розмовляти? Я твій секретар! Послухай, чому б не здійснити навколосвітню подорож? Я хотіла зробити це сама – я заощадила. У тебе буде компанія. Я поїхала б, і я все ще могла б вести твої записи. Чому б і ні, Марку?


Він посміявся. "Ти несерйозно". Але в його очах був натяк на інтерес.


Вони пробули там близько години, а потім усі троє разом пішли.


Чоловік у темній кімнаті зверху позіхнув і клацнув перемикачем у положення "Викл".


Через три дні, за вечерею з Оленою в будинку Харрісонів, Марк Гербер почав думати, що було б непогано вирушити в подорож до компанії привабливої молодої жінки. А за кілька днів після цього у своєму офісі він сказав: «Добре. Добре, ти вмовила мене. Куди нам іти?"


Через півгодини після того, як він уперше поцілував Олену і погодився облетіти з нею кругосвітню подорож, чоловік за столом за багато миль від нього знав про це все.


Чоловік вислухав телефонний звіт та кивнув.


"Добре", - сказав він без виразу обличчя. «Залишайтеся з ними якомога ближче. Не давайте їм абсолютно ніяких приводів для підозр, навіть якщо це означає, що вони іноді відчувають їх. Я не хочу, щоб їх турбували чи попереджали. Я хочу, щоб вони були у цьому літаку. турагент, так? Добре. Отримайте все, що ви можете, про організацію готелю, інших пасажирів тощо. Що це? Я думав, що це був один із тих організованих турів. Хм. Добре, я подбаю про це наприкінці я сам. Можливо, нам буде зручно, якщо вони заберуть інших пасажирів по дорозі. Що небудь ще? Дуже добре. Викопайте кожну унцію довідкової інформації, яку зможете, та швидко передайте її мені».


Він повісив трубку і дістав стенограму звіту, доставленого через мікроточку з Пекіна. За лічені секунди він переключив свій розум зі своєї кар'єри в Лос-Анджелесі на напівпустельну рівнину на іншому кінці світу.


Вільгельмштрассе 101B був вузьким двоповерховим будинком, який дивом уцілів під час бомбардувань та уникнув зайвої косметики, яку перенесли його сусіди. Сусідні будівлі стискали його так сильно, що здавалося, що він затамував подих; у нього більше не було власних сторін, а лише фасад, що виходив на обсаджену деревами вулицю, і задня частина, що виходила на місце, де колись був ще один будинок.


Нік оглянув його через дорогу. Дві години після опівночі було дивним часом для того, щоб зателефонувати, але ніхто не відповів, коли він – як «продавець -» відкрито дзвонив у двері протягом дня – навіть незважаючи на те, що двері були відчинені для пари інших абонентів протягом дня . Можливо, був сигнал, два довгі й короткі, типу пароля. Так чи інакше, двоє чоловіків увійшли і троє вийшли, і з того часу в хаті було темно і тихо. Якщо Пол Циммер був невинною приватною особою – а, судячи з усієї доступної інформації, так воно й було, – він, можливо, навіть не дізнався б про свого нічного волоцюгу. А якби він не був… візит може бути незручним ні для нього, ні для Ніка.


Позаду була ринва, спеціально побудована для нічних відвідувачів. Нік знав, що в ній може бути електричний струм, здатний вбити коня, але це малоймовірно; Крім того, що це було абсолютно смертоносно, це здавалося кращим вибором, ніж двері або вікна першого поверху.


Нік переходив з тіні в тінь на своїх ребристих гумових туфлях із жорсткою внутрішньою підкладкою і огинав кінець кварталу до задньої частини будинку Пола Циммера.


Якби його навмисно привели за цією адресою, той, хто відмовився б відповісти на дзвінок у двері, цілком міг би очікувати, що він спробує ще раз у якийсь менш ортодоксальний спосіб.


Нік обійняв стіну біля ринви і почав чекати. У хаті було тихо, як у склепі, і, наскільки він міг судити, пусто. Але він не мав можливості дізнатися, хто міг приходити і йти через задню дорогу, поки його очі були прикуті до передньої. Він навіть не знав, як виглядав Пол Циммер. За словами влади Берліна, він приїхав із Гамбурга близько року тому і виглядав порядним, порядним громадянином. Вони не мали ні його фотографії, ні відбитків пальців; вони не мали причин для цього. За словами його сусідів і найближчих комірників, Циммер був звичайною людиною середніх років, яка жила сама, лише зрідка приймала відвідувачів, хоча отримувала чимало пошти і завжди сама приносила свої продукти.


Щось закипіло біля ніг Ніка. З водостічної труби вискочила здорова на вигляд миша, побачила дивну ногу, підняту, наче погрожуючи, і поспішила назад у трубу. Через кілька хвилин вона знову вийшла, і, перш ніж кинутися назад, вона озирнулася. Вона була жива, здорова та нетерпляча. Нік був задоволений; принаймні водостічна труба не була під струмом. Він перевірив трубу на міцність. Вона здавалася досить міцною, щоб утримати його. Він почав підніматися, упершись ногами в стіну, сильні руки тягли його вгору так, ніби він був острів'янином, що підіймався на кокосову пальму.


Його останні кілька днів в Аргентині були розчаруванням, чекаючи прибуття агента C-4. На той час, коли Нік пішов, сталося лише дві речі: вбивця, якого він ударив у задньому коридорі Хаузера, задушив себе у своїй камері; коли C-4 приніс йому збільшені та розпізнавальні зображення фотографій, відзначених Ніком.


Він пробрався повз вікна нижнього поверху. Жодна істота не рухалася, навіть миша. Щільні штори були нерухомі, і інстинкт підказував йому, що у кімнатах нікого немає. І все ж у нього було відчуття, що десь у будинку хтось є.


На одній із фотографій був зображений сам Хаузер в уніформі у складі групи, до якої входили такі нацистські світила, як Гітлер, фон Ріббентроп, Геббельс, Гіммлер, Борман та кілька інших, яких Хоук ідентифікував для нього. Хтось, ймовірно, Хаузер, дуже легко обвів голови Бормана і Хаузера. На другій фотографії було знято групу чоловіків у цивільному, що сидить за столом для переговорів. На ньому також було виявлено дві слабкі олівці. За словами Хоука, це зображення було груповим дослідженням провідних учених Німеччини воєнного часу, і двома фігурами, зазначеними олівцями, були Конрад Шойєр і Рудольф Дітц. Конрад Шойєр виїхав до Британії, викладав і проводив дослідження в лабораторії англійського університету протягом останніх кількох років - поки він не зник загадковим чином, щоб знову з'явитися так само загадково (і набагато коротше) у Західному Берліні. Дітц поїхав до Австралії після війни; тепер він також зник.


Нік дістався до водостічної труби і потягнувся своїм гнучким, натренованим йогою тілом до вікна праворуч.


Передбачалося, що Хаузер ідентифікував Шойєра і Дітца як двох учених, які відвідали Бронсона-Бормана через двері кабінету, так ясно виявлену в бінокль Хаузера. А Шойєра з того часу бачили в Західному Берліні, але він зник так само таємниче, як і з'явився. Німецький інформатор, який повідомив про те, що сталося, Ейксу, чув це від когось, хто знав когось, хто розмовляв з кимось, хто когось бачив… і початок сліду загубився в тумані чуток. Але хтось був певен, що Шойєра бачили. Нік вивчав збільшені зображення доти, доки відчув, що дізнається кожну фігуру на картинках, якщо вік і маскування повністю їх змінили; і він йшов слідом інформатора, поки глухий кут не зазирнув йому в обличчя, і він направив свої пошуки на Вільгельмштрассе і нелюдимого Пола Циммера.


Він сів на підвіконня і, примружившись, крізь заляпані брудом шибки побачив напівтемний майданчик нагорі. Як і раніше, немає звуку зсередини. Вікно було зачинене, але відкрилося з невеликим переконанням. Нік увійшов і почекав у темному кутку майданчика, поки його очі звикнуть до густої темряви.


Вниз вели застелені килимом сходи. На сходовому майданчику було чотири зачинені двері. Після довгого прислуховування та огляду Нік підійшов до перших дверей і відчинив її. Ванна кімната. У ньому є блискуча сантехніка, м'які рушники, товстий килимок для ванної кімнати та шафа, повний косметики, у тому числі мила для гоління, ароматних порошків та рідин. Нік понюхав


Дуже жіночно; дуже дорого.


Другі двері зі скрипом відчинилися, і він завмер, поклавши одну руку на Вільгельміну. Але після цього жалібного крику не було ні звуку, і коли він увійшов після зондуючого променя свого олівцевого ліхтарика, йому не було на що кинути виклик.


Це була чоловіча кімната, обставлена для чоловіка і сповнена його особистих речей. І все ж таки вони не були настільки особистими, щоб розповісти щось про відсутнього мешканця: куплені в магазині костюми з берлінськими лейблами, недбало начищене, але міцне взуття, спідня білизна, носові хустки. Ні пошти, ні гаманця, ні ключів, ні грошей, ні листів… Це було для всього світу як кімната в пансіоні або тимчасовому готелі, за винятком того, що навіть тимчасові жителі зазвичай залишали дрібниці, що викривали, розкиданими на всі боки. Порожнє ніщо кімнати дивним чином контрастувало з розкішшю ванною. Кімната Пола Циммера чи його гостя? Не можна сказати. Ніщо не привело ні до Буенос-Айреса, ні до Мюнхена.


Нік вийшов із кімнати і ковзнув по майданчику. Ще два двері. Одна з них була гардеробною, заваленою білизною, пальто та валізами. І все ж таки не було ні етикеток, ні ярликів, ні невеликих безкоштовних подарунків, які вказували б на особистість їхніх власників.


Четверті двері, що вели до кімнати, які, як він знав, мали виходити на фасад будинку, відчинилися без найменшого звуку. Нік ступив на м'який килим і вдихнув ароматну луну ароматів ванної. Тьмяне світло з вулиці розбавляло темряву, так що воно могло бачити меблі. Його очі зосередилися на одному з них, тоді як його розум перебирав дві думки: по-перше, він міг би присягнутися, що фіранки зачиняли вікно протягом усієї його облоги через вулицю, а тепер вони були відчинені; і два…


Меблі, які привернули його увагу, були чарівними. Це було ліжко, і воно було зайняте. Що займало його, так це спокусливе розташування пагорбів і вигинів, які лише частково ховалися одним покривалом і були безперечно, чудово, щедро жіночними.


Серце Ніка піднялося на сходинку вище, і він усміхнувся у напівтемряві. Життя шпигуна було огидним і диким, але воно мало свої компенсації – солодкі сюрпризи, пастки, просочені медом, чудові обхідні маневри у грі з красою… Він зачинив за собою двері. Найближчий стілець рушив під його безмовною хваткою і застряг під дверною ручкою.


Він мовчки пройшов по килиму і засмикнув фіранки на вікні. Наступна зупинка - величезна шафа, повна жіночих прикрас та кількох чоловічих костюмів, усередині нікого не ховається; трохи вбиральні і більше суконь з глибоким вирізом. Потім повернувся до спальні, тихо й рівно дихаючи, і олівцевий ліхтарик націлився на ліжко.


Покривало являло собою не що інше, як м'яке простирадло, що доходило до талії. Над ним були дві чудово округлі груди, м'яке гладке горло, каскад шовковистого жовтого волосся і обличчя сплячої богині.


Вона була однією з неймовірно красивих жінок, яких Нік коли-небудь бачив, і його досвід був величезний.


Форма під листом була формою Венери; оголені подвійні пагорби були запрошенням до неймовірних насолод; м'яка шкіра, акуратно сформовані риси обличчя, неймовірно довгі вії та почервонілі губи були ідеальним моментом.


Прекрасні груди зухвало піднялися, і з відкритих губ пролунав зітхання. Вишукане тіло рухалося на ліжку, і простяглися чудові руки. Богиня заговорила.


«Хьюго, моя любов… моя мила…» - пробурмотів хвилюючий голос. «Нарешті ти повернувся. Іди до мене, мій любий».


Людина, якої там не було


«Мммм, – сказав Нік.


Він дозволив світлу м'яко струмувати навколо неї. Його промінь упав на надзвичайно добре обладнаний нічний столик; у відрі з льодом було дві пляшки шампанського, і лише одну з них було відкрито. Якщо подумати, для травня було дуже тепло, і він трохи хотів пити.


"Будь ласка, liebchen". Низький голос пронизав його. "Ти не підеш спати?"


"Уммммм." Нік сексуально загарчав у горлі. У цього Хьюго справді має бути щось; його коханка не могла дочекатися. На підносі з шампанським стояли два келихи. Один був знизу вгору і здавався невикористаним, а інший виглядав вологим і розташовувався там, де човен снів міг би покласти його після ковтка.


Нік тицьнув ліхтариком по кімнаті, по кутках, навіть під ліжком. Нічого не ворушилося, крім важкої постаті, неадекватно прикритої - чудово відкритої - штампуванням.


«Хьюго, люба, що ти робиш? Іди спати, любов моя, і дай мені відчути тебе поряд зі мною. Або спочатку ми вип'ємо трохи?


"Ага", - сказав Нік і спробував вимовити голос людини, яка знімає штани.


"Тоді зроби це", - пробурмотів сонне бачення. "Ти по


- Угу, - промимрив Нік у куртку. "Ти."


«Аааааааааааааааааааааааааааааааа краще краще». Небесна істота зітхнула і ворухнулась. Нік погасив промінь ліхтарика і почав чекати.


У густій темряві він відчув, як вона тягнеться до ліжка.


"А потім ми займемося любов'ю разом", - прошепотіла вона, у неї перехопило подих від передчуття. Світло залило ліжко і справді гарну жінку, яка напівлежала на ній.


"Ви дійсно думаєте, що ми повинні?" - з надією спитав Нік.


Вона ахнула. Одна витончена рука без кільця стрибнула до її рота, і величезні, прикриті віями очі перетворилися на калюжі стривоженого подиву.


"Ти не Хьюго!"


"Ні", - погодився Нік. Я не Хьюго. Але, може, я підійду, доки не з'явиться Хьюго? .. НЕ лякайся; Х'юго завжди казав, що будь-який з його друзів був моїм другом. Ти збирався налити?


"Ох ох!" Шовковисті локони падали вперед, коли чудові очі дивилися вниз на два чудово оголені пагорби, які так багато прикрашали краєвид. Вона схопила простирадло і потягла його вгору, щоб прикрити свої розкішні груди - завдання не з легких, тому що покривало було тонким, а щедрість його не часто зустрічалася. Нік захоплено спостерігав.


"Як ти взагалі сюди потрапив?" Блискучі очі широко прокинулися та випромінювали гнівний вогонь.


«Я думав, що тут буде Хьюго, і я мав прийти непоміченим. Дуже важливо попередити його про небезпеку. Ви знаєте, де я можу його знайти?


"Небезпека?" – повторила вона. Простирадло впало на пару дюймів.


Нік недбало сів на край ліжка. "Я впевнений, ви знаєте, що у нього є вороги", - сказав він, дивлячись на верхню частину листа. "І з його боку дуже недбало залишати тебе тут без захисту". Він звузив очі і зробив свій тон твердим. «Це ще дещо, про що я маю його попередити».


Вона пильно подивилася на нього і побачила разюче красивого чоловіка зі сталевими сірими очима, щедрим ротом і владним виглядом. "Але в мене є ... тобто він пішов ..." - і її слова слабко обірвалися.


Нік м'яко засміявся. Але в його тоні був натяк на небезпеку. "Ці люди внизу?" Вона кивнула. "Мені так шкода розчаровувати тебе, моя кохана", - легко сказав він. Значить, десь унизу були чоловіки. «Але вони не такі, як ви вважаєте, і не те, що про них думає Хьюго. А коли ви сказали, що він повернеться? Не те, щоб я так поспішав, коли побачив вас». Він дуже ніжно посміхнувся їй, спостерігаючи, як її очі зустрічаються з його, і без жодної марнославства знав, що вона оцінює та схвалює його фізичні характеристики.


«Та я думав, він буде… ну, я чекаю його з хвилини на хвилину». Простирадло опустилося ще на одну виїмку, відкривши щілину, в яку можна було впасти. «Ви зачекаєте? Але як вас звати? Хто ви?"


"Клаус", - сказав Нік. «Як у Ніколаусі. І я друже, як я тобі сказав». Але його тон зумів показати, що він був трохи більше, ніж друг, що він був до певної міри вище Хьюго і чимось незадоволений, хоча і не Чудовою. "Як тебе звати?"


"Бриджит", - сказала сліпуча. «Будь ласка, не гнівайтесь. Він незабаром повернеться. Може, ви хочете келих шампанського, доки чекаєте?»


«Це буде дуже приємно, – сказав Нік. Вона потяглася до відкритої пляшки, і простирадло зісковзнуло до талії. Її тіло було рожево-кремовим, і вона виглядала готовою практично до всього.


«Але я думаю, це свіжа пляшка», - сказав Нік, чудово розділивши свою увагу між чудесними вершинами, цеберком з льодом і її теплими блакитними очима. Спокусливі пагорби покірно тремтіли, пляшка була чудово холодною, а в очах Бриджит, здавалося, світилося крихітне світло урочистості. Навіщо? – подумав він. Міккі у запечатаній пляшці, а не у відкритій?


Він був упевнений, що ні дріт, ні корок пляшки раніше не знімали. Відсутність хибного дна пляшки; не найменша дірочка у пробці. Нік відкрив пляшку з легкою бавовною.


Він налив дві повні склянки і цокнувся своїм. «До безпечного та швидкого повернення Хьюго», - сказав він і закинув голову. Вона випила першою; жадібно і жадібно. І швидко. Він потягав і дивився на неї.


Якийсь час вони мовчали, а потім він сказав: «Як Х'юго вдалося знайти когось так само милого, як ти? Він безперечно зумів тримати тебе в секреті від мене».


Бріджіт засміялася. «Він мало розмовляє, чи не так? Навіть зі мною. Зі мною він, здається, не відчуває потреби у розмові». Вона зробила великий повільний ковток шампанського. Набряклі груди піднялися від руху її руки; мляво, необережно вона натягла простирадло, щоб майже прикритися. "Ти зволікає", - сказала вона, простягаючи йому порожню склянку. "Май більше."


Нік поставив обидві склянки і потягнувся за пляшкою.


"Хьюго добре до тебе ставиться, чи не так?"


«Дивовижно», - промуркотіла вона.


"Ха," сказав Нік. «Я не особливо думаю про його турботу про вибір охоронців для вас. Що ви знаєте про ці тупиці внизу?» Він налив.


Вона посміхнулася йому, ліниво та комфортно, як кішка. Нічого. Це він залишив їх тут. Тобі краще спитати його. Але можу я тебе дещо запитати?» Довгі вії, напрочуд темні в порівнянні з її жовто-світлим волоссям, падали на теплі блакитні очі.


"Та що?" Нік взяв її склянку і простяг їй.


Ні, залиш це, будь ласка. Усього на мить». Очі Бріджіт – магнетичні, схожі на сирену, гіпнотичні – ковзали по його обличчю. Нік поставив склянку і подивився на неї. Щось ворухнулося всередині. Коли вона заговорила, її голос був хрипким благаючим пошепком.


«Я потворна? Ти такий хороший друг Хьюго, що можеш просто сидіти і навіть не дивитися на мене? Хьюго дивиться на мене. Вона стримувала найменше тремтіння. Але ти. Ти крижаний, як шампанське? Я тебе обурюю? Вона подивилася на нього так, що його пульс забився, як від кувалди; у погляді, в якому туга змішувалася зі страхом, нерішучістю та зухвалістю.


«Не спокушай мене, Бріджіт. Я далекий від льоду. Але навіть якби я був, ти змусив би мене розтанути».


«Тоді розтай - хоч трохи. Ти знаєш, що Хьюго…» Вона закусила губу і опустила очі. Ви сказали, що не так поспішали з ним побачитися. Немає потреби бути таким холодним». Її рука ковзнула по його щоці, ховаючись під простирадлом. "Чи ти такий важливий і такий жорсткий, що розучився цілуватися?"


"Я не забув", - м'яко сказав Нік. Він нахилився над нею і стягнув простирадло, оголивши її пишність до стегон. Вона ахнула і підняла руки, щоб обійняти його, коли він притулився до її губ. Вона цілувалася, як відьма, що палає полум'ям бажання; цілувалася, як пристрасна жінка, яка зустрічає свого коханця після місяців болісної відсутності; горіла проти нього, наче вона зварила їх двох разом своїм екстазом. Почуття Ніка похитнулися. Він був майже нестерпно збуджений. Її духи огортали його, як солодке заспокійливе, і від відчуття її тіла він відчував різкість усередині. Її мова робила з ним те, що передбачало союз набагато ближчий.


Але її права рука, схоже, не зовсім відповідала духові моменту. Лівий чіплявся за двох, а правий робив щось дуже неприємне над столом. Нік побачив, як одне око частково розплющилося і знову зачинилося, коли рука повернулася і міцно обвилася навколо нього. Нік гаряче вп'явся поцілунком у її вимогливий рот і ненадовго відсторонився, щоб вдихнути і обхопити одну з її нетерплячих грудей не надто ніжною рукою. Його швидкий погляд на склянки на столі вловив проблиск невеликого додаткового шипіння і чогось білого та пудрового в його склянці.


Він знову нахилився над нею, цього разу ближче, тому його тіло притиснуло її до подушки. І він поцілував так, як ніколи раніше не цілував, коли його руки лягли під простирадло, гладили і промацували, поки вона не затремтіла і не оголилася. Потім повільно, з невеликими неправдивими рухами, він вивільнив одну руку, а вона взяла іншу і направила її туди, куди вона хотіла. На мить її тіло підтримувало його, поки вона продовжувала підніматися на пік пристрасті, а його вільна рука тинялася по стільниці. Обережно, не поспішаючи, він пересунув спочатку її склянку, а потім свою. Потім він міцно обійняв її обома руками і корчився її тілом.


Раптом він випростався, важко дихаючи.


«Ні, – сказав він. «Ні, Бріджіт. Не так. Чекай, поки я закінчу з Хьюго. Тоді ми зробимо кохання власністю». Він провів рукою між її ніг і провів по її тілу, дозволяючи їй розслабитися під збудженими грудьми.


"Не зупиняйся зараз", - видихнула вона, притискаючи його руку до себе. «Давайте неналежними! Любіть мене зараз і дуже любите!» Її очі викрили його.


Він знову поцілував її. "Пізніше", - пробурмотів він їй у волосся. «Пізніше, коли ми впевнені, що нас не потурбують. Тоді я займатимуся з тобою любов'ю так, як ти ніколи не забудеш». Він звільнив одну руку і потягнувся за склянкою, яку обміняв на свою. «Ти дав мені спрагу, я маю охолонути. До нас!" Він підняв до неї свою склянку і зробив один довгий, повільний ковток, який здавався набагато більшим, ніж був насправді. «Прекрасна Бріджіт…»


Вона млосно підвелася і провела однією рукою по його ногах у штанах. Йому здавалося, що вона цікаво стежить за відправкою його напою.


«Отже, ти не хочеш кохатися зі мною зараз. Коли буде пізніше, Клаусе? Скільки пізніше? Вона потяглася за своєю склянкою і тихо розсміялася. «Якщо ти думаєш, що зараз хочеш пити – почекай. Просто почекай. Я любитиму тебе, щоб ти був виснажений і висох. Тоді ми вип'ємо, і ти захочеш кохання.


"Вона випила." Чому ви не забуваєте про Хьюго? Я бачу, що ви замкнули двері. Якщо він прийде, я покличу його, щоб він пішов – я не в настрої для нього сьогодні ввечері».


"І Х'юго бере у вас такі речі?" - Запитав Нік.


Бріджіт виглядала задумливою. Її темно-сині очі, здавалося, думали. "Він забирає у мене все", - сказала вона врешті-решт. «Надто багато, я думаю, іноді. Ти знаєш, хто він», і між її очима з'явилася невелика мітка. «Важко. Занадто важко. Майже жорстоко. І вже не так молодо. Знаєш». Вона проковтнула холодну міхурову рідину. Нік сьорбнув і серйозно кивнув. «Але через те, що він старий, – продовжувала вона, – він мене трохи боїться. Коли я говорю йому, тримайся подалі, він не буде. Інакше…» Вона весело засміялася. «Жодного кохання завтра ввечері, або наступної ночі, або наступної ночі. Значить, він повинен поводитися, чи не так?» Вона відкинула покидьки і простягла Ніку свою склянку. «Ще. Закінчуйте своє. Наповнюйся; будемо крутими». Вона знову розсміялася, коли Нік допив свою склянку і подумав про себе, що вона знаходить у цій ситуації щось надзвичайно кумедне.


Він знову наповнив склянки, думаючи: чи вона могла натиснути на подвійний перемикач?


«Скажіть мені, – сказала вона, – звідки ви дізналися, куди йти. Х'юго сказав, що тільки своїм друзям у Південній Америці він сказав, де він буде. Ви з Південної Америки? Ви не виглядаєте так, наче ви з Південної Америки. . "


Її слова були трохи невиразними. На його полегшення, Нік відчув себе таким ясним, ніби щойно вийшов із холодного душу.


«Схоже, Х'юго останнім часом припустився низки дрібних помилок», - м'яко сказав він. «Але найгірше, я думаю, залишало тебе, щоб я знайшов його. Що змушує старого дурня думати, що він колись поверне тебе? Ось твоя склянка. Ще трохи…"


"Добре", - пробурмотіла вона. "Дуже добре. Так, ще будь ласка».


Майданчик за її дверима та кімнати навпроти були темними та тихими. Поверхом нижче було тихо, як у могилі. Але під ним, у затхлому винному льоху, викладеному каменем, за столом сиділи троє чоловіків і грали в карти. Двоє, молоді й кремезні, здавались трохи збудженими. Третій був старший, і, хоча його одяг був забруднений і безладний, від нього виходив холодний авторитет. Карти ляснули.


Один із молодих людей, Дітер, нетерпляче відсунув стілець. «Це надто повільно, Пол. Як ми дізнаємося, що він робить нагорі? Як ми можемо дізнатися, який успіх у дівчини?


Пол Циммер неприємно посміхнувся. «Молоді люди завжди нетерплячі. Ви не розумієте тонкощів ретельного планування. Ми знали, як він увійшов, чи не так?» Він глянув на сигнальну дошку на стіні - хитромудро придуманий пристрій індикатора дзвінка в коморі старого дворецького. Поряд із цифрою 5 світилося синє світло. «І ми знали, що до другого, коли він перетнув хол, увійшов у ванну, увійшов до моєї кімнати, увійшов до іншої, чи не так?»


Дітер кивнув головою. "Так, але..."


«А що, по-твоєму, він зараз робить, друже? А? Згорнувшись калачиком з гарною книгою? Циммер засміявся. «Все йде за планом, можете бути певні. Що може піти не так, га? Ви скажіть мені – що може піти не так?» З його тонкими губами, вигнутими назад над жовтими зубами, він був більше схожий на вовка, ніж будь-коли.


Дітер похмуро знизав плечима. «Нічого, я гадаю. Тільки я думаю, що ми маємо підготуватися».


"Джа, що нам тепер робити?" інший масивний юнак, Ганс, гортанно забурчав.


Циммер зігнув руки у потворні, схожі на пазурі форми.


«Подумай, Гансе. Не дуже багато, щоб не поранити себе. Подумай про свої м'язи і про те, як ти збираєшся їх використати». Очі Циммера заблищали. «Вистрибни щура з пастки і затягни його сюди, де ми всі зможемо насолодитися ним, кожен по-своєму. Як тобі це, Гансе?


Ганс посміхнувся і покоробив плечові м'язи. "Мені це подобається. Але як щодо жінки? Ми її теж розділимо?


Дітер пирхнув. «Боже, послухай дурня. Це тварина, з якою ти дав мені працювати, Циммере?»


Ти помиляєшся, Гансе. Жінка не для цього. Одна рука на ній, і ти той, кого треба поділити. Розумієш?


«Джа, я тільки спитав», - сказав Ганс із очевидною добродушністю.


"Але людина", сказав Циммер. Будь-хто, хто пильно спостерігав за ним, помітив би, як з куточка його рота виходить краплина слини. «Людина, з якою ми робимо те, що хочемо… поки ми зберігаємо йому життя, поки вона не розповість нам усе, що ми хочемо знати». По його підборідді стікала слина.


Нагорі було набагато тепліше.


«Ще трохи», - співала Бріджіт. "Ще трохи. І поцілуй мене, коханець. Кохай мене, кохай мене, кохай мене… ммммм! Але дай мені спершу склянку. Ле вип'є нам. Ми в ліжку! Вона тихенько посміхнулася.


Нік знову наповнив її склянку. Бриджит була справді чудово напідпитку. І на відміну від інших


жінки, коли їх було на один, два чи три більше, вона виглядала ще молодшою і красивішою, ніж раніше. Її вражаюче блакитні очі блищали від захоплення, а шкіра трохи почервоніла. Вона посміхнулася, і милі маленькі ямочки виступили на її щоках. Інтимні дослідження її тремтячих рук, байдужість її прекрасного оголеного тіла, очевидне прагнення її хтивих грудей - все здавалося без лукавства чи сорому, які зробили б її хтивою. Сексуально, так, приголомшливо. Хтивий… чомусь ні. Лялька. Лолить плюс шість-сім років.


Вона раптово нахилилася вперед, хлюпнувши кілька крапель шампанського на коліно Ніка, і поцілувала його в ніс.


"Гарний", - пробурмотіла вона. «Сильний. Хочу, щоб ти мене зґвалтував.


Нік поцілував її у відповідь і щекотав їй вухо.


«Що це за кумедна штука, яку ти додаєш у мій напій, Бріджіт, дитинко?» пробурмотів він. «Змушує мене відчувати… змушує мене почуватися дуже добре». Він трохи помацав, просто щоб довести свою думку.


Бріджіт хихикнула. "О, це. Це змусить тебе розповісти мені історію свого життя, мій Ніколаус, мій Нікі».


Скопаламін, пентотал натрію, щось таке. Звичайно, це справило на неї дивне враження.


«Втомлює, пусто, марнування часу, поки я не зустрів тебе», - відповів він. «Бріджит, люба, як тебе звати насправді, хм? І що ти тут робиш?


Вона знову посміхнулася. "Ельза Шмідт", - пробурмотіла вона. «У клубі думали, що Бріджіт - таке збуджуюче сексуальне ім'я. Хьюґо теж так думав. Х'юго! Таша сміється! Вона зрозуміла дію зі словами і голосно засміялася. «Шо, у будь-якому разі, вони дозволять мені піти. Сказав їм, що в мене хвора тітка. Ха! У мене болить нога. Мертвих три роки. Але більше грошей, ніж співи, ши? Вона благаюче подивилася на Ніка.


"Так, я розумію", - сказав Нік, і тепер він майже побачив. "А що такого смішного в Хьюго, люба?" Він ліниво гладив її груди.


Бриджит голосно засміялася. «Немає жодного Хьюго. Ніколи не знав людину на ім'я Хьюго за все своє життя. Хьюго не повернеться сюди сьогодні ввечері, завтра ввечері або будь-якої іншої ночі, мій привіт, тому що ніякого Хьюго немає!»


Красуня та звірі


"Ні... ніякого... Х'юго?" – обережно повторив Нік. «Мила, ти забуваєш, що я його знаю. Ти намагаєшся сказати мені, що він використовує інше ім'я?


"Ні, ні, ти не розумієш". Бріджіт рішуче махала склянкою, капаючи останні кілька крапель на свій голий животик. Ох! Холодно! Кажу тобі, тут немає жодного Хьюго. Ця людина, Циммер, одного разу вночі шокувала мене в клубі, ши, і найняла мене, розумієте? що він шайд. Помістіть мене сюди, гарне місце для відпочинку, шампанське перед сном... і все, що мені потрібно зробити, це розповісти трохи про людину на ім'я Хьюго та ашку кілька маленьких маленьких кешунів. Мовляв, звідки ви. Що ви хочете . Все це."


"Як ви дізналися, кого чекати?" - Запитав Нік. "Цей Циммер описав мене вам?"


"Ні!" пробурмотіла вона. «Я думав, ти станеш якимось зморщеним підлим обличчям, як старий Циммер». Вона раптово позіхнула. «О, я дуже хочу спати. Вже дуже пізно. Ти підеш зі мною в ліжко, Нікі? Тому що ти, млинець, Хьюго ніколи не прийде».


Бриджит трохи потягла Ніка за рукав. Її очі були майже заплющені.


"Ні, але Циммер може", - похмуро сказав Нік. "Він унизу?" Бриджит ліниво кивнула. "Де?" «Підвал», - сонно пробурмотіла вона. "Скільки з ним?" Нік наполягав. "Два. Знаю лише про двох. Шафе там унизу. Піднімайся тільки тоді, коли я подаю тобі знак спати. Не потурбую нас, Нікі, Клаусе, коханець ... »


"Який сигнал?" – різко запитав Нік.


«Більше жодних розмов, Нікі. Я дуже втомилася". Вона відкинулася на подушки із заплющеними очима і ковзнула віками по щоках. Але вона не так втомилася, щоб у неї не залишалося сил на одне маленьке хихикання та стрімке захоплення блискавки на штанах Ніка. Він схопився за штани, як збентежений хлопчик, і посміхнувся самому собі, коли її рука безвольно впала, а голова покотилася набік на подушці.


Якийсь наркотик. Щоправда, секс, сон. І що потім – припустимо, він узяв його, і вона подала сигнал? У сирому підвалі Дітер нетерпляче заворушився. "Мені це не подобається, Пол". Він насупився. «Це займає дуже багато часу. Я думаю, ми маємо піднятися».


"Ах, так", - сказав Ханс, відірвавшись від праски у формі кочерга, який він нагрівав. "Надто довго."


Пол Циммер зареготав і подивився на годинник.


«Добре, тоді йди. З таким самим успіхом можеш, якщо збираєшся стояти тут і крутитися. Але допоможи мені спочатку підготуватись». Він дістав з кишені щось м'яке та гнучке. Дітер зняв мотузку з того, що колись було винною полицею. «Але не перестарайтеся. І пам'ятайте, якщо він повністю спить...»


"Я все пам'ятаю


- прогарчав Дітер. - Все буде дуже просто, коли він опиниться у нас у руках.


На верхньому поверсі будинку знову запанувала тиша. У запашній спальні не було жодного звуку, крім рівного дихання дівчинки та непомітного відкривання ящиків.


У ящиках нічого не виявили, і костюми в шафі нічого не видавали. Кімната виглядала, подумав Нік, як та, що була обладнана для жінки, яку містив чоловік, який не хотів нічого знати про себе, або чоловік, який дуже рідко відвідував це місце. Або навіть людину, яка сюди взагалі не приїжджала.


Тільки картинка була надто фальшивою. Два вбивства, за якими слідує надто легко сказана адреса, пастка, наживлена одним із найяскравіших шматочків жіночності, які він бачив за багато років, і м'який, просякнутий шампанським голосом, що говорить Світлячка, Х'юго немає… Можливо, там не було; НЕ тут.


Він був біля дверей спальні, знімаючи барикадний стілець, коли почув чужий звук, що лунав звідкись через кімнату. Слабкий дряпаючий звук, за яким був удар. Нік обернувся і витяг Вільгельміну з її укриття. Х'юго на шпильці був на висоті, коли знав, з чим боротися. П'єр, смертоносна газова гранула, залишався у запасі для особливих випадків. Вільгельміна була різнобічною та талановитою жінкою, здатною впоратися з більшістю надзвичайних ситуацій.


Нік вислухав звук. Він долинав з крихітної гримерки і ставав дедалі голоснішим. Приглушені удари. Важке дихання. Він пригорнувся до стіни. Його вуха сказали йому, що двоє чоловіків, один набагато важчий за інший, і через відкриті двері вони могли бачити ліжко і того, хто на ній спав. Їм би це не сподобалося. Третій чоловік міг спробувати відчинити зачинені двері спальні - і, подумавши, він швидко оглянув кімнату. За одну частку секунди неуважності до дверей вбиральні він втратив частину своєї переваги; двері відчинилися, і постать, яка, здавалося, була зроблена зі змащеною жиром блискавки, промайнула повз витягнуту ногу Ніка і кинулася до дальньої сторони ліжка. У Ніка було трохи часу, щоб сильно грюкнути дверима перед другим чоловіком, що наближається.


Він почув крик люті з-за дверей і побачив, як постать навпроти ліжка підвела голову і спрямувала на нього пістолет. Пістолет заговорив з гнівним завиванням, коли він кинувся вбік, упав на одне коліно і прицілився. Вільгельміна вибухнула гнівом. Інший постріл знову дико вистрілив; штукатурка впала зі стелі над головою Ніка, і бойовик за ліжком зник з поля зору. Одночасно двері поряд з ним відчинилися, і гігантська постать кинулася на нього з гарчанням тваринної ненависті. Нік був готовий, але недостатньо. Всередині стрибка він відчув, як гігантські руки жахливо скручують його тіло. Вільгельміна знову гаркнула, але відразу вилетіла з його рук. Втративши рівновагу, він упав, вдарившись головою об стіну. У червоному тумані раптового болю та запаморочення він побачив, як величезні руки знову тяглися до нього. Він вчепився вгору, шукаючи м'яку частину товстої бичачої шиї, і відчув, як його голова відкинулася назад від удару в трахеї, що змусило його заткнутися і побачити тисячу зірок, що сльозяться. Смутно він знав, що його знову піднімають, ніби він був немовлям у руках якогось монстра з фільмів жахів, а потім здавалося, що його кружляли на багато миль над землею, а потім люто жбурляли в каньйон, викладений із зубчастими скелями. Він на мить вимкнувся.


Потім він повільно плив з величезної глибини, яка здавалася печерою, наповненою туманом, що клубився. Туман повільно розвіявся, і він побачив, як кімната знову набуває форми. У цій печері не було каменю; просто купа ниючих кісток і побитої плоті. Його власним.


Величезний чоловік з опуклими плечима і довгими руками схилився над ліжком і дихав на маленьку ляльку із шампанського з чудовим тілом, призначеним для кохання. Великі руки обхопили чудові груди. Бриджит заворушилася. Одна з рук рушила, щоб щось зробити з розпухлими штанами. Коли він знову перемістився до м'яких грудей, він з непристойною ясністю розкрив наміри великої людини.


Нік похолов, і його очі різко сфокусувалися.


Істота важко зісковзнула на ліжко і опустилася на дівчину. Великі руки стиснули м'яку плоть, і голос загуркотів: «Не для мене, гей? А… Тільки для мене. Прокинься». Він розсунув її ноги і тяжко маневрував.


Болюче тіло Ніка повільно корилося, але корилося. Х'юго вислизнув із його рукава. Нік був біля підніжжя ліжка, поряд із майже обезголовленим тілом бандита, коли гігант відчув його рух, зісковзнув з м'якого білого тіла і повернувся до нього, незадоволене бажання все ще палало в ньому, як розпечена кочерга.


«Ааааа! Жінка моя!» - прогарчав він. Його очі блиснули пристрастю та ненавистю, і він зробив випад.


Нік низько сів і штовхнув Х'юго вгору з


усю свою силу. Ноги гіганта спіткнулися об закривавлене тіло його товариша-вбивці і сильно вдарили його про пронизливий живіт Х'юго клинок льодоруба. Нік висмикнув смертоносну сталь і відступив, готовий до другого уколу. Здоров'як хитнувся до нього через тіло, що впало, притискаючи одну руку до проколотого живота, а іншу величезною клешнею, чіпляючись за горло Ніка. Нік ухилився і завдав удару. Гостра як бритва сталь встромилася в товсту шию збоку, як гарячий ніж у масло.


Нік відступив і дозволив другому тілу незграбною купою впасти на перше.


Бриджит тихо застогнала, і її очі розплющилися. Вона подивилася на Ніка, подивилася на зім'яті тіла і широко відкрила рота для того, що обіцяло бути пронизливим криком.


"Будь спокійною!" Нік спитав. "Є ще один, чи не так?"


Вона мовчки кивнула, дивлячись їй у вічі.


«Тоді тримай цей гарний рот на замку, доки я не знайду його. Тоді ти можеш кричати, скільки хочеш. Я спускаюся донизу».


Він швидко повернувся до роздягальні.


"Ні!" вона скрикнула. Ні! Ви не можете лишити мене з цими… цими… речами! Я піду з вами. І вона зістрибнула з ліжка з дивовижною спритністю і кинулася на Ніка у всій своїй оголеній переляканій красі.


"Ви можете почекати в роздягальні, якщо хочете, - твердо сказав він, - але ви не підете зі мною".


Посеред кривавої бійні сталася досить приємна пауза, доки він умовляв її пройти в гримерку. Вона згорнулася в крісло, поки він оглядав люк з пневматичним приводом, через який пройшла їхня компанія, і хоробро посміхнулася йому, коли він спустився вузькими сходами.


Дерев'яні сходи вели на перший поверх і до ще однієї відкритої пастки. Нік зупинився, щоб подивитися і прислухатися, перш ніж увійти в те, що могло виявитися гніздом отруйних змій.


Це виявився дуже звичайний льох, освітлений звичайнісінькою лампочкою, і він був порожній. Він спустився в неї, тримаючись однією рукою за драбину, а іншою за Вільгельміну. У кімнаті нікого не було, і комори були саме такими, якими здавалися - сховищами різного домашнього приладдя. Але були двері, які вели до маленької кімнати.


У ньому були картковий стіл, кілька стільців і стіна з неглибокими полицями в тому, що колись було винним льохом. Також було кілька замкнених шаф. Пристрій із дроту та шківа сягав від стелі майже до підлоги. Мало хто дізнався б його таким, яким він був, але Нік бачив це раніше, коли він був молодим у OSS Його тіло трясло від спогадів про цей жахливий біль. За кілька футів від нього, на іржавих металевих ґратах, знаходився об'єкт, призначений для отримання того ж результату, що й дріт: страху, агонії, поломки та роздачі подарунків. Це був предмет у формі кочерги з незвичайно вигнутим гачком на кінці, прикріплений до електричного шнура, який був підключений до стіни. Нік понюхав і відчув його жар; він швидко відключив його і заштовхав у темний кут.


Замки шафи можна було відкласти на потім, але був один замок, який майже кричав, щоб його відчинили. Другі двері вели з карткової кімнати винного льоху в щось, майже напевно ще одну крихітну кімнату. Поки що не було ні знака, ні звуку третьої людини. Або він був десь на першому поверсі, або він втік, або він був за тими дверима. Але двері були зачинені зовні.


Нік оглянув місце біля люка і знайшов кнопковий вимикач із ізольованим шнуром, що веде до пастки. Він упіймав себе на тому, що майже штовхнув її, і зупинився. Якщо він залишить двері відчиненими, хтось може спуститися і застати його зненацька. Якщо він натисне на вимикач, у якому не був впевнений на сто відсотків, він може спричинити прихований заряд, який може обрушити весь будинок.


Він залишив вимикач у спокої та попередив себе, що треба добре пам'ятати про можливість приходу зверху. Якщо вже на те пішло, він не міг бути надто впевненим у гарній Бріджіт, хоч і інстинкт, і розум підказували йому, що вона не більше ніж пішака, про яку говорила.


Він обережно засунув засув на внутрішні двері, дивуючись тому, як легко вона вислизнула. Вільгельміна наповнила його руку своєю прохолодною силою. Двері відчинилися всередину; йому назустріч ринув запах стародавньої землі та захопленого повітря.


Хтось там, у темряві, стогнав.


Нік відійшов убік від дверей і впустив світло в підвал.


«Ні, ні, тільки не знову», - простогнав голос. «Убий мене і покінчимо з цим». Це був чоловічий голос, німецький, і навіть у агонії він звучав культурно та ніжно.


Світло впало на грубий солом'яний піддон на підлозі. На ньому лежав сивий чоловік у брудному і пом'ятому одязі. Нік увійшов у кімнату і намацав


вимикач світла.


"Хто ти?" - спитав чоловік у напівтемряві.


Нік відчув поколювання, що пробігає спиною. Він знав обличчя. Це був доктор Конрад Шойєр, який зник зі своєї англійської лабораторії і ненадовго помічений кілька днів до цього на вулиці в центрі Західного Берліна.


"Доктор Шойєр", - недовірливо сказав він. "Ти можеш встати? Візьми мене за руку".


Літній чоловік зіщулився. "Ні ні! Я знаю, як ви працюєте. Ви прикидатиметеся добрим, а потім знову завдасте мені болю».


"Я прийшов допомогти тобі", - сказав Нік. «Я не маю нічого спільного з людьми у цьому домі. Навіть якщо ти мені не довіряєш, що ти втрачаєш? Ось дай мені руку».


Він простяг руку і міцно взяв чоловіка за руку. Шойєр застогнав і схопився на ноги.


«Почекай хвилинку», - простогнав він. «Світло… таке яскраве… мої очі. Де… де решта?»


"В іншій частині будинку", - сказав Нік. «Зайнятий чимось іншим. Що вони від тебе хотіли?


Шойєр похитав головою і моргнув. «Викрадення», - промимрив він. Його очі блукали по Ніку. «Ми повинні – ви заберете мене звідси? Може, у вас є... якась зброя для мене?»


Нік похитав головою. «Залиш боротьбу мені. Давай витягнемо тебе звідси. Думаєш, ти зможеш ходити?


Шойєр намагався. «Зі мною все буде добре. Будь ласка… йди першим. З твоїм пістолетом».


Нік боком ступив у зовнішню кімнату. «Все ясно, – сказав він. Шойєр завагався і повільно пройшов повз нього.


«Нам доведеться піднятися цими сходами», - сказав Нік. "Можеш зробити це?"


«Я… я йтиму сходами, якщо ти мені допоможеш», - відповів Шойєр.


Нік кивнув. Пастка була надто вузькою для нього, щоб провести людину через неї; йому доведеться піднятися першим і потягти у себе Шойера.


Він глянув на людину, що стояла під голою лампочкою, що звисала зі стелі, на змучене обличчя, брудний одяг і втомлені болтаючі руки, на шию без коміра і відкриту сорочку, на якій видно рубці та синці, на сиве підборіддя, яке впало на груди.


Він лагідно простяг руку і схопив професора за плече. «Почекай ще трохи, ми поїдемо звідси за кілька хвилин». Коли він прибрав руку, його великий палець сіпнувся до шиї Шойєра і зачепився за щось трохи нижче за вухо. Шойєр ахнув і відсторонився з дивовижним спритністю.


"Ти дурень! Хіба я вже мало поранений?» Він відступив без найменшого вагання.


"Я не впевнений, що в тебе є", - легко сказав Нік і виставив довгу руку слідом за Шойєром. Його пальці вхопилися за підборіддя старого і рішучим ривком потягли вгору. Обличчя Шойєра жахливо спотворилося і зникло в руці Ніка - м'якій, гнучкій масці, створеній експертом і людиною, схожою на голодного вовка.


- Вважаю, Пол Циммер, - весело сказав Нік. "А тепер уявіть, що ви піднімаєте руки і повертаєтеся обличчям до стіни - тієї, де є вихід для нагрівальної праски".


"Ти незграбна свиня!" Циммер плюнув. «Ви зіпсуєте все, над чим я працював. Протягом кількох тижнів я працював над цією справою, намагаючись з'ясувати, що відбувається зі зниклими вченими!»


«Приношу вам усі мої співчуття, – чемно сказав Нік, – і ви навіть отримаєте мою подяку, якщо розповісте мені все про цю справу, над якою працюєте. А поки що - підніміть руки! Перш ніж ми почнемо наше невелике обговорення Я відчуваю, що маю попередити вас, що я перевірю кожне слово з того, що ви кажете, з моїми колегами нагорі. До теперішнього часу я думаю, що вони, мабуть, вимагали – перепрошую, переконали – значний обсяг інформації від тих найманих працівників у спальні жінки. А тепер поверни..."


"Ти брешеш!" - прогарчав Циммер. “У вас немає колег нагорі. Ви не знаєте, хто я, ви не знаєте, що робите...»


«Ви надто скромні, – сказав Нік. “Я знаю, хто ви. Ви постаріли, але я впізнаю вас будь-де». Його голос став холодним. Рудольф Мюллер, колишній помічник Мартіна Бормана. Ось уже кілька днів я ношу з собою твою фотографію. Ти не знав, що я подбаю, чи не так, Руді, дитино? Тепер до стіни, і дозволь нам поговорити. "


В очах Циммер-Мюллера спалахнули іскри ненависті, і вовчі зуби розплющилися, ніби бажаючи відкусити від мучителя шматок плоті. Він напівобернувся, і його рука опустилася на талію. Нік чекав цього кроку. Він дозволив Мюллеру завершити своє марне захоплення; його м'язи чекали. Стрімка рука вийшла з-за пояса, утримуючи невеликий задертий відблиск металу, який вказував на Ніка з-під лівої руки Мюллера. Нога Ніка рушила в ту ж мить, вигнувшись вгору і вдаривши по руці зі зброєю онімілим стусаном обуреного мула. Пістолет сердито плюнув Мюллеру в ліву руку. Він пронизливо закричав і дозволив йому впасти на підлогу.


Мюллер стояв і дивився на Ніка, однією рукою стискаючи протилежне зап'ястя. Потім він обернувся і повільно підійшов до стіни.


«Ми почнемо з того, що ви скажете мені, де насправді Хьюго Бронсон, – легко сказав Нік, – і що відбувається з вченими. Ви можете отримати травму чи ні, як захочете. Для мене це не має значення".


Тиша.


"Де Бронсон, Руді?"


Тиша.


"Де тоді Борман?"


«Що це буде, Руді – залізо чи дріт? Або ніж, щоб вискубувати з тебе маленькі шматочки?


Тиша. Але плечі щільно стиснулися.


- Здається, дріт, - задумливо сказав Нік. "Я думаю, тобі сподобалося, як він діє на інших чоловіків". Він задумливо потяг за дротяну петлю, що звисає зі стелі. «Я бачу, що він у хорошому робочому стані. Добре. Повернись, Мюллер! - раптом постукав він. "Знімай одяг. І зроби це швидко».


Спочатку Мюллер повернув голову так, що його підборіддя майже торкнулося плеча, ніби він хотів, щоб у нього з'явилася тріщина в шиї. Потім підборіддя пригнулося, і вовча паща розірвала ґудзик на комірі його сорочки.


На мить Ніка потішило те, що здавалося ірраціональним, божевільним вчинком. Потім він вилаявся і стрибнув.


Мюллер повернув до нього усмішку, схожу на рисус сардонікус отруєння стрихніном.


"Занадто пізно", - прошипів він, і жовті зуби стиснулися востаннє. Німець востаннє втягнув повітря. Його коліна склалися, і він упав.


Що ж, це було страшенно погано. Три джерела інформації, і всі вони мертві. Але так часто грали так: убий чи будь убитим, і так мало часу на витонченість.


Нік обшукав тіло Мюллера в пошуках майже нічого не значущого, витягнувши жахливий ножик, гаманець і ґудзик з коміром, що залишився. Можливо, відділ редагування AXE розважиться.


Сам льох приносив неймовірні дивіденди.


Зачинені шафи здалися Спеціальному зломщику і виявилися джерелом інформації. Одна являла собою мініатюрну темну кімнату з раковиною та краном, а також 35-міліметровими камерами, плівкою, проявником, фотопапером, обладнанням для виготовлення мікроточок та потужним мікроскопом. На предметному склі під мікроскопом було дві мікроточки, готові до читання. У другій шафі знаходився радіопередавач та коробка з косметикою та масками, всі вони були неймовірно реалістичними. Один або два з них виглядали невиразно знайомими, але було неможливо сказати, кого вони повинні були представляти, не наділивши їх спочатку на живе обличчя.


Все це зажадало серйозної розшифровки, і після години занурення Нік зміг лише виявити, що агенти Пол, Дітер і Ганс брали участь у маневрі під назвою Operation Decoy, який був розроблений, щоб узгодити переміщення різних людей з точок A, B. , C та інші, щоб вказати XYZ. І як він міг зрозуміти, точка XYZ була Західним Берліном. Це було десь за залізною чи бамбуковою завісою.


У розпал спроб вирішити, як вчинити з його знахідкою, щоб не показати противнику, наскільки ретельно вони були виявлені (швидко переобладнати будинок з персоналом, орієнтованим на AX? втеча головного сутенера та компанії? викрити кільце неонацистів, які планують повернення в серце Берліна?) Нік із запізненням згадав свою гламурну і напідпитку господиню.


І, вирішивши, що взяти з собою, а що залишити, він знову піднявся сходами на верхній поверх будинку, зупинившись, щоб бадьоро, але ретельно оглянути занедбаний перший поверх: не що інше, як сцену курних меблів. Було ясно, що будинок Циммера був схожий на добре складену жінку: багато верху та низу, але не середини.


Він піднявся верхніми сходами в гардеробну.


Бриджит не було. У спальні її також не було.


Були присутні Ганс і Дітер, жахливіші в смерті, ніж у житті, і вкриті запеклою кров'ю; але Бріджіт Ельза Шмідт пішла.


Вікно було очевидно незайманим, але стілець був переміщений, а двері спальні не зачинені.


Імпульсивно чи інстинктивно він перетнув сходовий майданчик у другу спальню. Його олівцевий ліхтарик промайнув по кімнаті, і його промінь упав на ліжко. Він був зайнятий, і те, що це займало, було привабливим розташуванням пагорбів і кривих, які взагалі нічим не ховалися.


Бриджит заворушилася і моргнула. "О, Боже, хто…!" вона ахнула. «Ніки, любий! Я був такий наляканий. Я не міг залишатися в цій страшній маленькій кімнатці. О, тримай мене, будь ласка, тримай мене! О, люба, тільки не в цьому одязі!»


Одяг справді заважав. Особливо тонкі рукавички без відбитків пальців, які постачаються Editing. Вони були універсальні, але не такі універсальні.


Нік ковзнув поряд з нею в ліжко, оголене, як тварина. До того, як зв'язатися з Вашингтоном, він мав достатньо часу, щоб кинути цю справу, де вже було далеко за північ і кінець довгого робочого дня Хоука. У будь-якому випадку, якщо він збирався почекати і подивитися, хто ще з'явиться в цьому неймовірному будинку, він може влаштуватися зручніше.


Бриджит зітхнула поряд з ним, маленький вузлик кохання чекав, щоб його затягнути, а потім розплутати. Вони грали один з одним як на чутливих інструментах, кожен з яких мав майстерність, яка поступово доводила один одного до вишуканої, напруженої тональності, яка зблизила їх у дует. І раптом зухвале маленьке сексуальне кошеня з двостулковими очима перетворилося на пазуристу дику кішку бажання. Чудово мускулисте тіло Ніка смикалося разом з нею… плавно, ніжно, але з контрольованою силою та ритмом, які вловлювали кожну її чуттєву потребу та подвоювали її. Їхні тіла згоріли разом і, нарешті, затремтіли в один довгий, напрочуд жорстокий момент піднесеного, глибокого задоволення.


Вони трохи відпочили, переводячи подих.


Нік раптово розплющив очі. Бриджит наполегливо смикала його. «Ще», - співала вона. «Ще… моя тварина, моє кохання…»


Птах повинен літати


Бріджіт докладно розповіла йому те, що знала. Так, усі ці люди були німцями; великим і негарним був Ганс, худорлявим і худорлявим – Дітер, а вовчим обличчям – Поль Циммер. Чи створював він колись у неї враження, що Хьюго справді може з'явитися? Точно ні. Чи знала вона, що Циммер не справжнє ім'я Циммера? Ну, ні (знизала плечима), але вона не надто здивувалася. Чи часто вона отримувала те, що він робив? Ніки, дитинко (надувається і похитується), давай не говоритимемо про справи, люба; це був просто спосіб підзаробити… ближче, мила, ближче… ммм-ммм! Чи знала вона, чим вони займалися в тому підвалі і як це було з її роботою нагорі? Не зовсім, але він не обдурив її розмовами про те, як пожартувати з когось. Це були якісь гангстери, можливо, фальшивомонетники. Але, чесно кажучи, Нікі, клянуся тобі, я не думав, що вони справді погані, і я не бачив жодної шкоди у додаванні невеликої кількості…


Вона виявилася дуже балакучою, не знає правди, неймовірно спортивної і абсолютно ненаситної.


Її краса продовжувала захоплювати, але через деякий час розваги вщухли. Нік був пересичений. І йому не дуже подобалося, коли його називали солодким.


І на той час, коли штаб-квартира AX отримала величезну кількість інформації, Нік був готовий до фінальної сцени з нею.


Це був вибух покинутості, за яким пішла брехня (його), сльози (її) та останнє прощання. Бріжит повернулася до свого клубу, і Нік зняв своє тонке маскування (на щастя, Бріджіт вважала за краще займатися любов'ю в темряві), щоб його дізналася людина, яка мала з ним зв'язатися. Коли він був готовий, він виглядав, як він сам, чого він не робив тижнями.


Щоночі він ходив по нічних клубах. Між одинадцятьма і дванадцятьма він заходив у Резі і сідав за столик біля стіни, де міг пити, спокійно думати і спостерігати за танцями здалеку.


На четверту ніч після відвідування Вільгельмштрассе 101В він прибув до Резі трохи раніше, ніж зазвичай, у той час, коли в потоці відвідувачів було невелике затишшя. Шосте почуття, яке стільки разів попереджало його про неприємності, перш ніж викликало раптовий спалах у його свідомості, не пояснивши чому.


Гарний стіл; привітний офіціант; ніяких зловісних осіб, що виглядають через квіткові прикраси; стілець на свій вибір, не прив'язаний до якоїсь смертельної вибухівки... Він сів і наказав, ідентифікуючи почуття. Це було старе знайоме стягуюче відчуття, що за ним спостерігають.


Він розслабився і чекав.


Всюди у величезній кімнаті чоловіки з телефонами на столах дзвонили дівчатам із телефонами на своїх; старі сумки дзвонили жиголо, а солодкі молоді речі дзижчали у туристів-цукровиків; педики, ганчірки, побачення, незнайомці та приїжджі шкільні вчителі весело та весело відправляли повідомлення, що носилися по кімнаті через пневматичну поштову службу, надану керівництвом.


Циліндр зі свистом просвистів за заданим курсом і рішуче плюхнувся в трубчастий проріз поруч із Ніком.


Волосся росло на потилиці, коли він дивився на патрон. Він бачив, як відкриває циліндр і підриває всю цю бісову штуку прямо йому в обличчя.


Він обережно потягнувся за ним, гадаючи, чи слід віднести його в чоловічий туалет і втопити, чи виявити хоробрість.


Він вирішив виявити сміливість, бо побачив знак, коли його перевернув. Це був невеликий знак AX, грубо намальована копія татуювання.


Сокиру він носив на правій руці, і він знав, що сокира була намальована швидко тьмяним чорнилом найближчою сокирою. Навіть зараз крихітний візерунок, здавалося, плавився з обох боків. Він відкрив металеву камеру та витягнув складену записку.


Я ЇСЬ ГОРІВ, - говорилося в ньому. ЗАІНТЕРЕСОВАНИЙ У ПІДГОТОВЦІ ІНШИХ ФЛАЙБЕРТІВ, ОСОБЛИВО ОДИН, ЯКИЙ ШВИДКО ВБИРАЄ. ПРОПОНУЄМО ПЕРШИМ ДЕСЯТЬ ГОЛОВНИМ ШТАБАМ ПТАХІВ ОБРЕЗАТИ ПОПЕРЕДНЮ ЧЕРВОНУ СТРІЧКУ. ВІДПОВІДІТИ НЕОБХІДНО.


Нік задумливо посміхнувся і дозволив своїм очам метатися по кімнаті, начебто обмірковуючи привабливу пропозицію. Він склав записку і недбало засунув її в кишеню, знаючи, що запис на папері зникне в найближчі кілька хвилин. Він також знав, що один із людей Яструба був чи був у танцювальному залі.


У перекладі повідомлення гласило: У МЕНЕ ДЛЯ ВАС ЗАМОВЛЕННЯ ВІД HAWK. ВИ ШВИДКО ЇДЖЕТЕ ТУТ. ЗУСТРІЧАЙТЕ МЕНЕ В БУДИНКУ ПТАХУ БЕРЛІНСЬКОГО ЗООПАРКУ ЗАВТРА ЗРАНКУ В ДЕСЯТЬ ДЛЯ ІНСТРУКЦІЙ. НЕ ВІДПОВІДЬТЕ НА ЦЕ ПРИМІТКА І НЕ НАМАГАйтеся ЗНАЙТИ МЕНЕ ЗАРАЗ. Фраза «ОБРЕЗАТИ ПОПЕРЕДНЮ ЧЕРВОНУ СТРІЧКУ» була перевіркою безпеки, як і всі згадки птахів, але також передбачала випадок за участю комуністичного шпигуна.


Нік залишився на деякий час подивитися на танцюристів, а потім пішов до своєї зручної, безкровної та безкровної кімнати в готелі «Брістоль Кемпінські».


* * *


Це був бадьорий день із блакитним небом, який більше пасував для дитячих забав, ніж для зустрічі шпигунів. Нік затримався біля мавпячої клітки і спостерігав за групою малюків, захоплено пирхаючи над мавпячими витівками, настільки ж схожими на їхні власні. Птахи співали від солодкого насолоди; іноді гарчав лев; вдалині затрубив слон. Нік був не в настрої для змови. І все ж таки йому було цікаво дізнатися про його нові інструкції і про те, як вони пов'язані з його кривавим встановленням фактів у Берліні.


Він прогулювався до шпаківень, насолоджуючись яскравим днем і веселою нормальністю навколо себе.


Через кілька хвилин він побачив високого жилистого старого в яскравій сорочці, ймовірно, американського туриста, що повільно прямує до нього. Його охопила хвиля здивування.


Нік пройшов повз клітини, поступово пробираючись до яскравої сорочки і помічаючи, що вона зупинилася перед клітиною, повною досить непоказних вороноподібних птахів. Він зупинився поруч із самотнім глядачем і критично подивився на птахів.


"Чи не надто вони гарні, чи не так?" сказав турист.


"Зовсім ні", - погодився Нік. «Не схоже на орлів. А як тобі сподобалася ніч у місті?


Хоук підняв зморшкуваті брови. "Це була не ніч, просто невелика екскурсія".


«Це не було схоже на тебе, це досить яскраве заняття з надсилання мені повідомлення трубкою», - сказав Нік. «Якби я зробив це, ти б мені голову відрубав».


«Думаю, – визнав Хоук, – але я не можу встояти перед цими гаджетами. Або зоопарками. Але наша проблема далеко звідси».


Поруч зупинилася французька пара і висловила огиду до потворних птахів.


"Що скажемо, ми підемо подивитися на слонів?" – сказав Нік. Хоук кивнув головою. Вони пішли.


"Як далеко?" - спитав Нік, продовжуючи з того місця, де вони зупинилися. "Аргентина?"


Літній чоловік рішуче похитав головою. Нічого. Ви не залишили нам багато речей, які ми могли б забрати. Поліція спантеличена. Але наша людина розкопала кілька невеликих цікавих місць. Перше: майже у всіх, хто знав Бронсона, склалося враження, що він колишній нацист, який має намір колись повернутися додому, і що Хуго Бронсон - це, звичайно, не німецьке ім'я - не було його справжнім ім'ям. Припущення, що міг бути Борманом, змусило їх розсміятися. Була якась подібність обличчя. Це нічого не значить. Друге: Ви пам'ятаєте другого із двох учених, яких Хаузер нібито бачив у Буенос-Айресі? Рудольфа Дітця? Що ж. Хтось, окрім Хаузера, стверджує, що бачив його у Буенос-Айресі. У машині з іншою людиною, обличчя якої він не бачив, прямував у загальний напрямок будинку Бронсона. У світлі того, що ви виявили, це не означає, що Діц колись був в Аргентині. Але це підтверджує частину історії Хаузера. Третій: Хаузер був ненависний нацист, який не приховував свого бажання. щоб побачити відродження нацизму. Зрозуміло, Хаузер теж не звали його. Справа в тому, що він був на хорошій посаді, щоб дізнатися про Бормана, якби він побачив його. Він був строго другорядною фігурою в нацистському русі, але могутньою. Опустився до кінця, тому що Гітлер не схвалював його переваги до оголених жінок та міцних напоїв. Хоук суворо глянув на Ніка, ніби підозрюючи його в тому, що він теж віддає перевагу тій же розкоші.


Нік прочистив горло і глянув уважно.


«Також цілком можливо, – продовжив Хоук, – що він


робив все, що він міг, щоб здобути прихильність людини, яку він стверджував, був Борманом у разі повернення нацистів. Він міг би дізнатися про те, чого не повинен був знати. І оскільки Бронсон, або Борман, або будь-хто, залишив такий чіткий слід у Берліні, здавалося, що його вбивці боялися, що він збирався вказати для Бронсона якесь інше місце, крім Берліна. Що, я думаю, спало вам на думку в той час. Тепер я майже впевнений, що ви мали рацію.


"Чотири. Рупперт успішно виписав. Бармен у Міжнародному клубі та кілька інших свідків ручаються за те, що Бронсон перед самим від'їздом дуже недбало накидав йому адресу Вільгельмштрассе та попросив передати його всім, хто може запитати. Крім того, Рупперт не є ні нацистом, ні комуністом, але цілком аполітичним і досить соромиться злочинам своєї країни під час війни. Його знайомство з Бронсоном було лише випадковим. Отже, якщо він привів вас до Західного Берліна, він зробив це абсолютно безневинно».


Вони зупинилися перед леопардом.


"Гарна істота", - прокоментував Хоук. «Вся грація та сила. Що ж. Мені шкода, що це все, що ми отримали із Буенос-Айреса. За винятком, я можу сказати, що ви залишили по собі чимало скандалу. Поліція втратила дні у пошуках Карла Грубера. А ви втягнув шановних редакторів цієї брудної ганчірки Achtung! у всілякі неприємності».


«Це страшенно погано». Нік співчутливо закудкав. Але мені дуже шкода, що я створив цю проблему для копів. Я дуже хотів би, - кажучи банально, - помститися за Гомеса. Господи, я заманив бідолашного хлопця на тротуар і просто дозволив йому це».


"Це нісенітниця", - різко сказав Хоук. «Безглуздо думати про це. А зараз. Про твої знахідки в тому підвалі...»


Вони залишили леопарда у його неспокійних кроках та продовжили прогулянку.


«Маски, які ви знайшли, – на додаток до маски Шойєра – були точними зображеннями осіб кількох німецьких учених. Одним із них був Дітц, який зник безвісти з Австралії. Інший був Марк Гербер, натуралізований американський антинацист, про якого ви чутимете більше пізніше. Іншим був Отто Леманн, який, як відомо, поїхав до Росії після війни. Росіяни заперечують, що він зник безвісти, але вони були стурбовані та ухильні, коли ми зв'язалися з ними. Іншим був Ернст Радемейєр, який зник зі своєї лабораторії в Канаді лише один раз. тиждень тому. Наскільки нам відомо, жоден із цих людей не відчуває будь-яких давніх симпатій до нацистів. Можливо, вони ніколи її не мали. Зрештою, вони вчені. Я б сказав, що тепер досить ясно, що вся операція – старанно продумана приманка – зроблена зі значною самовпевненістю та некомпетентністю. Ми все ще намагаємося точно визначити, на кого працювали ваші друзі Ганс, Дітер та Мюллер. Це не просто. У Берліні повно подвійних та потрійних шпигунів, що працюють на найвищу ціну на даний момент. Але ми думаю, ми знаємо, що подвійні агенти не вмирають, як Мюллер, для захисту своїх секретів. Вони їх продають. Судячи з його дій та інформації про мікроточки, ми досить впевнені, що його осередок працював від імені наших старих друзів CLAW. Або якийсь інший підрозділ червоних китайських спецслужб».


Нік свиснув. «Отже, вся берлінська пастка була збудована червоними. Хіба їм не краще було б замістити сліди і забути про всі ці складні червоні інтриги?»


Хоук знизав плечима і зупинився перед будиночком для слонів.


«Ви знаєте їх спритні уми не гірше за мене - що не дуже добре. Але якби їм вдалося впровадити свою хибну ідею неонацизму, вони могли б змусити нас бігати кола протягом кількох місяців. А через Хаузера та їхню власну некомпетентну допомогу вони дали нам ключ до розгадки. Це їхній невдалий прорив і наша удача».


«І вчених, ймовірно, перевозять кудись за бамбукову завісу?»


«Я мушу сказати, вони вже там є. Це підводить мене до наступного пункту. Чому б нам не купити арахіс для цього слона? Він виглядає так, ніби хоче їсти».


Нік розшукав продавця арахісу і повернувся із двома пакетами.


"А який ваш наступний пункт?"


Хоук відкрив сумку та очистив собі арахіс.


"Доктор Марк Гербер", - сказав він. "Він ще не пропав. І оскільки у нас була така сильна охорона, ніхто не міг його схопити. Але його вмовили покинути країну - о, так, він уже поїхав - і хоча у нас є дві людини, які подорожують із ним цим літаком". , він може в кінцевому підсумку опинитися зі своїми колегами-вченими.Зараз я просто дам вам начерк.Коли Дітц і Шойєр зникли зі своїх лабораторій, ми подвоїли всі заходи безпеки у всі наші найкращі лабораторії, фабрики, університети та заводи.А коли дружина Марка Гербера була вбита, і замість його секретарки прийшло саме чудове створення ... »


«Убили? Як?


"Коротке замикання", - терпляче сказав мені Хоук.


«Одразу після того, як поблизу з'явився різнороб. Він наклав на себе руки, коли ми переслідували його, як це часто роблять ці ублюдки. Справа в тому, що її було вбито. Частина докладного плану підготовки Гербера. Я маю досьє для вас, щоб роз'яснити всі ці подробиці; ви можете прочитати це пізніше. Ми зацікавилися у новій чарівній секретарці, як тільки запідозрили вбивство. Розумієте, у нас було ФБР із цього приводу. Ми не могли б це зробити самі. Недостатньо робочої сили. Олена Дарбі, її звуть. Перевірено п'ять років тому, а згодом нічого. Але ми продовжували працювати. Виявили, що вона взяла на себе особу дівчинки-сироти. Ми вистежували їх обох, куди б вони не пішли, прослуховували його офіс, будинок, його будинок, будинки друзів. Це окупається”.


Він нагодував слона арахісом і взяв собі один.


"Харрісони?" – сказав нарешті Нік. "Чи був у цьому Рік Харрісон?"


Хоук похитав головою. "Друг Гербера. Чесно кажучи, подумав, що йому буде корисно піти ненадовго з чарівною супутницею. Вся ідея належала їй - ми знаємо це за записами. А потім, якраз у той час, коли він погодився виїхати з нею. Про цю кругосвітню подію я отримав звіт з Пекіна. Від твоєї подруги Джулії Барон”.


"Джулі?" сказав Нік, пожвавлюючись. Поруч із слонами розмовляли мати та її маленький хлопчик. "Як вона?"


«Просто добре, – сказав Хоук. «Вона шле тобі своє кохання. Як щодо тюленів наступного разу?


Вони пішли, поїдаючи арахіс.


"А що сказала Джулі?"


«Що китайські червоні мають якийсь надсекретний завод у Сіньцзяні чи Внутрішній Монголії або близько того. Я засунув туди шию. Все це трималося в такому секреті, що ми думали, що воно заслуговує на розслідування. Сам вождь мав це дозволити Літак був збитий на південному кордоні Зовнішньої Монголії. По дорозі вниз він розбив свій літак і себе разом із ним. Червоні говорять про незаконні польоти, але ми більш-менш знаємо, що і де це сталося. Отже, у нас немає доказів польоту, але у нас є дуже серйозні підозри”,


"Еее. Яким буде маршрут навколосвітньої подорожі Гербера?"


"Лос-Анджелес, Нью-Йорк, Лондон, Каїр, Бомбей, Делі, Агра ..."


«Каїр? Багато німецьких учених відлітали до Єгипту, зовсім не думаючи про комуністичну змову. Насер вони знадобляться, і це не принесе користі Ізраїлю. Чи є у нас хтось у Каїрі?»


Хоук кивнув головою. «Двоє в літаку, що прямує до Каїра, як я вже сказав, і ще двоє чекають. Мало, але все, що маємо. Ось звідки ви почнете. Ви працюєте в журналі PIC Magazine із камерами. І їдете. пізно ввечері, так що дістанетеся до вильоту туру".


«Я знаю, що сьогодні вдень немає літака».


"Є один. Військово-повітряні сили США. Я сказав вам, що це негайно».


Якийсь час вони мовчки спостерігали за тюленями.


"У нас мало часу", - сказав нарешті Хоук. «Ваш літак прибуде до Каїра незадовго до вильоту Гербера, до якого ви приєднаєтесь. Перед тим, як він полетить, я сподіваюся, ви зустрінете і Гербера, і Олену Дарбі. Ви зупинитесь у їхньому готелі. Ви виявите, що більшість пасажирів цього рейсу забронювали квитки через туристичне агентство і подорожуватимуть з вами по всьому світу. Ви побачите їх не тільки в літаку, а й у туристичних місцях та готелях, де вони і ви були заброньовані. Але літак не завантажені до краю. Дорогою можуть приєднатися й інші пасажири. Слідкуйте за ними. З вами зв'яжуться у Каїрі. Як тільки ви там зареєструєтесь, відповідальність лягає на вас. Можливо, все це дійде до критичної точки. в Єгипті."


Що ми шукаємо? Щось більше, ніж безпека Гербера, я вважаю. Якщо кінець стежки не в Каїрі, він має бути десь в іншому місці. Червоний Китай, можливо. Але на рейс, який не наближається до Червоного. Китай, ніж Нью-Делі? "


«Я думаю, - сказав Хоук, - що так чи інакше цей рейс приведе нас до заводу чи фабрики, про які ми дуже хотіли б дізнатися більше. Що б не трапилося, ви залишитеся на тому ж рейсі. кінець. Ми хочемо знати, куди йдуть такі вчені, як Марк Гербер. І, можливо, доведеться знищити те, що ви знайдете на іншому кінці. Тепер. Я думаю, що у нас обох на сьогодні є достатньо зоопарку. Звідси ви підете до туристичного агентства Weber, щоб забрати пакет. Коли ви вивчите його вміст, ви зрозумієте, чого від вас чекають. Я сам збираюся вивчити пінгвінів. Було приємно поговорити з одним американським колегою». Хоук нахилив голову і простяг руку, щоб стиснути руку Ніка. «Якщо я почую від тітки Ліззі, я обов'язково дам тобі знати. А поки що... дай їм сокиру».


Нік дивився йому услід, високий жилистий чоловік у яскравій туристичній сорочці… і розумом майстра шпигунства.


Ще півгодини він провів у зоопарку, перш ніж вирушити до туристичного агентства Вебера. Коли запах свіжого сіна виходив з його ніздрів, він знову був людиною, яку друзі та вороги називали Кіллмастером, і його пам'ять говорила йому про його наступну зупинку - Каїра.


Угода в Бомбеї


Олена Дарбі була блюдом, добре. І так уважний до доктора Марка Гербер в невимушеній, невибагливій манері.


Нік сидів у майже покинутому барі готелю Semiramis у Каїрі і оглядав прохолодну простору вітальню. Олена та Марк щойно увійшли та сіли за столик. Нік ненав'язливо відвернувся від них. Кожен із них міг покликати його, якби привернув його увагу, але це входило у його плани на даний момент.


Він вдячно проковтнув. Єгипет сильно змінився, але сталася принаймні одна вражаюча зміна на краще: тепер можна було отримати вишуканий, дуже сухий мартіні.


Хтось гаркнув поруч із ним і замовив чашку Пімма.


"Так ти їдеш завтра?" сказав Хтось. "Сподіваюся, ваші знімки вийдуть".


Нік подивився на чоловіка зі слабкою ворожістю. Смайт був нудним готелем.


"Фотографічні етюди", - холодно поправив Нік. Всі намагалися ухилитись від цієї людини, і всі рано чи пізно загнали її в куток.


Смайт кудахтав. «Вибач, старовина. Не клацає, звісно. Це те, що я розумію, чи не так? Так. Ура. Мила дівчина, це з Гербер. Збирайся, ти став із ними досить доброзичливим, що?»


Нік кивнув. «Угу. Ринки, піраміди, сфінкс, верблюди та картини всюди».


«Добре, – сказав Смайт. "Прогрес. І нічого поганого?"


"Нічого подібного".


«Ее. І я теж. Ми будемо виявляти особливу обережність із цього моменту, поки літак не полетить, звичайно, але я не думаю, що Каїр – глухий кут. Хотілося б, щоби ми всі поїхали з вами».


"Я теж", - серйозно сказав Нік. Хоук ретельно відбирав своїх людей, а тужливий Смайт був висококваліфікованим оперативником із глибоким інтересом до життя та талантом до гри.


"Я зрозумів від Альфреда, що Гербер, хоча він все ще виглядає втомленим, але значно покращився з того часу, як залишив Нью-Йорк", - сказав Смайт. «Альфред» був кодовим ім'ям агента А-12, який приєднався до польоту в Нью-Йорку і дійшов до Каїра, перш ніж зникнути. «Магія Олени, здається, працює. Дуже тонка спокусниця».


Дуже. Досвід окупається».


"Як ви думаєте, скільки з усіх цих картинок буде використовувати ваш журнал?" Бармен витирав стійку у їхній бік. "Чому, ви, мабуть, позитивно прийняли тисячі!"


"Вони зроблять розкид від дванадцяти до чотирнадцяти на кожній ділянці маршруту", - сказав Нік. "Зв'язок з авіакомпанією. Вони помістять залишки у файл стандартних знімків, щоб заощадити на вартості іншої поїздки протягом наступних чотирьох або п'яти років або доти, доки не станеться якийсь справді кривавий прикордонний інцидент, який потрібно приховати. Деякі фотографії, звичайно я буду тримати для себе.


Смайт хитро посміхнувся. - Думаю, більшість ваших досліджень міс Дарбі. Бармен поспішно попрямував до клієнта на дальньому кінці бару. "Думаю, вас може зацікавити одна невелика інформація, яку я вам відкопав. Завтра у вашому літаку будуть два нові попутники. Вони купили квитки близько години тому, так що у нас ще нічого немає на них." Це було цікаво. Нік носив у своїй голові імена, біографії та обличчя всіх пасажирів, що доїхали до Каїра, і кожен із них благополучно виписався, принаймні, добрих п'ятнадцять-двадцять років тому… за винятком сироти Олени Дарбі. Раптові поповнення у списку пасажирів було не так просто перевірити вчасно, особливо якщо паспорти були бездоганними та мандрівники платили готівкою.


"Всі разом?" - Запитав Нік.


Смайт кивнув головою. «Доктор Е. Б. Браун та його молодий помічник Браян МакХ'ю. Археологи. Браун не дуже схожий на Брауна, а МакХью не дуже схожий на Макхью, але ми всі знаємо про мій мерзенний, підозрілий розум і про те, що таке плавильний котел. світу, у якому ми живемо. Як би там не було, Браун – вчений хлопець, який злегка накульгує, а МакХ'ю сповнений сил і радості, загалом надто енергійний для Недільної школи, щоб бути цілком людяним».


- Вважаю, без відвертого дослідження?


"На жаль немає. Насправді нам пощастило, що ми їх упіймали в касі. Не може бути варення, мій хлопчик».


"Інший Піммс?" - спитав Нік, посміхаючись. "Або ти думаєш, що досить набрид мені?"


"Ганьба тобі", - докірливо сказав Смайт. «Як я можу випивати із чоловіком, який так розмовляє зі мною? Я знайду когось, кому буде нудно, спасибі. Одне напуття. Ми з Нормом залишимося тут на викликі, якщо ви вважаєте це за необхідне - або можливе - послати за нами.


Альф повертатиметься додому через день чи два. Джек залишиться з вами до Бомбею. ще один оперативник, який здійснить подорож принаймні до Калькутти, а можливо й надалі».


"Ну, якщо це все, я думаю, що залишу тебе зараз", - сказав Нік. «Я бачу, що мої друзі помітили мене. Спробуйте знайти інше вухо, щоб зігнути його, гаразд? І не вступайте зі мною в контакт. Щось нове, віддайте його Джеку».


«Роджеру. Вдалих приземлень, старовина».


Нік залишив його, коротко кивнувши, і попрямував до столу, зайнятого Марком та Оленою.


«Привіт, – сказав Марк. «Шукаєте вихід? Приєднуйся до нас".


"Господи, я радий бачити вас двох", - сказав Нік, присуваючи стілець. «Півгодини з ним – це як місяць у селі. Сибір».


Олена засміялася. «Він справді становить небезпеку, цей Смайт. Кожного безневинного мандрівника він ловить і чіпляється за них, як Стародавній Моряк. Все, що йому потрібно, це альбатрос, щоб завершити картину».


«Що ж, у нього є наступна найкраща річ, – подумав Нік. Яструб.


Філіп Картерет, син старої сім'ї з Нью-Джерсі і першокласний фотожурналіст PIC, замовив напої.


На той час, як величезний літак пробув у повітрі протягом години, Нік упізнав всіх своїх попутників і прикріпив до них їхні імена. Група школярів з різних точок США. Клуб мандрівників, що складається з дюжини пар, що старіють, під керівництвом мандрівника по всьому світу Хуберта Хансінгера, особисто, хлопці, що пропонує весь досвід і люб'язність людини, яка знає свою справу. світ та його глухі куточки; коштує трохи дорожче, ніж ці звичайні тури, але якість, якість – ось що важливо, а з туром Hansinger завжди є особливі сюрпризи. Пара серйозних студентів, один з яких використовував кодове ім'я Джек. Маленька старенька з чарівною усмішкою та гумористичним блиском в очах – щось японське за своїми предками. Самотні з самотніми особами. Декілька молодих пар. На щастя, дітей нема. Незвичайно для літака, завантаженого лише дев'яносто пасажирами, місткістю сто сорок, але все одно. Дві милі стюардеси, одна індіанка в сарі, інша явно англійка чи канадка; та один стюард.


Нік підвівся, щоб пройти по проходу. Марк та Олена дружелюбно розмовляли. Тільки Олена бачила, як він пройшов, і посміхнулася до нього, коли Марк узяв її за руку. Лікар Е. Браун, який сидів біля вікна, здавалося, не звертав уваги на хмари в сяючому небі. У нього на колінах лежала закрита книга, і очі його дивилися на сидіння перед ним. Незважаючи на тонкі сиві вуса, яких не було, Нік був майже впевнений, що по напруженому обличчю Е. Б. Брауна він дізнався про доктора Ернста Радемейєра, покійного з Канади. Молодий чоловік поруч із ним, Брайан МакХью, був поглинений книгою, яка змусила його посміхнутися і посміятися про себе. Нік раніше його не бачив.


Поруч із кормою літака була східна пара невизначених років та складне тло. Нік знав, що їх будинком був Сан-Франциско і що вони залишили Тайвань багато років тому, щоб почати нове життя якнайдалі від обох Китаю. Тепер вони вирушили до сентиментальної подорожі назад на Схід, якщо не до свого старого будинку.


Він зупинився біля кулера з водою і подивився вздовж однокласного літака, гадаючи, коли і як буде зроблено наступний хід. Його сумка для камери з кодовим замком лежала під його сидінням. Усередині було три камери різного ступеня універсальності, плюс плівка та фільтри. Вони послужать своїй меті – з часом.


Олена, що тримала Марка за руку, дивувалася. Їй було цікаво, хто з цього натовпу виявиться її спільником. Вона скоріше сподівалася, що одним із них буде цей мужній Філіп Картерет.


* * *


Тієї ночі в Бомбеї Олена віддалася Марку.


Наступного дня він провів у сяючому, щасливому подиві. Спалахнувшись від енергії, він наполягав на тому, щоб Олена та Нік приєдналися до нього в поїздці пам'ятками. І тільки коли Олена послалася на втому, а Нік сказав, що йому потрібно зробити знімки Висячих садів Малабарського пагорба, Марк нарешті сказав, що хотів би трохи прогулятися на самоті.


Він був не такий самотній, як йому здавалося; Джек тихо ковзав за ним.


А тим часом Олені вдалося зустрітися у холі з Філіпом Картеретом. За кілька хвилин вони разом піднялися до його номера.


Вони поговорили деякий час спочатку по колу, а потім по суті. Нік поцілував її, пробурмотів щось і відвернувся від неї до вікна своєю вітальнею. Олена була прекрасна у своїй літній сукні з глибоким вирізом, і її зелені очі, що світилися, горіли крихітними вогниками.


"Філіп, Філіп", - м'яко сказала вона. «О, моя люба, будь ласка, не хвилюйся. Ти змусиш мене відчути себе убогою, якщо не перестанеш говорити про Марка».


Він стояв біля вікна і дивився на Бомбей. Був жаркий яскравий вечір, який обіцяв стати ще спекотнішим. «Мені подобається Марк. І я не хочу його дурити».


«Філіп, любий, - терпляче сказала Олена, - хіба ти не розумієш, що ми з Марком не закохані одне в одного? Звичайно, я не хочу змушувати тебе лягати зі мною в ліжко, люба. Я лишу це. хвилинку, якщо тобі шкода, що ти привів мене сюди”.


Нік розвернувся і зробив три великі кроки до неї. Його руки стиснули її плечі і затиснули в кріслі, яке вона займала так само спокійно, як улюблений кіт. Можливо, він застосував трохи більше сили, ніж необхідно, але хотів, щоб вона відчула його силу. Йому було цікаво подивитися, чи сподобається їй це відчуття.


"Ти не втечеш", - різко сказав він. «Я можу почуватися винним, але я не дурень. Я знаю чого хочу. І я маю намір це отримати».


Вона посміхнулася і розслабилася під його хваткою. «Ви знаєте, що я не заподію шкоди Марку заради всього світу, - сказала Олена, - але це не означає, що я змінюю. Зрештою, я його секретар, а не його власність». Її очі нефритового кольору дивилися прямо в нього, а губи були трохи розплющені.


Нік нахилився і пристрасно поцілував її. Його руки знайшли її виріз та дослідили.


Потім він різко майже грубо підняв її на ноги і притиснув до себе. "Тоді люби мене", - хрипко сказав він. «Близько до мене. Близько. Дозволь мені зайнятися з тобою коханням». Його рука спустилася по її нозі, зірвала поділ сукні, знову піднялася під м'яку літню бавовну, зупинилася там, де мала знайти лінію навіть наймізерніших трусиків, рушила далі, коли не знайшла нічого, що могло б зупинити це, а потім нарешті залишився на місці. Він притис її до себе і цілував, поки пестив.


Нарешті вона розтиснула губи, що чіпляються. «Але вставай, люба? Ти так хочеш? Як ти нетерплячий!


Нік дозволив їй опуститися. "Я нетерплячий", - хрипко сказав він і легко підняв її. Він відніс її до дивана і поклав на м'які подушки.


Шматочки одягу падали один за одним, кілька витончених речей, які вона носила, і все, що було на ньому, поки не залишилося нічого, що могло б їх поділити. Їхні тіла зчепилися разом. Якби він тільки знав, вона думала: «Якщо він чоловік, то чому він мені не каже? О, але він це зробить до кінця сьогоднішнього вечора! І він подумав, якби вона могла тільки знати: зрадлива сучка. Цікаво, вона з тих, хто хоче поговорити потім чи просто хоче спати?


Він дражнив її, чергуючи ніжну любовну гру з грубістю, що межує з жорстокістю. Її відповідь була більш ніж задовільною.


Вона дражнила його у відповідь, причому так майстерно, що він майже втратив контроль, перш ніж зрозумів, що може заздалегідь планувати кожен її провокаційний рух. Навіть найдосвідченіший секретар у Universal Electronics навряд чи знався на тонкощах, які вона використовувала з таким умінням.


Одного разу за кілька років до цього він видав себе за моряка, який відвідав китайський порт, і дозволив заманити себе в місце під назвою «Небеса тисячі та насолоди». Його мешканці були нічними дамами, спеціально навченими використовувати свої хитрощі при відвідуванні моряків та іноземних чиновників, щоб змусити їх працювати на справу червоних китайців. Китайські стажери-шпигуни теж вирушили туди, щоб навчитися мистецтву спокуси і дізнатися, як найкраще використовувати їх у вибраних цілях.


Олена була знавцем. За кілька дражливих моментів проста кімната в Бомбеї перетворилася на східний гарем, де Нік - султан, а Олена - складена з півдюжини екзотичних жінок, яких він знав. Спочатку вона була скромною, яка чекала на збудження; потім жінка світу, що притягує його, а потім утримує його; потім сирена, що пропонує йому поглянути на те, що могло б бути, якби він тільки пішов за нею; потім хтива наложниця, яка веде його дивними шляхами і збуджує його наново кожному чуттєвому повороті; потім гнучка розпусниця, що вимагає більшого, ніж давала; знову східна чарівниця, яка підкоряється кожній його забаганку і пропонує інші, про які він, можливо, і не подумав; і ось нарешті жінка, будь-яка жінка, вигнута від бажання.


Під його власним натренованим дотиком її маленькі груди, здавалося, роздулися, а ноги стали довшими і гнучкішими. Виверти, які були її другою натурою, поступилися місцем природному прагненню, збудженому до лихоманки кимось, принаймні, таким же досвідченим, як вона. Нік відчув зміну у ній і змінив свій підхід. Він став пристрасним коханцем, закінчив з технікою і напружувався від потреби у визволенні. Йому доводилося знову і знову повторювати собі, що він любить її і хоче її, і, нарешті, дозволив собі перестати розраховувати і стати людиною з однією думкою - підводити її.


до пику, якого вона ніколи раніше не знала.


Разом вони вловили ритм, який пульсував протягом довгих вишуканих миттєвостей, поки вона не задихнулася, не благала і не затремтіла від пристрасті, а потім знову ахнула. Він тремтів, як туга пружина, контролюючи і маневруючи своїм навченим йогою тілом, так що воно давало їй усе, чого вона вимагала, і навіть більше, ніж вона могла мріяти.


"Ааа, Філіп", - простогнала вона. Її ноги обхопили його, і її стегна піднялися, щоб зустріти його в одному довгому вибуху виконаного бажання. Нарешті вона лягла назад, задихаючись. Якийсь час він тримав її, а потім обережно відпустив.


"О, Боже, Філіп", - прошепотіла вона. "Який ти чудовий!"


Він м'яко прибрав її волосся назад. "Не я, Олена", - м'яко сказав він. "Ти."


Олена мрійливо усміхнулася. «Але ти... ти чудовий. Я не знала, що це колись може бути настільки... таким руйнівним. Це більше, ніж просто акт, чи не так, Пилипе? Це кохання, чи не так?» Її очі благали всією своєю новою теплотою.


«Це кохання», - збрехав він і притулився губами до її губ.


* * *


Наступного ранку до літака приєдналися два нових пасажири. Пасажири в дорозі вже розсілися своїми місцями. Тільки Джек та один чи два бізнесмени покинули рейс. Нік стояв у проході, дивлячись на Марка та Олену та обговорюючи основні моменти Бомбея – хоч і не всі – коли перший із новачків сів. Нік з цікавістю глянув на нього. З обережного запиту до авіакомпанії він знав, що одним буде А. Дж. Вятт, а іншим – В. Маурієлло.


Новоприбулий був невисоким, кремезним і смаглявим. Він окинув індійську стюардесу трохи налитими кров'ю очима і загарчав: «Привіт, лялька. Куди ти мене покладеш, так, красуне? Хазяйка ввічливо посміхнулася і вказала на його місце. AXEman? подумав Нік. Грубий на вигляд бандит, але я думаю, що для цього потрібні всі види. Вят? Ні, більше схоже на Маурієлло.


Він прямував до свого місця, коли до нього увійшов другий з нових пасажирів. У каюті щось заворушилося, і Нік почув поруч тихий свист. Хм. Короткий, темний і потворний, безперечно, має бути його контактом. AXEmen рідко були наживкою для свистка.


Нік повернувся.


Бачення біля відчинених дверей осяяло сліпучу усмішку, витрачену на іншу жінку. Кожна людина в полі зору вистачала собі трохи цього.


Нік сів і щосили намагався не дивитися. Пульс потрясіння охопив його і змінився хвилею гніву. І гнів змішався з майже болючим трепетом несамовитого збудження.


А. Дж. Вятт повільно рушив проходом. Нік побачив те, що він бачив одним теплим вересневим днем у секції 33 стадіону «Янки»: гнучке тіло, що рухається з грацією тигриці. М'яка шкіра кольору мідної засмаги. Високі вилиці, великий рот, ретельно почервонілий, щоб підкреслити його природну красу, очі майже мигдалеподібної форми. Густе темне волосся, що завивалося завитками з-під неможливого, але чудового капелюха. Злегка вигнуті стегна, тонка талія і висока похила лінія грудей викликали всілякі чудові думки і спогади.


Чудова міс Вятт прослизнула повз нього. І при цьому на її губах з'явилася крихітна посмішка, а одне мигдалеподібне око майже непомітно підморгнуло. Ніхто, крім Ніка, не міг цього побачити, і його серце підстрибнуло.


Глибокий гнів боровся із витонченим задоволенням усередині нього. Чи не вона! Не в такому завданні. Але Боже, як приємно її бачити!


Міс Вятт, вона ж Джулія Барон із Нью-Йорка, Лондона та Пекіна, сіла і витягла свої витончені ноги.


Зустріч та розлука


Джулі Барон. Або вона, або Яструб збожеволіли. Оскільки Хоук був божевільним, як лисиця, у нього була вагома причина доручити їй цю роботу. Якби він був. Джулі була досить імпульсивна, щоб влізти в місце, яке виглядало хвилюючим, і вибратися з нього до того, як начальство дізнається, де вона була. Вона була божевільною.


Нік не збирався вступати з нею в контакт, але йому просто треба було ще раз подивитись. Отже, А. Дж. Вятт підморгнула. І що? Мабуть, у неї був якийсь тик в очах.


Хм. Звичайно, у Джулі теж був тик у правому оці; вона використала його з вражаючим ефектом у вітальні консульства під час справи Юди.


Він встав і попрямував до стійки з журналами, минаючи її, не глянувши, але з мимовільним запахом подяки за аромат, який він повинен був визначити, коли вона проходила повз нього. Бренд, який він назвав «Леді Дракон».


Жінка з смаглявою шкірою та мигдалеподібними очима відкинулася на спинку крісла. Її повіки були опущені, а пишні губи злегка прочинені. Нік крадькома глянув на неї.


Одне котяче око розплющилося і знову зачинилося. Відкритий, закритий;


до нього. Відкрито, закрито, відкрито, закрито, швидко, повільно, швидко, повільно, швидко… Dit dah dit, dit dit…?


Джулі Барон використала свої старі хитрощі. Вона підморгнула йому повідомленням.


У повідомленні йшлося: Привіт, дорогий.


* * *


Делі. Опівдні. Реєстрація у Claridges.


Більшість пасажирів вирішили вирушити до організованого денного туру. Його очолював геніальний Хьюберт Хансінгер, і, оскільки він отримав свої гроші вперед від свого туру, він, звичайно, не заперечував проти того, щоб хтось поїхав разом.


Нік приєднався до нього, бо збиралися Марк та Олена. Як Філіп Картерет із камерами на буксирі, він подумав, що було б непогано отримати загальне уявлення про Старий Делі, перш ніж самостійно шукати фотоматеріали. Після цього Джулі здобула прихильність дядька Х'юберта Хансінгера і зуміла отримати його особисте запрошення, поки він з надією дивився на її сукню.


Спекотного дня два автобуси з туристами поїхали, щоб оглянути архітектурні дива Старого Делі.


Група зібралася біля воріт старого форту і з нетерпінням щебетала.


«Всі разом, хлопці, тепер усі разом! Тримайтеся дядька Х'юбе!


Дядько Хубе заляпав у долоні і весело загорлав. Але вечірка була для нього надто громіздкою, щоб упоратися з її звичайною легкістю. Деякі з його зграї відокремилися по двоє і по троє і попрямували у бік палацу та мечеті, не чекаючи його першої мови.


Нік пішов за Марком та Оленою у бік палацу. Краєм ока він міг бачити, як Джулі блукає позаду, тицяючи в повітря безглуздою маленькою коробчастою камерою.


Ох! Камера! Завантажити! Він зупинився, зняв свідчення з тривалою витримкою, зупинив камеру і сфокусувався на шпилі, що обсипався, який різко виділявся на тлі затягнутого хмарами неба.


Він клацнув. І запах парфумів. Так звали "Леді Дракон".


Джулі нерішуче стояла біля нього, тримаючи свою крихітну камеру. Вона благально подивилася на нього.


"Цікаво, чи не могли б ви мені допомогти?" - Запитала вона найжаркішим голосом.


Нік засяяв. Його Джулі. Так рідко можна побачити; так сильно любимо.


«Що завгодно, – сказав він. "Щось взагалі. Проблема з камерою, міс Вятт?"


Вона кивнула. "То ти знаєш моє ім'я?"


“Я чув, що це згадувалося. Я Філіп Картерет. У чому, здається, ваша проблема?


- По-перше, відвести вас від цієї жінки. Ви маєте на увазі, що ви знаменитий, удостоєний нагород Філіп Картерет з PIC?


«Те саме», - нескромно сказав він і посміхнувся. "Як чудово!" - Видихнула вона. "Який абсолютний успіх!


Тоді я впевнений, що ти зможеш допомогти. Скажіть мені, яке клацання вгору, а яке вниз? "


Він узяв у неї крихітну камеру. «Те, як ви знімаєте, мабуть, не має жодного значення. Він заряджений?


Х'юберт Хансінгер і його вірні туристи пливли повз них.


"Звичайно, заряджено", - обурено сказала Джулі. Нік відсунув крихітні віконні ґрати. «Може, я не дуже розумний, але так багато… Ой. А куди я поклав плівку…?


Нік, Джулі слідувала за ним, шукав тіні і відкрив камеру.


Але навіть незважаючи на те, що маленьке червоне віконце показувало, що камера розряджена, всередині все ще щось було: хитко написана замітка в мовному коді, яка під час перекладу гласила:


ВІТАМІН ДЛЯ N-3 («Вітамін» був тим, що всі AXEmen називали спеціальним агентом B-12): Виявлений та іммобілізований у Гонконгу. НЕМОЖЛИВО ПРИЄДНАТИСЯ ДО ВАС І НЕМОЖЛИВО ВІДПРАВИТИ ІНШОГО AXEMAN ПІД ЧАС. ПРЕДСТАВЛЯЄМО ТУТ АГЕНТУ OCI Ж. БАРОН. НЕВДАЛИЙ ВИБІР, АЛЕ НЕМАЄ ІНШОГО КУРСУ, ПОСКІЛЬКИ ВОНА БУЛА ТІЛЬКИ ОДНОЇ НА СПОТ. НАгадування HAWK: НЕ ВИМИКАЙТЕ ЛІТАК АБО ГЕРБЕР БУДЬ-ЯКІ ОБСТАВИНИ, НЕ ВАЖЛИВО, ЯКІ ІНШІ ПРИВЕДЕННЯ Є ВЛАСНИМИ. ОДНАКО ПОВИНЕН ПОПЕРЕДЖЕННЯ, ЩО НЕОБХІДНО ШУКАТИ ШАРФУ-МІСЯЦЮ. У ПРИЗНАЧЕННІ ВИКОРИСТОВУЙТЕ гостру сокиру без зауважень. ХАЙ ЩАСТИТЬ.


Нік засунув записку у внутрішню кишеню і зарядив камеру Джулі. «Що за чортовий місяць зі шрамом на обличчі?» пробурмотів він.


"Я поняття не маю. І я теж не знаю, що трапилося з Вітаміном».


Доктор Е. Б. Браун і його помічник повільно пройшли повз них до палацу. Браун виглядав втомленим, запізнілим. Це був спекотний день для літнього чоловіка, який болісно шкутильгав.


"Як ти отримала записку?" - Запитав Нік.


«Посильний із лікарні. О, він знерухомлений, добре. Хтось намагався його вбити. Вони навіть не дозволили мені його побачити. Ти це вже зробив? О, велике тобі дякую. Боже, як спекотно Я думаю, нам треба піти подивитися на цей проклятий палац? "


"Не в Палац", - заспокійливо сказав Нік. "Просто погуляємо".


Вони йшли повільно


Слідом Брауна і-МакХью, в напівтемряві біля входу в палац.


"Якщо тобі знадобиться допомога з камерою, будь ласка, зателефонуй мені", - нарешті сказав Нік.


«Готовий посперечатися, я буду», - пробурмотіла вона. «Зазвичай це завдає мені всіляких неприємностей пізно вночі. Кімната 207, чи ви знали?


«Я знаю», - сказав він і зазирнув у передпокій, викладений мозаїчними фресками. Там не було нікого, окрім застарілої палацової варти.


Але далеко від поверху вище тупотіли слонячі кроки. Нік слухав. І почув звук набагато ближче до них. Швидкі кроки, різкі кроки мармуром величезного холу.


«Ой, послухай, хтось втікає від дядька Х'юбе…»


"Заткнися, Джулі!" Нік штовхнув її за колону і подивився повз неї у бік швидких кроків.


Професор Е. Б. Браун поспішав до них з глибини великої зали, кидаючи тривожні погляди за спину і ледве тягнучи скалічену ногу. Раптом він завмер; Нік почув другу серію кроків одночасно з ним і майже міг читати думки Брауна, коли він відчайдушно дивився на величезні вхідні двері: Занадто близько позаду. Двері надто далеко. Я ніколи цього не вчиню.


Очі Брауна дико шукали інший вихід. Потім він незграбно розвернувся і вивернувся за колону. І зник.


Другий набір кроків став людиною. Брайан МакХ'ю.


МакХ'ю зупинився, кидаючи швидкі, злі погляди з боку в бік, ніби шукаючи кишенькового злодія.


А потім Макх'ю ступив за колону і зник.


Нік на мить завагався. Не кидайте Гербера за жодних обставин. "Джулі!" - наполегливо прошепотів він. "Чи можете ви сховати камери в сумці?"


Вона кивнула. Нік накинув ремені на плечі та націлив на неї камери. «Знайди Гербера. Тримайся за нього. Ти озброєна?


Вона знову кивнула, сунувши фотоапарат у свій величезний гаманець, коли тінь упала на мармурову підлогу біля величезних відчинених дверей. В. Маурієлло, моргаючи, придивився до мороку. Його обличчя було неприкритою жорстокістю.


«Жодних питань», - різко відповіла Джулі і кинулася геть.


Нік не відводив голову від Маурієлло і швидко пройшов через хол до колон, де двоє чоловіків, здавалося, зникли. Поруч із ними, прихована ними від дверного отвору, були грубі кам'яні сходи, що вели вниз. Їх відгороджували від публіки дуже низька залізна огорожа.


Через кілька секунд Нік поринув у майже абсолютну пітьму. Світла було достатньо, щоб побачити кімнату, схожу на склепіння, порожню, з коридорами, що ведуть у трьох різних напрямках. Він зупинився та прислухався.


Переступні кроки в коридорі праворуч. Він пішов за ними м'яким, як кішка, його очі повільно звикали до темряви.


Світло проклало перед ним поворотний прохід і зникло. Голос МакХ'ю жахливо луною віддавався від кам'яних стін. «Радемеєр. Я знаю, що там, там, там. Повернися сюди, сюди. Тобі не піти, гей, гей. Радемейєр, еээ! Немає виходу, немає виходу, немає виходу!


Звідки він це знає? подумав Нік.


Або на відстані чутності було дві пари кроків, або одна група лунала луною. Спотикатися бігати спотикатися бігати скоромовкою скоромовкою скоромовкою. Їх було двоє, добре. Змикаються один з одним.


Світло знову спалахнуло. Він залишився цього разу, розчісуючи стіни відтінками темного і світлого і тінями, що дивно стрибають.


Світло заважало. Це була темрява, якої потребував Нік, інакше він простяг би руку МакХ'ю - добродушному молодому Макх'ю з усміхненим обличчям студента.


Нік порився в кишені штанів і витяг щось легке і тендітне. Він зробив незвичайну покупку в Каїрі – і половину її завжди мав при собі.


Він швидко заправив спортивну сорочку під легкий піджак і задер комір піджака. Потім він натяг панчоху через голову. Нитка в нього була товста і темна, і модниця відкинула її. Але це ідеально підійшло Ніку: воно спотворювало і затемнювало його риси до невпізнання.


"Ні ні ні ні!" верескнув тремтячий голос. "О, Боже, МакХ'ю, дай мені спокій!"


"Ах!" Стук. Кроки припинилися. Шаркаючі звуки. «Зрозумів, чортів старий дурень! Що я тобі казав, що з тобою станеться, якщо ти спробуєш піти від мене, га? Спробуйте це на закуску! Світло падало вниз, і щось брязнуло, наче Макх'ю щось поклав на кам'яну підлогу.


Нік почув глухий удар і стогін, коли завернув за ріг.


Брайан МакХ'ю стояв спиною до Ніка, і його кулак потрапив у живіт тендітної літньої людини, яку він назвав Радемейєром.


Нік підстрибнув, як кішка, і вдарив МакХ'ю кувалдою по шиї. Але в цей момент Макх'ю випростався, відсмикнув руку і завдав ще одного удару старому, і Ніка завдав удару низько і вбік. Макх'ю розвернувся, його руки та ноги танцювали, як у боксера.


"Господи Ісусе, хто ти!" - випалив він, і його пильність трохи ослабла. Позаду нього старий ахнув побачивши жахливо плоского обличчя Ніка в масці. Руки Ніка спалахнули. Один низький, у фінті. Один високий проти беззахисного обличчя МакХ'ю. Знову один низький, а не фінт. Макх'ю відсахнувся назад і боком до стіни. Його рука засунула руку всередину піджака, а нога вилетіла назовні. Нік низько присів, схопив обома руками за витягнуту ногу і щосили смикнув угору. Голова МакХ'ю вдарилася об стіну, і його верхня частина тіла сковзнула її шорсткою поверхнею. Ліхтар покотився і погас під його тілом.


Старий, темна пляма тіні в темряві, тихенько схлипував. Він обернувся і, спотикаючись, побіг у густу темряву коридору.


Руки Ніка спалахнули і схопили руку, яку МакХ'ю все ще ховав під курткою; він безжально її викрутив. Щось тріснуло у Макх'ю в зап'ясті. Високий крик болю зірвався з його губ. Нік вдарив твердим краєм долоні чоловікові під носом і почув, як голова МакХ'ю відкинулася назад до стіни з стуком. Потім він розірвав куртку Макх'ю і вирвав пістолет із наплічної кобури. Він швидко викинув патрони і кинув порожній пістолет поруч із лежачими ногами МакХ'ю. Немає сенсу вбивати цього хлопця. Нехай постраждає, свиня, але нехай живе, і подивися, що буде – куди він піде звідси.


Нерівні кроки старого затихли коридором.


Нік потягнувся під тілом МакХ'ю за ліхтариком і розбив його об стіну. Потім він повернувся, щоб піти за людиною, яку іноді звали Браун, а іноді і Радемейєр.


Але МакХ'ю ще не закінчив.


Темрява під ногами Ніка перетворилася на яму з рикаючого рота, що махають ногами і витягнутих рук. Ноги МакХ'ю, що раптово ожили від насильства, вислизнули з-під ніг Ніка і подряпали йому кісточки.


Наче хтось вибив килим з-під його ніг. Він сильно впав. Товсті пальці схопили його за горло і люто стиснули. Нік різко повернувся і приклав сталеву хватку до лещат на своєму горлі, шукаючи і виявляючи подвійні нервові центри рук, що стискаються. МакХ'ю зітхнув і пронизливо свиснув із трьох нот. Нік знову перекотився так, що МакХ'ю опинився під ним, і нищівні руки дряпали його знизу; потім він підвівся, зігнувши одне коліно в таран, і вдарив по Макх'ю.


Дихання Макх'ю перервалося, і його хватка перетворилася на безсилі обійми. Руки Ніка метнулися до горла іншого чоловіка, як пара вражаючих змій. Його пальці зігнулися, щоб охопити дихальне горло та чутливу сонну артерію; і він стиснув без пощади.


Макх'ю страшенно булькнув. Його пальці відірвалися від горла Ніка і потягли за маску панчіх. Потім його голова закинулася, і він завмер.


Якщо Макх'ю виживе, гаразд. Якщо він цього не зробить, то дуже погано. Нік залишив його розтягненим на місці і попрямував темним коридором за професором.


Його олівцевий ліхтарик прорізав морок. Прохід був прямим, а стіни залишалися порожніми приблизно на сотню футів. Потім у камені почали з'являтися вузькі отвори. Нік вклав у них бій. Клітини, їх ґрати видалені. Порожньо. Він пішов далі. Прохід знову роздвоився.


Нік вагався. Якби він був у бігах і очікував знайти вихід із цієї темниці, він би взяв розвилку, яка, здавалося, вела до зовнішньої стіни. Він ривком пішов правим коридором.


Він закінчувався величезною порожньою кімнатою, яка колись могла використовуватися як їдальня для ув'язнених чи персонал палацу. У цій похмурій, затхлій кімнаті нікого не було. Виходу також не було.


Він швидко повернувся до роздоріжжя і зробив інший поворот. Лише за кілька секунд він почув болісний хрип із темряви попереду. А потім знову почув тризначний свист, близький і далекий, у тому ж пронизливому диханні. Він клацнув олівцем і попрямував до хрипу.


Старий чіплявся за важкі ґратчасті двері на початку коротких сходів. Величезний подвійний висячий замок утримував міцні залізні ґрати через двері та прилеглу стіну. Сіра голова перетворилася на світло, очі розширилися від жаху. Доктор Браун, або Радемейєр, або хто б він не був, бився об двері своїми слабкими кулаками. Його голос наростав у відчайдушному крику про допомогу.


«Доктор Радемейєр, ні! Ви не можете вибратися звідси. Не бійтеся мене.


Я тут, щоб допомогти тобі, – голос Ніка через панчоху звучав дивно приглушено.


"Ти брешеш!" прошепотів старий, притискаючись до замкнених дверей. «Пастка! Ще одна пастка! Боже, допоможи мені…»


«Я агент уряду Сполучених Штатів», - сказав Нік так рішуче, як міг. "Ти можеш піти зі мною або почекати, поки МакХью тебе наздожене". Радемейєр втягнув повітря. "Не лякайся цієї особи", - додав Нік. «Це лише камуфляж. А тепер пішли, професоре, пішли звідси».


"Ви дійсно…?" Радемейєр знову ахнув, і його обличчя спотворилося.


Олівцевий ліхтарик Ніка провів променем по втомленому, змученому обличчю.


"Так, правда", - м'яко сказав він. "Вони зробили тобі боляче?"


«Ні… так… побиття…» – зітхнув старий. Слова виходили повільно, як краплі крові з глибокої колотої рани.


«Я понесу тебе», - сказав Нік, гадаючи, як, чорт забирай, він впорається, якщо на шляху зустріне неприємності. «От, обійми руку…»


«Ааа! Ні, розумієш ... » Радемейєр впав на руки Ніка і, здавалося, склався навпіл. «Не можу… Ви знаєте… хто… вони… такі?»


"Ні не знаю". Нік підняв старого, як немовля. «Скажи мені дорогою».


"Ні! Занадто пізно!" Старий напружився в руках Ніка і раптом став важчим. Почулося зітхання, ніби останнє осіннє листя майоріло на вітрі. «Борман… знайшов нас… для… китайців… зв'язку…» Тягар у руках Ніка здригнулося. Все життя згасло.


Нік опустив його на холодну кам'яну підлогу.


Його очі, його руки, його ліхтарик не знайшли нічого, що можна було б урятувати: мармурові очі, ні пульсу, ні подиху. Серце витримало всі потрясіння та покарання, які могло винести.


Знову пролунав тризначний свисток. Цього разу йому відповів інший насичений тон, який не був луною.


Нік швидко подумав. МакХ'ю свиснув про допомогу, і вона прийшла. Як ще хтось міг почути…? Він згадав те, що Джулі сказала раніше: «О, вони не будують палаци, як раніше. Готовий посперечатися, ви чуєте пружини ліжка… І, безперечно, хтось уже нудьгував за професором та його веселим молодим помічником. Було марно намагатися витягти мертвий снаряд із цієї в'язниці; Радемейєр уже набув свободи.


Нік хотів би попрощатися зі старим більш доречно. Обшукувати його кишені здавалося блюзнірством. Але він пошукав і не знайшов нічого, крім кількох дрібниць.


У-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у...


Свист і їхня луна ставали все гучнішими.


Нік погасив олівцевий промінь і подумки повернувся назад. Переконавшись, що шлях назад, він швидко пішов коридором до роздоріжжя. Він зупинився та прислухався. Більше ніякого свисту. Навіть луна. Це могло означати, що МакХ'ю та його товариш по свисту об'єдналися і чекали на нього. Один чи два з цих осередків?


Він крокував разом із швидкою скритністю пантери вночі, витягаючи Х'юго з рукава. Але цього разу йому потрібні були його вороги живими, щоб дозволити їм вести його туди, куди вони хочуть відвести Гербера та Радемейєра. Можливо, Олена зможе зробити це сама; а можливо і ні.


Він пройшов повз камери, дізнавшись їх по додатковому подиху цвілі, яке вони виділяли. Якщо Макх'ю та друг чекали на нього там, вони не подавали цього. Він пройшов те місце, де залишив МакХ'ю. МакХ'ю більше не було. І більше ніде у цьому уривку.


Нік дістався схожої на сховище кімнати, яка була його введенням у в'язницю, і відчув укол занепокоєння. Це було близько до кінця стежки, і він ще нікого не зустрів. Або вони були на першому повороті, який він пропустив спочатку, або чекали біля входу з низьким парканом.


Він знайшов їх біля входу, кожен був притиснутий до стіни. Одним із них був МакХ'ю, з чимось стиснутим у руці. Інший був схожий на горилу Маурієлло.


Особливий сюрприз номер один


Нік м'яко відступив до точки, звідки він міг бачити вхід, але при цьому не показати себе.


У міру того, як він дивився, контури двох чоловіків ставали чіткішими. МакХ'ю, схоже, тримав у руках якийсь блекджек. Маурієлло, схоже, не був озброєний.


Він чекав. Вони чекали.


Зачинені двері, які виявив Радемейєр, були неприступні, її величезна перекладина заіржавіла, а два величезні висячі замки неможливо було зламати.


З того місця, де він стояв, міг застрелити їх обох. Але Вільгельміна була надто галасливою, а він хотів їх живими. Х'юго? Ні, П'єр…? Ні; не місце Х-5 газу. Пепіто? Ні, майже така сама проблема, як у П'єра.


Він стояв, думав, дивився, слухав і чекав. Те саме зробили МакХ'ю та Маурієлло. Але вони мали одну думку:


іншого виходу немає; йому доведеться вийти сюди.


Можливо, був інший вихід. І пошукати його із ліхтариком? Ні, це не повинно бути так.


Він міг страшенно швидко пробігти повз них і застати зненацька.


І за секунду посадити їх обох на спину. Або покажіть його обличчя в масці здивованій публіці. Або зніміть маску з привітністю. Десь, панове, мене звуть Картер.


Уражена публіка…? Як довго він узагалі пробув у цьому місці?


Ніби у відповідь на своє безмовне запитання він почув далеке човгання і цокання в кілька десятків футів. Дві темні тіні між ним і єдиним виходом підійшли до нього трохи ближче і завмерли біля своїх стін.


Нік усміхнувся про себе і поліз у внутрішню кишеню. Якби тільки мала маленьку петарду! Ніж. Ключі. Збіги. Корпус фільтру. П'єр. Більш легкий. Більш легкий? Пепіто… Маленька кулька у формі мармуру, така безневинна, доки не була активована, потрапила до його руки.


«Ходімо, хлопці, ходімо. У нас сьогодні є на що подивитися! - пролунав голос Х'юберта Гансінгера. "Що це, маленька леді?"


"Та маленька залізна огорожа", - пролунав відомий голос. «Що там унизу? Якесь підземелля?»


"Ах, це," сказав дядько Хубе. Стадо кроків наблизилося. «Це, ви маєте на увазі? Я радий, що ви запитали мене про це, міс Вятт. Це закрито для публіки, але за цим стоїть досить цікава історія. Тепер, коли це місце було збудовано…»


Ой, чорт забирай, базікання. Якщо ви збираєтеся говорити про це, покажіть це людям. І здайся, мала Хьюбі. Та гаразд, дядько Хубе.


«… Напевно, на сто років старше, ніж усе тут», - сказав дядько Хубе. "Просто дозвольте мені увійти на хвилинку, хлопці". Його округла форма з'явилася у отворі. «Ось зараз. Нам потрібно трохи світла. А у мене просто тут є...»


Нік відсмикнув руку і покинув.


"Фу! Якого біса!" - заревів дядько Х'юбі, вся гостинність швидко стерлася від удару маленького мармурового дробу об його сяючий лоб. «Який тупий сучий син кинув цю чортову штуку? ! Хтось у цій дірі!»


У дверях почулися кроки. Ліхтарик дядька Х'юбе посвітив у темряві.


"Ах ах!" - тріумфально заревів він. «Я бачу вас обох! О ні, не треба! Поверніться сюди, немає сенсу тікати». Ліхтарик розлетівся від стіни до стіни. Нік побачив це через своє укриття; і він побачив, як двоє чоловіків повертаються, як упіймані метелики. Містер МакХ'ю, я здивований, що це ти! - голос Хансінгера прокотився по сховищу і пролунав по тунелях.


Брайан МакХ'ю неохоче обернувся і подивився на вхід.


"Це буде момент істини", - подумав Нік. Звичайно, він не ризикне знайти те, що хтось інший знайде у тунелі… Що ж, якщо він це зробить, зрештою, є ще молодша сестра Пепіто.


Маурієлло загарчав у горло і рушив коридором.


"І ти теж!" - заревів Хансінгер. "Що тут відбувається, двоє дорослих чоловіків грають у ігри?"


"Тут хтось є", - нерішуче сказав МакХ'ю.


"Я знаю це!" - ревнув Гансінгер. Ти. Кидаєш каміння, улюбленому Піту ... »


"Ні, тут є ще хтось", - наполегливо сказав МакХ'ю. «Чесно кажучи, містере Хансінгер, я нічого в вас не кидав. Я бачив, як хтось убіг сюди, як підлий злодій, тому я пішов за ним із містером Маурієлло».


«Отже, твій злодій ховається там і кидає камінці, гей, просто щоб переконатися, що ніхто не помітить його, чи не так? Хтось інший покинув його! У голосі Гансінгера звучала зневага. «Я гадаю, ти знаєш, що міг ударити мене в око і засліпити?»


"Але кажу вам, я нічого не кидав!" - у розпачі сказав Макх'ю. «Маурієлло, ти знаєш. Я? А?»


"Я теж", - пробурчав Маурієлло. Що все це кидає щось? Я нічого не бачив. Так у чому справа, ми не можемо пройти цим тунелем. Може, там тіло поховано, га?»


"Сторонні люди всередині тунелю люб'язно виходьте негайно", - сказав інший голос зовні. «Якщо ви не зробите цього негайно, мій обов'язок – зателефонувати до поліції. Я сам шукатиму людину, яка, на вашу думку, знаходиться там». Нік дуже обережно визирнув з-за свого кута і побачив стару гвардію з кімнати з мозаїчними фресками.


"О, добре", - з огидою сказав МакХ'ю. Він рушив до входу. Маурієлло неохоче пішов за ним.


«Я вам обіцяю, що вас більше не вітатимуть в одному з моїх турів, – сказав дядько Хубе. «Добре, ходімо, люди. Ходімо. А щодо вас двох, я можу тільки сказати…»


"Мої щирі вибачення", - м'яко сказав МакХ'ю. "Нерозуміння запевняю вас.


Просто я зацікавився кам'яною кладкою тут, а потім мені здалося, що я побачив, як хтось біжить».


"Хм", - сказав дядько Х'юбі. «Ходімо, хлопці. У мечеть». Кроки віддалялися.


"Ви теж, джентльмени", - пролунав голос літнього охоронця. "Не зволікайте, будь ласка".


«Заради бога, – сказав МакХ'ю. «Я прийшов сюди подивитись на Палац. Хто дає тобі право вигнати мене? Маурієлло пішов за ним через низькі перила і сердито глянув на нього.


"Міський уряд, джентльмени", - пролунав твердий старий голос. «Я проведу тебе до порога».


Ура! – беззвучно крикнув Нік. Молодець, старий міцний канюк.


Він повільно підійшов до низького залізного паркану, коли кроки стихли. Нік зірвав з обличчя маску панчіх і засунув її у внутрішню кишеню. Потім він поправив сорочку та комір піджака і визирнув у великий хол. Нік швидко переступив через перила і сховався за колону, дочекався, поки всі зникли з поля зору, а потім рушив до широких сходів у задній частині головної зали.


Через п'ять хвилин він надивився на верхні рівні достатньо, щоб говорити про них. Він знову спустився вниз з кількома відсталими, які не входили до платної групи Хансінгера.


Старого охоронця ніде не було. Нік та його група відсталих вийшли на сонячне світло.


МакХ'ю та Маурієлло стояли біля воріт форту і щось серйозно обговорювали. «Але безглуздо з їхнього боку говорити тут публічно, – подумав Нік. Потім МакХью різко обернувся і вийшов через ворота. За мить Маурієлло пішов за ним.


Джулі стояла в тіні дерева, намагаючись змінити плівку у своїй крихітній камері.


Нік покинув свою групу та приєднався до неї.


Він запитав. - "Вже закінчили цей рулон?"


"Вже!" - Огризнулася вона. «Я зняла близько тридцяти шести картин, а у списку лише дванадцять. Що вас утримувало?


Він сказав їй швидко, поки вона копалася у сумці для його фотоапаратів та ще одного рулону плівки. Її очі розширилися і стали сумними.


«Бідний старий, – сказала вона. "Цікаво, що вони тепер робитимуть?"


"Не знаю", - сказав Нік, поправляючи ремені камери на плечах. «Можливо, вони таки не повернуться до літака. Якщо вони не знайдуть спосіб прикритися. Що трапилося з Марком та Оленою?»


«Зайшли до мечеті, – сказала Джулі. «Я думаю, вона сумувала за тобою у палаці, але ніхто нічого не сказав».


«Я був зачарований мозаїкою та гобеленами», - сказав Нік. «А тепер я займатимуся екстер'єром. Іди знайди їх. Я приєднаюся до тебе за хвилину».


Вона кивнула, люб'язно подякувала йому за допомогу з фотоапаратом і пішла витонченим рухом, що погойдував, який він знайшов більш провокаційним, ніж найспокусливіша хула.


Протягом наступних кількох хвилин він енергійно стріляв і зумів проникнути до групи Гансінгера, коли вони виходили з мечеті.


Марк та Олена вийшли за кілька секунд. Джулі ковзала ззаду.


«А, ось і ти, – сказав Нік. «Я був такий зайнятий зйомками, що думав, що втратив тебе. Чудово, чи не так? Відмінні фотографії".


"Я впевнена, що так", - сказала Олена. «Трохи кисло, – подумав Нік.


«Але вистачить на якийсь час», - додав він. "Що ви скажете: ми досліджуємо Чанді-Чоук, а потім підемо на пошуки чогось освіжаючого?" Він обдарував Олену своєю чарівною усмішкою. Вона помітно посвітлішала.


«Хороша ідея, – від душі сказав Марк. «Я досить втомився від дядька Х'юбі. Він трохи задумався. Найдивніше трапилося нещодавно…» - пояснив Марк зі звуковими ефектами та жестами. Нік усміхнувся.


«Вибач, що я це пропустив. Ось що відбувається, коли ти весь час дивишся в камеру, замість того, щоб дивитися в реальний світ. Добре. Ходімо?»


"Давай. О, ти зустрічав міс Уайєтт?" Марк вітальним жестом привернув її до групи.


«Стисло», - сказав Нік і дружньо кивнув.


"Ви залишитеся з нами, чи не так, міс Уайєтт", - сказав Марк. «Філ – геній у пошуках питних дірок у глушині».


«Так, я б із задоволенням». Джулі посміхнулася сяючою усмішкою, що охопила всіх трьох. Олена усміхнулася у відповідь губами.


* * *


Він знову постукав. Кімната 207 все ще не відповідала.


Нік насупився і пішов працювати зі Спеціальним зломщиком.


Він, Марк та деякі з компанії Хьюбі були втягнуті у карткову гру, яка тривала кілька годин. Джулі та Олена піднялися сходами, вони обидва благали провести довгий день і надто багато вечері в «Золотому драконі».


Нік працював швидко. Кімната Олени була 212, Марка 214. Було б неприємно


як не крути, щоб хтось із них побачив, як він колупається біля дверей Джулі. А Марк з хвилини на хвилину підніметься нагору.


Її двері тихенько відчинилися, і він зачинив її за собою. Джулі не було вдома, і в її кімнаті панував безлад.


Нік тихо пішов по кімнаті. Сукня, в якій вона була, лежала на ліжку поверх спідньої білизни. Взуття Валіза та ящик бюро відкриті. Тапочки викинуті на півдорозі. Він пригадав Джулі, яку знав. Вона рухалася швидко, розкидаючи речі навколо себе, коли вона рухалася, прибиралася, коли була готова до сну. Мабуть, вона залишила його добровільно перед тим, як зібратися на ніч... Він сподівався, що мав рацію.


Нік витяг з кишені невелику записник і вирвав сторінку. Він написав: "Мама хоче бачити тебе, як тільки ти увійдеш". Він залишив записку на столі. Він був біля дверей, готовий піти, коли почув стукіт через хол. Від його обережного дотику двері безшумно відчинилися, і він глянув крізь крихітну щілину. Марк стукав у двері Олени. Нема відповіді. Нік побачив, як він вагається, спробував ще раз, потім підійшов до наступних дверей і увійшов до своєї кімнати. Нік дав йому хвилинку, а потім тихо вийшов у коридор, зачинивши за собою двері Джулі.


Він піднявся до своєї кімнати, сподіваючись знайти її там. Але воно було таким же порожнім, як і він.


Він залишив двері на замку і пішов у ванну, щоб прийняти швидкий душ. Коли він вийшов, роздягнений і тремтячий, він розтягнувся на підлозі в спальні і почав займатися йогою. Його тіло пам'ятало свою плутанину з МакХ'ю, і він докладав усіх контрольованих зусиль м'язів, дихання та кінцівок, щоб усунути затяжні ефекти. Розтягуйтесь, дихайте, розтягуйте і знову дихайте. Розтягуйся, дихай, розтягуйся і дихай…


Через п'ятнадцять хвилин він вискочив на ноги з положення лежачи і витер серветкою блискітки поту, що покривали його гнучке, засмагле тіло.


Нік обмотував рушник навколо талії, коли відчув присутність біля своїх дверей. Може, він і не помітив би цього, якби чогось не чекав; але він чекав. "Боже, сподіваюся, це не Олена", - подумав він, вирушивши на нічну прогулянку. Сьогодні ввечері зі всіх ночей, тільки не Олена. Двері відчинили йому. "Dit dah dah dah", - говорилося в ньому. Dah dit dit dit.


JB для Джулі Барон. "Увійдіть", - покликав він.


«Ну, – сказала вона, заходячи. – Сам старий йог. А як мій мускулистий чоловік сьогодні ввечері? Нік простягнув руку і замкнув двері. Його руки обвилися навколо неї, а його губи притулилися до її губ у поцілунку, що вивільнив стримувану пристрасть місяців без неї.


"Я бачу, ти непогано почуваєшся", - сказала вона нарешті.


«Джулі, дитинко, люба дитинко», - прошепотів він. "Де, чорт забирай, ти була?"


"Ах", - сказала вона, м'яко відсторонюючись. Нік запізно помітив, що на ній літня накидка та повсякденне взуття. "Ось у чому питання. Зроби нам випивку, і я тобі все розповім. Ти виглядаєш так само, Нік, дорогий. Привіт м'язи. Привіт шрам. Привіт там… О, так, де я був?» Вона вмостилася на його ліжку. "Я щойно вийшла з ванної, коли почула стукіт у чужі двері, і мене осяяло, що це могла бути Олена. Тепер я не цікавий, як ви знаєте, але мені було цікаво, хто може це дзвонити годину. Марк, може бути? Чи ти?” Вона насупилась. "Це було б нечуваним, чи не так, коханець?"


Нік посміхнувся і налив із фляги.


«Три довгі стуки, і Олена відчиняє двері. Вгадайте, хто стукав?


«Браян МакХ'ю», - здогадався він, простягаючи їй напій.


«МакХью має рацію, - сказала вона. «Розумний алек. За тебе, любий». Він узяв її руку і з любов'ю тримав. «І тобі, люба, – сказав він.


"У них була консультація пошепки", - продовжила Джулі. «Але він, мабуть, попросив її піти кудись із ним, бо вона пірнула назад у свою кімнату, щоб укутатися. Звичайно, я зробила те саме. А потім я пішла за ними – але з особливою обережністю, Нік, коханець – і вони пішли. в цей схудлий бар на вулиці. Коли вони дісталися туди, на них чекав Маурієлло з високим індійським джентльменом, який виглядав справді дуже сердитим, доки не побачив Олену. небагато. Потім із бару вийшли кілька чоловіків і… і, ну, я подумав, що краще втекти».


"Я радий, що ти це зробила", - задумливо сказав Нік. - Отже, ви не знаєте, чи залишилися там решта?


"О, але я знаю. Я облетіла квартал і побачив, як вони виходять. Вони всі сіли в таксі, яке, здавалося, з'явилося для них по команді. Але потім я їх зовсім втратила. Іншого таксі просто не було. Вони попрямували геть від готелю.Куди, я не знаю.Пробач, Нік.Я зробила все, що могла».


"Ти добре попрацювала", - сказав він. «Принаймні ми знаємо напевно, що всі троє працюють разом». Він подумав на мить


«Індієць у барі. Ви бачили його раніше? У літаку чи десь ще?»


Джулі похитала головою. «У-у-у. У мене склалося враження, що це був місцевий мешканець – людина зі зв'язками, зі своїм ручним таксі. І явно роздратований зустріччю чи чимось ще».


«Тримаю в заклад, що він був», - сухо сказав Нік. Люди зазвичай такі, коли їм на коліна кидають трупи. Чувак, я справді хотів би знати, як вони збираються пояснити цю справу в тунелі… Дякую за все, що ти зробила сьогодні, Джулі. Можливо, тобі краще втекти. і посплю, поки я приклеюю око до замкової свердловини Марка. Але його очі пестили її обличчя, а його рука стиснула її руку.


«Замкова свердловина Марка. Ти маєш на увазі пацюка Олену». Але її обличчя було набагато м'якше, ніж її слова, а її котячі очі були мрійливими. Вона посміхнулася, показуючи трохи криві зуби, які, на його думку, робили її обличчя ідеальним. «Так, час спати, дорога. Але ти вважаєш, що з твого боку дуже хоробро вигнати мене? Її пальці торкнулися його щоки. "Я не знаю", - пробурмотіла вона. «Ні, справді не знаю. Ти пам'ятаєш, любий, коли…»


Він пам'ятав. І за мить вони разом знову пережили цей спогад.


На той час не було ні Марка, ні Олени, ні пильного полювання; ні масок, ні мерців, ні вбивць. Тільки два чудові людські тіла майже зливаються в одне, і дві гострі іскри пристрасті роздмухують інше в єдине полум'я.


Якось згасло світло. І чомусь темрява була яскравішою і теплішою за світло. Дві напружені люди пристрасно любили одне одного, поки екстатичне задоволення від їхньої спільної досконалості не стало нестерпним. Вони чіплялися один за одного, ритмічно погойдуючись, їхні тіла - знаряддям безкінечного захоплення. Вони шепотіли ласки, які переходили у стогін задоволення. І раптом тисяча небесних ракет вибухнула крізь стелю і злетіла в небо, освітлюючи все місто… можливо, Всесвіт.


Принаймні їм так здавалося.


«Люби мене, кохай мене, кохай мене… Я люблю тебе, моя люба. Кохай мене".


"Я люблю тебе. Я люблю тебе".


І цього разу це був він.


Зліт у Тадж-Махал


Нік дивився, як вони піднялися на борт.


Частина вечірки дядька Хьюбі. Маленька напівяпонка. Китайська пара. Нічого собі пара. МакХ'ю, з серйозним виразом обличчя і щось навколо його зап'ястя: пов'язка. Нік із задоволенням згадав цей поворот. Маурієлло, від якого пахло спиртом, а не лосьйоном після гоління. Старий з білим волоссям і двома фотоапаратами. Нік подумки перевірив свої камери; все є і справно, легко доступно. Міс А. Дж. Вятт («Альма Джейн - жахливо, чи не так? Зову мене Джені»), за якою слідує життєрадісний старий, очі якого небезпечно вискакують щоразу, коли вони піднімаються занадто високо або занадто низько, або ще що-небудь у напрямку Джулі. В основному він здавався людиною ніг, і йому подобалося тягнути її вгору сходами. Дядько Х'юбі сам був грудним чоловіком. Ось він, з акуратною круглою шишкою на лобі. Так йому й треба, що він намагався засунути носа у сукню Джулі. Тим не менш, якщо ви збираєтеся ткнути всіх чоловіків, які хтиво дивилися на неї, її шлях був би усипаний загиблими тілами.


Марк та Олена. Більше людей Х'юбі. Деякі їх більше не одиночки; вдовам та вдівцям є про що поговорити. Жодного нового.


Нік одягнув ремінець для фотоапарата на шию і пішов своєю звичайною прогулянкою проходом.


Він зауважив, що пасажири були значно більш розслабленими та товариськими, ніж коли він приєднався до рейсу. Казначей допомагав місіс Аделаїді Ван Хассель розбирати вузлики, а одна зі стюардес дивилася на свій годинник. Капітан Тормі відірвався від розмови з полковником ВВС, який недавно вийшов у відставку, і пішов по проходу до кабіни екіпажу. І начебто б усе. Більше жодних пасажирів.


«Привіт, Філ, – сказав Марк. "Я бачу, ми випередили нас".


«Привіт ви двоє. Думаю, ми майже готові до зльоту. Але ми, здається, когось нудьгуємо. Що сталося зі старим Брауном?


"Ви не чули?" - Запитав Марк. «Молодий МакХью сказав, що минулої ночі він мав невеликий серцевий напад. Він наполягав, що буде достатньо здоровим, щоб подорожувати, але, схоже, лікарі йому не дозволили».


Нік співчутливо кудахтав. «Я сподіваюся, що зі старим все буде гаразд. Мене вразило, що він виглядав страшенно втомленим».


"Так-так", - задумливо сказав Марк. «Кумедно, розумієш. Він так схожий на когось, кого я раніше… ну, не зовсім знаю, але… ну, він просто виглядав до дива знайомим». Олена різко подивилася на нього. А потім швидко схаменулась. Марк знизав плечима. "Тепер я не думаю, що в мене колись буде можливість запитати її, чи було в неї таке саме почуття до мене."


"Я не думаю, що ти будеш", - сказав Нік.


Він повернувся проходом у хвіст літака.


Китайська пара хихотіла і балакала, як пара молодят. Нік по-дружньому посміхнувся їм.


І тут квапливо сів новий пасажир.


Його ім'я було неможливо почути на такій відстані і шумі. Але обличчя його, безперечно, було китайським.


«Ваш земляк, – зауважив Нік містеру Лі. "Не так багато на цьому рейсі?" Це був досить банальний коментар, але він викликав разючу реакцію. Лі Соб усміхнувся і глянув у прохід. "Ах, так ..." - почав він. Його усмішка завмерла і повисла в повітрі, як переляканий Чеширський кіт. Пергаментно-жовте обличчя спотворилося. Дивна форма його рота видавала задиханий звук, що між схлипом абсолютного жаху і безглуздим словом. Це прозвучало як «угу».


"Я так розумію, ти його знаєш", - м'яко сказав Нік.


І містер, і місіс Лі Су відвернулися.


Новоприбулий повільно пройшов проходом у пошуках свого місця. Він ніс одну сумку - потерту сумку із чорної шкіри, яка виглядала як сумка лікаря, що виросла на розмір чи два. Одна сторона його обличчя була зіпсована шрамом, що доходив від брови до підборіддя.


Нік відчув дивне полегшення. То була людина, на яку він чекав.


"Обличчя зі шрамом Місячний Гун". Так мало бути. Нарешті божевільна назва набула сенсу. Китаєць зі шрамом.


Обличчя зі шрамом знайшло місце у задній частині літака приблизно у двох рядах перед тим місцем, де стояв Нік у проході.


Двері літака зачинилися, і сходи забрало геть. Спалахнув червоний знак. Ревіли величезні реактивні двигуни.


Нік сів на місце біля проходу в найближчому порожньому дублері, попереджувальний сигнал цокав у його голові. У його голові сформувалася карта їхнього повітряного маршруту. І на його ментальній карті чітко вирізнявся кордон. Він пристебнув ремінь безпеки і відстебнув камеру, яку іноді носив із собою, але тільки вдавав, що нею користується.


Камера вийшла із футляра. А з корпусу камери вийшов невеликий металевий контейнер із одним простим перемикачем. Йому потрібен був лише один перемикач, оскільки металевий контейнер був обладнаний тільки для одного: посилати один стійкий сигнал на одній єдиній частоті, щоб його вловили дуже мало людей у світі, які стояли поруч, щоб отримати його потайливий сигнал. -бііп. Якщо пощастить, вони точно визначить їхнє місце розташування, коли все, що мало статися, справді сталося. Нік заліз під сидіння і відчув, як два крихітні вигнуті гачки впиваються в тканину. Переконавшись, що маленький передавач надійно закріплений, він зручно відкинувся на спинку крісла і почав чекати, доки не згасне знак ременя безпеки.


Через кілька хвилин він повернувся на своє місце, наполовину чуючи різкий британський акцент їхньої індійської стюардеси, що пропонує статистику польотів натовпу, що втомився від гастролей.


«… Ваша господиня Едда… Ласкаво просимо… політ… тисяча футів… час… Агра… Тадж-Махал… закуски… насолоджуйтесь… Капітан Тормі… Дякую».


М'який метал корпусу камери зім'явся між його нищівними пальцями. Коли він закінчив із цим, ніхто у світі не міг здогадатися, що це було або що в ньому могло бути. Він поклав порожній футляр у сумку для фотоапарата.


Завіса камбуза здригнулася. Стюардеси та стюардеса за її спиною рухалися і дзвеніли. Макх'ю читав. Пари ніжно розмовляли. Уривки розмов... Нічне прибуття... Тадж-Махал у місячному світлі... так романтично.


По спині Ніка повзло щось інше, ніж романтичне.


Обличчя Маурієлло було поміщене у потворну гранітну маску.


Джулі спала. Марк та Олена перестали розмовляти. Брайан МакХ'ю більше не читав.


Обличчя зі шрамом ... Нік повернувся на стільці, пригнічуючи позіхання.


Особи зі шрамом ніде не було видно. Може, він спав, притулившись до вікна. Ні не був. Ах. Два туалети були позначені як «Зайняті». Добре. Маурієлло? Досі сидить там, як кам'яний блок. Тепер він підводився. Іде проходом до Ніка. Проходячи повз нього. Обличчя дивно посаджене, ніби - ніби у нього проблеми з диханням.


Хтось йшов проходом позаду Ніка. Повз нього. Обличчя зі шрамом. У туалеті, як і раніше, горить напис «Зайнятий». Маурієлло стояв біля одного з дверей з чорною сумкою, дуже схожою на сумку Місячного Гуна. Дивно. Потім Маурієлло щось натягував через голову. Для Кріссаке це було щось на зразок морди - Нік вилаявся і затамував подих. Обличчя зі шрамом? Макх'ю?


Обличчя зі шрамом зупинилося в проході поряд з МакХ'ю. Обидва вони раптово перетворилися на щось на кшталт монстрів із космосу. Вирячені очі та морди. Протигази.


Нік незграбно підвівся з сидіння і сунув руку Вільгельміне в куртку.


Обличчя зі шрамом і МакХ'ю в жахливій масці пішли проходом від нього. Він бачив, як щось звисало і виблискувало в їхніх руках. Петлі із дроту. Гарроти.


У його запаморочливому мозку поралися з цією думкою, коли він вискочив у прохід і вхопився за сидіння перед собою для підтримки. Гарроти означали одне. Вбивство. Зупини їх! Ні, треба летіти літаком. Всі сплять. Ні, там була маленька японка, що практично падає в прохід. Великий чоловік в окулярах стоїть, падає як укопаний. Позаду пролунав дивний приглушений голос, що говорив щось на зразок: «Добре, хлопці. Ніхто не рухається. Я вас прикрив». Нік зробив ще один крок і зупинився. Він побачив, як капітанське світло блимає для стюардеси. І він побачив, як двоє чоловіків у масках з гарротами відчиняють двері до кабіни екіпажу. Його ноги приросли до килима між рядами сплячих пасажирів. Час завмер.


* * *


Капітан Тормі відчув двері, що відкриваються, і відчув, як його рука зісковзнула з автопілота. Слава Богу, йому вдалося встановити його, перш ніж він повністю вимкнувся; киснева трубка трохи допомогла.


«Заради бога», - хрипко сказав він. "Що відбувається? Тут задушливо, як у тюремній камері. Що за справи?"


Він почув два різкі, нудотні удари і побачив, як його другий пілот зробив повільний напівкомір, а потім відкинув назад голову з хрипким криком. Торми незграбно повернувся. Його зніяковілі очі впіймали кошмарну сцену. Другий пілот Джек смикав щось навколо горла. Радист і бортінженер лежали, розтягнувшись, як солом'яні чоловічки, з вибитою начинкою. Дві неймовірні постаті в масках жаху, одна з яких безжально затягує дріт навколо шиї Джека, а друга простягає до нього брудні жовті руки та блискучий шнур… Капітан Тормі дико хитнувся.


Останнє, що він побачив, – це жахливий крупний план двох величезних окулярів та слонового хобота. Він думав, що сказав щось про Боже, про всіх людей, але єдиний звук, який вирвався з його горла, був блювотним хрипом, який закінчився дуже раптово. Його руки і ноги нестримно бігали крізь червоний туман, який огортав його. Одна нога сильно вдарилася щось, але капітан Тормі не знав цього. Червоний туман перетворився на чорний.


Гігантський літак здригнувся і впав.


Під маскою Макх'ю видав свистячий вигук. Він проштовхнувся повз Гуна і відкинув тіло Тормі убік. Він потягнувся до пульта керування. Літак дуже швидко втрачав висоту.


* * *


Нік відчайдушно чинив опір. Тільки пройти кілька кроків, щоб дотягтися до Вільгельміни, відкрити двері каюти і зупинити вбивство, яке, як він знав, відбувалося всередині. Отруєне повітря, яке він втягнув, позначалося на ньому. Але якби він міг просто... Він не знав, не міг зрозуміти, що він міг просто зробити. О так. Вільгельміна. Він міг затримати подих ще на кілька хвилин; Навчання йоги. Але йога не могла допомогти йому відчути запах газу без запаху; не міг тримати голову ясною, коли він уже вдихнув її. Лише одна хвилина з Вільгельміною. Один швидкий постріл приведе до Маурієлло… Нік похитнувся і подивився через плече. Маурієлло нерухомо стояв у кормі літака, стискаючи в руках кулемет 45-го калібру так міцно, наче він там ріс. Один потік пострілів з цієї штуки, і півдюжини людей можуть загинути, вікна будуть вибиті, тиск впаде, і очманіла куля може вразити Бог знає, в яку життєво важливу частину літака. Як би там не було, Маурієлло не був у кабіні екіпажу з гарротою.


Літній палубі. Досягти мети. Але його м'язи збунтувалися. Його розум підказував йому, що вони все ще летять і що він повинен залишатися з ними, незважаючи ні на що. Літак трохи здригнувся, відкинувши його на пару футів уперед. Приглушений голос Маурієлло кричав із проходу: «Гей, ти! Сиди, або я тобі голову відірву».


Величезний літак здригнувся і впав. Його рух був таким різким, різким, що Ніка важко шпурнув на підлогу. Його дихання виривалося з його тіла. Його легені затягли ковток отруєного повітря. Він перекотився один раз, відчуваючи відчуття величезної ваги, коли літак різко впав, а потім продовжував падати, падати, опускатися і опускатися, доки не побачив і не почув більше.


* * *


МакХ'ю під маскою спітнів. Сукін син, він не відповів. Пекло і прокляття капітану, Goonhead, страшенно багато. Мавпа капітан, що штовхає автопілот. Радемейєр за те, що він зробив і помер практично на його руках. Бос розірве його на частини - якщо він колись направить цей ящик туди, куди вона мала йти.


Людина, повне ім'я якої було Сі Мун Гун, безпристрасно спостерігала через свої важкі окуляри. Потім, відвернувшись від


МакХ'ю, він витяг ножа з піхов, прив'язаних до його куртки. Так безпристрасно, ніби він нарізав собі шматок сиру, він устромив ножа збоку в шию радиста. Так само безпристрасно він вийняв закривавлений клинок і вміло встромив його в інженера, що знаходився непритомний. Потім він акуратно протер лезо об льотну куртку людини, перш ніж засунути його назад у піхви, і підняв два блекджеки, які він і МакХ'ю впустили, коли їм знадобилося по дві руки, щоб тримати гарроти.


Літак круто нахилився під керівництвом МакХ'ю і розпочав витончений розворот.


Обличчя зі шрамом Мун Гун відчинив двері кабіни екіпажу і подивився на сплячих пасажирів. Цього разу він мав довгоствольний автомат.


У кабіні четверо чоловіків повільно замерзли від смерті, і вбивця за штурвалом направив вкрадений літак на північно-північний схід, у пункт призначення, який не мав нічого спільного з Тадж-Махалом.


Особливий сюрприз номер два


Були голоси. Крики змішувалися з брязкітливими звуками. Плескають двері. Пульсація двигунів.


Але не всередині літака.


Нік ворухнувся. Його голова була свинцевою, а рот - крупнозернистим наждачним папером. Він не міг зрозуміти, чому він лежить на підлозі або чому його поле зору має бути заповнене ногами.


Потім почув голос МакХ'ю, низький, але сильний.


«Ніхто не сказав мені, що у старого дурня слабке серце. Все було б добре, якби не цей хлопець, чорт його знає, звідки він. Але Джанді нас прикрив. Ніхто не підозрював…»


«Цього буде достатньо, МакХ'ю. Збережіть свої вибачення перед Бронсоном. А тепер повертайтеся на свої місця, всі троє, поки ця худоба не перестала хропіти». Голос був музичний, але приглушений, загрозливий.


Нік розплющив очі на частку дюйма, нарешті, усвідомивши, що всі вібрації та відчуття занурення припинилися і що потік помірно прохолодного свіжого повітря пестив його обличчя. Він міг бачити МакХ'ю з протигазом у руці, що стоїть за дверима кабіни перед невисокою людиною з широким плоским обличчям у тьмяній формі червоного китайського офіцера. Позаду них стояв Обличчя зі шрамом. Очі офіцера ковзнули по сплячих пасажирах. МакХ'ю знизав плечима і пішов проходом. Обличчя зі шрамом пішло за ним, засовуючи автомат під куртку. Нік заплющив очі.


"Маурієлло, ти осел!" - люто прошепотів МакХ'ю. "Прибери цю штуку і сядь".


"Може, мені це знадобиться за хвилину", - прогарчав Маурієлло.


"Можливо, тобі потрібен удар у живіт", - прошипів МакХ'ю.


Маурієлло щось буркнув і пішов проходом.


У літаку запанувала тиша. Зовні були якісь великі машини, мотори працювали плавно, наче чекали. Нік ризикнув ще раз подивитись. Ще ніхто не ворушився. Внутрішнє світло було тьмяним. Але зовні потужний промінь прожектора пронісся чорнильно-чорним небом.


На борт піднялися два китайські армійські медики. Червоний офіцер пробурмотів команду, і вони рушили по проходу, нахиляючись над сидіннями і бурмотячи один одному. Нік спіймав спалах голки. На мить його кров похолола. «Добити нас одного за іншим, якщо їхній газ не зробить своєї роботи», - подумав він з уколом безсилої люті. А потім зрозумів, що вони намагалися врятувати пасажирів. Медики працювали флегматично. Їхній офіцер дивився і чекав.


Нарешті хтось заворушився. Чоловік застогнав і почав бурмотити: Хто-що-де я? Завіса на камбузі розсунулася, і з неї вийшов скарбник, схожий на людину, яка виходить з одного кошмару і падає в іншу. Марк Гербер позіхнув. Маленька японка скрикнула, коли голка вжалила її руку. Йому час було зробити хід.


Він змусив себе повільно перевернутись. Потім він ледве підвівся на ноги.


"Що трапилося?" - несамовито спитав він. "Де ми? Що тут відбувається?" Ніхто не відповів.


Він спробував зайняти своє місце і впав на нього, відчуваючи легку нудоту.


Медики пройшли повз нього побіжним поглядом.


Він побачив, що МакХ'ю демонструє чудову виставу, прокидаючись, потягуючись і схоплюючись на ноги.


Джулі розвернулася, як кішка, і озирнулася з легким подивом.


"Що, чорт забирай, тут відбувається?" Низький чоловічий голос, вільний від страху, але наїжачився люттю, прокотився по проходу. Старий Піт Браун з білим волоссям і суворим обличчям. Гарна людина, щоб бути поряд.


«Пані та панове, - прогримів голос червоного китайського офіцера. «Вибачте, якщо я не представлюся на ім'я. Насамперед дозвольте мені попросити вас не турбуватися. Як ви можете бачити за моєю формою, я є офіцером армії Китайської Народної Республіки». Пролунав лепет голосів. Ні, немає потреби нікого боятися.


Ви будете моїми почесними гостями. Через обставини, які нам ще не зовсім зрозумілі, ваш літак відхилився від курсу на багато миль. Потім виникла якась проблема у системі вентиляції – наскільки нам відомо, це могло бути причиною помилки навігації. У будь-якому випадку ми в нашому базовому таборі перехопили аварійний радіосигнал і направили ваш літак на нашу базу. До нашого великого полегшення - адже ми лише люди і навіть близько не такі погані, як нас зображають, - ваш пілот здійснив вимушену посадку з великим успіхом. Через деякі причини пари в системі вентиляції в кабіні екіпажу були менш небезпечними. Отже, ми вже евакуювали ваших офіцерів, і тепер вони одужують у моїх особистих покоях».


Евакуйовано! - з гіркотою подумав Нік. Марк Гербер прибув до призначення. Так само, як і Нік.


"Тепер я повинен пояснити тобі одну річ", - продовжував голосний голос. «Я вважаю, що немає жодного уряду у світі, який би заохочував, скажімо так, незнайомців відвідувати його військові табори. На щастя, ми можемо запропонувати вам спальні приміщення, хоч би скільки часу знадобилося для ремонту цього літака. Але, оскільки це військовий табір, ви будете обмежені у своїх покоях до моменту вашого від'їзду. Ми спробуємо зробити вас максимально комфортними. Не турбуйтеся, якщо ви побачите охоронців, які стоять поза вашими приміщеннями. Це нормальна процедура. І, природно, ми маємо бути особливо обережними, коли до нас приїжджають гості з інших країн». Він щиро посміхнувся своїм слухачам. Нік побачив, як Гербер нервово крутиться.


Комендант продовжив. «Оскільки вже досить пізно, я попрошу вас упокоритися з незручностями, пов'язаними з відсутністю валіз. Ми їх розвантажимо, і ви отримаєте їх разом із сніданком. Будь ласка, візьміть із собою льотні сумки та пальта. Три транспортні машини чекають. Дякую вам за терпіння і вітаю вас”. Він люб'язно нахилив голову та посміхнувся.


"Але де ми?" Голос місіс Аделаїда Ван Хассель вибагливо пролунав.


Комендант запитливо глянув на неї. «Ах, моя люба леді, мені не дозволено вам говорити. Я можу тільки сказати, що ви десь у тому, що ви називаєте Червоним Китаєм». Він уклонився і відвернувся.


Раптом виникла суєта, збуджена бесіда і потяг до сумок із ночівлею. Нік взяв свої дві маленькі сумки з порожнього сидіння поруч із ним і відкрив футляр для камери. Вільгельміна прослизнула в нове укриття під міцною заслінкою. Нік помістив її на місце і використав секретну пастку на випадок обшуку. Якби вони це зробили, це швидше зруйнувало б ілюзію гостинності, але якби вони цього не зробили, вони були б дурні. Він сунув тепер порожній футляр із однією камерою в кишеню сидіння перед ним.


Чотири озброєні китайські офіцери сіли на борт і почали керувати пасажирським рухом з бездоганною точністю. Нік приєднався до Марка та Олени. Олена виглядала наляканою, а Марк вочевидь хвилювався. Але він, схоже, більше турбувався за душевний стан Олени, ніж про свій власний. Джулі приєдналася до них трьома, широко розкривши очі від інтересу, але зовсім не стурбована.


«Вітаю вас, друзі-авантюристи», - весело сказала вона. «Як ви думаєте, нас викрали?»


Олена зблідла. «Досить добре, – подумав Нік. Ти справжня актриса, дитинко. "Не говори таких речей", - видихнула вона. "Як ми могли бути?"


«Досить легко, – м'яко сказала Джулі, – поки ми спали. Тим не менш, немає сенсу поширювати неприємні чутки, що викликають паніку. Цей комендант здається милим, навіть якщо він червоний.


Але погляд, яким вона обмінялася з Ніком через кілька секунд, цілком ясно дав зрозуміти, що вона мала досить чітке уявлення про те, що мало статися.


Один із молодших офіцерів зайняв місце коменданта біля входу в кабіну екіпажу, надавши своєму начальнику можливість підкрадатися до проходу та уважно вивчати своїх підопічних. Його очі обшукували кожну досить привабливу жінку і блукали, як пальці, по грудях, стегнах та ногах. Потім незворушно посміхнувся і спустився сходами на аеродром.


Скарбник невпевнено озирнувся. Коли він побачив солдата біля дверей кабіни екіпажу, він, здавалося, зрозумів, що його завдання – організувати організовану висадку. Він і стюардеси врятували першого пасажира.


Почали завантаження три транспортні засоби.


Аеродром був величезний. По його краях миготіли вогні, і промінь прожектора промайнув небом, у якому яскраві зірки здавались дуже близькими. Повітря було помітно прохолодніше, ніж нічне повітря Індії. У темряві за світлом здіймалися величезні чорні постаті. Гори. Виходить, вони були в долині. Ні, швидше за плато; повітря було надто свіжим і прохолодним для низинної долини. Рослинність теж здавалася дуже рідкісною. Тепер де…?


Нік заліз у вантажівку позаду Марка


і запитав, коли що-небудь зробити з конфіскацією камер. Звичайно, Комендант не збирався дозволяти своїй невеликій групі туристів знімати з вікон своїх казарм.


Вантажівки плавно їхали по злітно-посадковій смузі, а потім наїжджали на грубішу дорогу не більше кількох хвилин. Потім вони зупинилися перед непереборною перешкодою - величезним низовинним пагорбом, який, проте, був надто високим і крутим для вантажівки.


Потім темна поверхня пагорба відкрилася, і в ніч ринув світло.


Вантажівки попрямували в отвір, за ними пішли джипи з солдатами та штабна машина коменданта.


Вантажівка Ніка наповнилася криками подиву. Люди юрмилися до вікон, коли кавалькада зупинилася.


М'які вуличні ліхтарі висвітлювали маленьке поселення з будиночками та довгими низькими металевими будиночками. Вузькі доріжки, що ведуть від дому до будинку, росли листяними рослинами. У далекому кінці села стояли два будинки, які були більш хитромудрими, ніж інші, але все ж таки не такими великими, як казармові будівлі, що займали більшу частину поселення. Там, де мало бути небо, була кам'яна раковина. А там, де тротуарами могли гуляти копи, були добре озброєні китайські солдати.


Три вантажівки здивованих людей вивалилися в освітлену нічним світлом ніч і тинялися навкруги, видаючи короткі вигуки та вдихаючи глибокі, несподівані ковтки прохолодного, чистого повітря.


Схил пагорба тихо зачинився за ними.


Голос коменданта заглушив шепіт. Дев'яносто або близько напружених осіб повернулися, щоб прислухатися.


«Дами! Джентльмени! Якщо ви всі люб'язно розділитеся на групи, як я прошу, мої охоронці проведуть вас до ваших покоїв. Подружні пари ліворуч від мене. Так, будь ласка, всі подружні пари - і ніяких зрад, якщо ви будете так люб'язні! Плоске обличчя посміхнулося. «Самотні пані праворуч. Ідіть, пані. Вам нічого боятися».


Олена кинула благаючий погляд на Марка.


"А тепер іди", - тихо сказав він. «Боюсь, ми не можемо сперечатися».


Джулі та Нік обмінялися швидкими багатозначними поглядами.


"Давай, мила", - сказала Джулі, взявши Олену за руку. «Ми подбаємо один про одного».


Комендант засяяв. "Дякую", - добродушно сказав він. «Пари будуть такі будинки, які є в наявності; у самотніх жінок і джентльменів будуть окремі бараки. Інші житла тут повністю зайняті моїми офіцерами та солдатами». Було щось у тому, як він це сказав, що не сподобалося Ніку. Проте йому нічого не подобалося ні в коменданті, ні в цьому підземному притулку. Не дивно, що вони не спромоглися конфіскувати камери. Коли ти замкнений у горі, ти не робиш багато знімків.


Потім він почув пронизливий зойк жіночого обурення. Місіс Аделаїда Ван Хассель безуспішно лаяла охоронця біля бараку для самотніх жінок. Чоловік із невиразним обличчям проігнорував її обурення та вміло провів пальцями по її тілу. Вона відсунула сумочку і вдарила його в обличчя. "Ти... ти істота!" - вигукнула вона, коли він ударився об його щоку. Він без особливих зусиль узяв його в неї та перебирав.


"Ах! Жінки!" Голос коменданта пролунав по мініатюрному селі. «Вибачте. Стандартні процедури. Нічого особистого". Він зневажливо посміхнувся під одним із вуличних ліхтарів, встановлених на сцені. «Джентльмени також, звичайно. Все, що буде знайдено, буде повернено, коли ви поїдете. Я маю попросити вас прийняти мої вибачення».


Коли група Ніка досягла свого барака, всі чоловіки зазнали однакового звернення. І що ближче він намагався триматися за Марка, то складніше ставало. Спочатку між ними опинився Обличчя зі шрамом. Потім Макх'ю відвів Марка убік, поставивши питання пошепки, а охоронець підштовхнув Ніка. Потім другий солдат зупинив Марка і МакХ'ю, а перший пішов за Ніком і сивовласим Пітером Брауном. Коли він озирнувся через плече, то побачив, що Марк був у хвості групи, що йшла до барака між МакХ'ю та охоронцем. Сторожовий пес Ніка штовхнув його знову, не надто м'яко.


«Я не думаю, що ці виродки такі доброзичливі, як здається», - прогарчав Піт Браун крізь зуби.


Нік промимрив, погоджуючись, і швидко подумав. Якщо він зараз спробує що-небудь, навіть покликати Марка, то нічого не доб'ється, як привернути до себе увагу. І Марк, хоч нібито його вели до барака, повільно, але вірно відокремлювався від групи. Він мав би навіть менше шансів, ніж в інших, втекти. Те саме сталося б з Картером, якби він наполягав на тому, щоб залишитися з Марком.


"Стій!" Охоронець біля дверей барака відпустив старого, який дивився на ноги, і схопив Ніка за футляр для фотоапарата. Він оглянув один, а потім інший.


Ткнув у люксметр. Покопався у рулонах плівки. Відсунув корпуси фільтрів. Намацує нижню та бічні частини корпусу. Закрив його і засунув назад Ніку.


"Саквояж", - наказав він. Нік дав йому це. Той самий результат.


Потім короткі руки облетіли його тіло. "Ха. Що це?" З кишені Ніка охоронець вийняв маленькі круглі металеві кульки, які називалися відповідно Пепіта і П'єр.


Нік глянув на них без особливих інтересів. «Фішки для гри під назвою «М'ячі», – сказав він. "Амеліканська гра".


"Тьху!" Охоронець сунув їх назад у кишеню Ніка та помахав йому рукою. «Далі! Халлі, ти».


Піт Браун вилаявся і вирушив на обшук.


Хьюго в сейфі в піхвах, схожих на олівець; корпус камери цілий; "Кулі" все ще з ним, всі вони; брелок-ліхтарик непомітний; і маленький передавач, можливо, все ще пищить у літаку. Настрій Ніка трохи піднявся. Все могло бути й гірше.


Кімнати всередині були трохи більш ніж чотиримісні камери, але вони були досить зручними, а двері мали звичайні замки. Камер було шістнадцять. Очевидно, пасажири мали бути їх єдиними пасажирами.


Маурієлло шкутильгав усередину і розташувався в кімнаті поруч із вхідними дверима. Нік спостерігав, як пошуки продовжуються. Обличчя зі шрамом і МакХ'ю дуже швидко обробили і помахали рукою. - обурено пробурмотів Хуберт Хансінгер. Двері зачинилися за ним. Охоронці всередину не заходили. Марк Гербер також.


«Слухай, друже», - тихо пробурчав Піт Браун у вухо Ніку. «Що сказати, у нас один осередок? Я не хочу зв'язуватися з такою мерзенною сукою, як Хьюбі».


«Ти маєш рацію, - сказав Нік і серйозно. "Гаразд."


Дядько Х'юберт все ще бурмотів. "Обурливо!" він шипів. «Я хотів би дізнатися більше про цих пілотів, ось що я хотів би знати. Вони продали нас вниз річкою! Їм заплатили за це, можете бути певні. Ми будемо заручниками, ось побачите. Це найфантастичніша, найнестерпніша ситуація…»


"Але я думав, ти все це спланував для нас", - сказав Нік з легким подивом.


Хансингер дивився на нього. Його очі розплющилися.


«Я… планував… це? Я…?»


«Звичайно, дядько Хубе. Хіба ти не пам'ятаєш, що обіцяв? "Завжди особливі сюрпризи в турі Hansinger".


Потрібна допомога, чоловік


Десь у надрах землі зупинився ліфт.


Троє чоловіків вийшли і пішли коридором, звук їхніх ніг приглушувався гулом і криком машин.


Комендант попрямував уперед. Марк хитнувся за ним, зі скованими наручниками руками, а обличчя перетворилося на кам'яну маску. Третій чоловік у формі тицьнув його пістолетом.


Вони повернули коридором до важких подвійних дверей і зупинилися. Комендант дістався чогось схожого на глуху стіну і відсунув крихітну панель. Марк обернувся, щоб подивитися, що лежить позаду. Він побачив потрійний ряд кнопкових перемикачів. Короткий вказівний палець коменданта вибрав другий знизу у центральному ряду і сильно натиснув. Потім він посунув маленьку панель на місце. Стіна виглядала такою ж порожньою, як завжди. Марк виміряв очима. Комендантське зростання близько п'яти-п'яти; панель приблизно за шість футів над підлогою і за три фути від дверей.


Двері відчинилися всередину з майже нечутним свистом. І знову замкнувся за трійкою.


Вони опинилися в іншому коридорі з глухим муром з одного боку і декількома широко розставленими відкритими дверима з іншого. То були кімнати, які Марк дізнався. Був банк комп'ютерів; тут блискуча лабораторія, що наїжачилося обладнанням; там невелика майстерня, де одягнені в біле люди з жовтими обличчями поркалися над хитромудрими візерунками зі скляних труб; тепер зачинені двері; потім ще одна блискуча лабораторія; а потім приміщення менше, що поєднує функції офісу, комп'ютерного класу і лабораторії.


Комендант постукав у відчинені двері й увійшов.


Двоє чоловіків звели очі від лабораторного столу. Той, що в інвалідному візку, обернувся і подивився на нього. Інший, стоячи поряд з ним, легко повернувся і глянув на Марка. Він був невисокого зросту, але складний, як прусський бик, а обличчя його виглядало як щось, пришите по недбалості.


«Гер Бронсон. Професор Лаутенбах». Комендант грюкнув підборами. «Ось доктор Гербер зі Сполучених Штатів».


Чоловік в інвалідному візку закинув голову і закричав. "Одна людина! Де інший? Ви обіцяли, що їх буде двоє. Я працював без сторонньої допомоги кілька місяців. Я прошу вас про вчених, ви кажете, що отримаєте їх, вони приходять, а вони нічого не роблять. Чому їх не двоє? Як ви думаєте, чому цей працюватиме, а інші ні? "


"Давай, зараз, Лаутенбах,


– сказав Бронсон. - Ви знаєте, що Леманн співпрацює. І тепер у нас є чудовий спосіб змусити інших допомогти. Я впевнений, що доктор Гербер покаже Дитцу та Шойєру помилковість їхнього шляху».


"Тобі краще пояснити, що тут відбувається", - холодно сказав Марк.


"О, я зроблю це", - м'яко сказав Бронсон. «Але ви з самого початку зрозумієте, що будь-яка зарозумілість з вашого боку призведе до дуже неприємних переживань… для когось».


"Ах, Готт!" - сказав Лаутенбах, пробігаючи пальцями сталевою вовною. «Гербере, ви тут, щоби розробити зброю. Те, що має Захід, те, що має Росія, яке ми, німці, так близько підійшли до вдосконалення в цьому останньому фіаско. Тепер із Німеччиною покінчено. Капут. де вони можуть бути корисними. Сам по собі в мене є зброя настільки, що ми можемо стерти з лиця землі половину світу. Але раптово виникають проблеми. Контроль ви розумієте. Може, ми знищимо не ту половину світу! Ха! Можливо, ми самі й більше нічого! Він схопився за ручки свого стільця і видав дикий регіт. «Сила звіра - ми в його владі!»


"Лаутенбах ..." - повільно промовив Марк, і по його шиї пробіг холодок від жаху. «Я думав, ти мертвий. Я думав, коли Берлін упав…»


"Це те, що всі вони кажуть!" - заверещав Лаутенбах. «Я був у лікарні – ці британські свині, рейд – коли я виповз із цієї пекельної дірки, куди було йти? До росіян? Ха! В Америку! Пфуї. Я знав, куди йти. А потім, роки по тому - роки, років по тому…"


"Цього достатньо, Лаутенбах". Тонкий голос Бронсона впав. «Доктор Гербер тут не для того, щоб слухати історію вашого життя. Розкажіть йому, що ми хочемо».


Лаутенбах почав з роботи, яку він зробив до теперішнього часу, описуючи випробування та помилки, успіхи та невдачі; і він продовжував, тепер уже з жалем, докладно описувати несправності і те, що, як він знав, міг з ними зробити хтось із підвищеним рівнем підготовки Гербера та великим досвідом роботи з атомною зброєю.


"Ми близькі", - сказав Лаутенбах. «Але я не маю доступу, розумієте? Деякі речі я не можу дізнатися про себе. В інших, у вас, були можливості. У нас є машини, апаратура, організація, все, що нам потрібно, щоб захопити світ!»


Марк болісно видихнув. "Ти божевільний!" - Видихнув він. Ти такий божевільний, ти не уявляєш, наскільки ти помиляєшся. Ти будуєш ракету? З такими планами, Лаутенбах, тобі пощастить, якщо ти потрапиш до психлікарні. Я не зміг тобі допомогти навіть якби я хотів. "


Клапче обличчя Бронсона злегка тремтіло з боку в бік. «Ні, ні, Лаутенбах. Дозвольте мені відповісти. Доктор Гербер, з нами працює Отто Леман. Ми точно знаємо, що ми маємо і що нам потрібно. І ви нам допоможете».


Марк безпорадно похитав головою. Він знав, наскільки вони близькі до успіху; Лаутенбах справді був дуже близьким.


«Я не тобі допомагатиму», - категорично сказав він.


Бронсон дивно посміхнувся і підняв руки в дивному благаючому жесті. Марк уперше побачив, що на чоловікові були рукавички тілесного кольору.


"А тепер, Гербер", - сказав він своїм високим голосом. «Ви б не хотіли, щоб ми нікому завдали шкоди, чи не так? У цьому літаку з вами було… покажіть… близько дев'яноста людей. Бабусі, дідусі, кілька молодих людей, самотні дівчата». Голос був пронизливий, як збуджений комар. «А хіба немає жодної панночки, яку ви особливо любите? Як би ви хотіли, щоб із нею трапилося щось жахливе?»


Марк глянув на нього. «Я вб'ю себе, – подумав він.


Бронсон, здавалося, прочитав цю думку. Він поклав важку, не зовсім людську руку на плече Гербера у страшній пародії на дружелюбність.


«Не намагайся покинути нас, Гербер. Ми хочемо, щоб ти був здоровим та бадьорим. Якщо ти, наприклад, помреш, ну… тоді нам не буде жодної користі від інших, чи не так? Ти справді це бачиш, чи не так? "


«Я не тобі допомагатиму», - сказав Марк беззвучно.


"Справді, ви допоможете", - м'яко сказав Бронсон. «Нічний сон, невелика медитація про дев'яносто невинних душ і одну дуже милу даму, і ми поговоримо вранці. Дякую, коменданте. Будь ласка, простежте, щоб він приєднався до своїх колег».


Комендант усміхнувся. «Можливо, мені слід заспокоїти його думки про жінку. Можливо, їй буде зручніше у моїх особистих покоях. Отримувати мою особисту увагу».


"Що ти маєш на увазі?" - Запитав Марк.


«Ви дізнаєтесь, лікарю. І пам'ятайте, що менше ви готові до співпраці, тим більше у вас причин для занепокоєння».


"Забирайся звідси!" Раптом Лаутенбах заревів. "У мене є робота. Коли ви повернете його, переконайтеся, що він також готовий до роботи. Він різко розвернувся і схилив люту голову над лабораторним столом. Бронсон усміхнувся. «Я думаю, що зараз ми досягнемо прогресу», - пробурмотів він.


Чиясь рука відпустила невелику групу коменданта.


Вони пішли назад тим самим шляхом, що й прийшли, доки не досягли головного проходу. Потім вони розійшлися, пройшли ліфт і натомість піднялися сходами. Коли вони вийшли на майданчик, комендант наказав охоронцеві Марка. Солдат витяг з-під туніки пов'язку і зав'язав її навколо Марка. Потім вони піднялися ще на кілька сходинок, повернули, знову піднялися та зупинилися. Марк відчув укол у поперек і покотився вперед. Щось грюкнуло за його спиною.


"Що тепер?" - втомлено сказав чоловічий голос. А потім хтось ахнув. Закуті в кайданки пальці Марка схопили пов'язку на очах. Це сталося з чиєюсь допомогою. Світло осяяло його обличчя, таке яскраве на мить, що двоє інших чоловіків були не більше ніж силуети.


«О, Боже, – сказав один із них. «Це Гербер, як вони обіцяли. Але де Ернст?


Марк кліпнув і сфокусував увагу на двох літніх чоловіках, які виглядали невиразно знайомими. Але їхні обличчя були змучені та вкриті синцями, і обидва виглядали змученими до крайності.


"Ернст?" - невиразно сказав Марк. "Ернст хто?" Потім його охопив спогад. «Ви маєте на увазі Радемейєра? Він мав серцевий напад у Делі. Нам довелося виїхати без нього».


«Щасливчик Ернст», - з гіркотою сказав один із старих. «Особливо, якщо він мертвий і поза цим».


"Але хто ти?" — спитав Марк. "Хто з вас Леман?"


"Леман!" - гаркнув нижчий чоловік. «Жоден із нас. Свиня Леман має набагато більш здорові приміщення. Він – «співпрацює».


Марк втомлено хитнувся, думаючи про тугу і страх про Олену. "Так, але ви двоє, хто ви?"


«Сідайте, Гербер. Я Конрад Шойєр. Це Рудольф Діц».


* * *


Піт Браун дивився на гнучку, чудово мускулисту постать, що лежала на підлозі. Поки він дивився, живіт зустрівся з хребтом і утворив живу печеру. Нік відкотився назад і розслабився.


"Людина! Тепер я все бачив!" - вигукнув Піт. «Як ти це робиш, друже? І навіщо?"


Нік з усмішкою скочив на ноги. "Я роблю це, щоб розслабитися", - сказав він. «Допомагає мені думати. І я думаю про те, як вибратися звідси». Він також думав про те, що він знав про Піта Брауна: Стівідор перетворився на інженера і перетворився на будівельного підрядника; груба, жорстка, саморобна людина, яка пройшла свій шлях у цьому світі і багато чого побачила в цьому процесі. Він був приблизно таким самим американцем, як бейсбольна біта, і все ще майже таким же твердим. Нік застебнув сорочку і вирішив довіритися старому Піту.


Піт оцінювально подивився на нього. «Я не знаю, як ти думаєш, ми можемо вибратися звідси, друже, але я готовий спробувати все».


Нік кивнув. «Давай погасимо світло. Подивися у вікно і скажи мені, що ти бачиш».


«Зовні немає охоронців», - сказав Піт за мить. Двоє з них, озброєні до зубів, там, де ми увійшли. Двоє… хм, ні… чотири патрулюють. Окремо. Світло зовні трохи тьмяніше, ніж було. Вікно надто маленьке, щоб із нього вийти. Вантажівки досі припарковані там, де ми поїхали. їх. От і все. "


«Ви помітили, на що дивляться вікна у задній частині будинку? Порожній камінь. Відстань між ним і цим будинком становить близько півтора фути. І є можливість, що у вузькому просторі немає охоронців. Тому що там немає "Це не чорний хід".


Очі Піта звузилися. «Вірно. Але що хорошого в цьому, якщо ми не зможемо вибратися звідси?


"Я думаю, що зможу", - сказав Нік. «Слухай, Піте. Мені треба вибратися звідси і озирнутися. Ти помітив, що Марка Гербера немає з нами? Його кудись забрали. І якщо ти цього не знав, він один із найкращих американських фахівців у галузі ядерної фізики - хлопець, який відчайдушно потрібен китайським червоним. Ми маємо вирвати його, де б він не знаходився, та піти звідси».


Піт сів на одне з чотирьох вузьких армійських ліжок і витріщився на нього. «Це складне завдання, синку. Ось чому вони привели нас сюди. Не як заручники. Тільки для одного хлопця, так?


"О, я думаю, вони використовують нас для викупу, якщо зможуть", - сказав Нік. «І для будь-якої кількості інших речей. Що нам потрібно зробити, то це організувати себе…»


«Господи, я все влаштую», - сказав Піт і схопився з ліжка. «Ми зберемо цей гурт разом і зробимо з них бійців. Знаєш, що в мене досі при мені? Ніж, якого не знайшли ці виродки, і витончений маленький набір кісточок пальців. Між усіма нами ... »


"Це ідея, Піт", - схвально сказав Нік. «Тільки не багато хто з нас. Ви справді не думаєте, що пілот продав нас вниз по річці, чи не так? Чи ви на кілька годин збилися з курсу через несправність вентиляції? Е-е. Цей літак було викрадено. І я бачив це станеться. Або початок, принаймні. Потім я вимкнувся. Напевно, лише кілька


через кілька секунд після того, як ви це зробили - я бачив, як ви тяглися до ковдри, коли Маурієлло був поза туалетом”.


«Маурієлло! Той, хто поводиться так, ніби бачив надто багато американських фільмів про гангстерів? Звісно, я бачив його там. Скажіть! Ну, хіба цей китаєць...»


«Залиш це, – благав Нік. «Якщо ви не хочете запросити його сюди і запитати в нього самого. Так, їх було троє. Китаєць, Маурієлло та МакХью. І вони прямо в цьому бараку, мабуть, просто чекають, поки хтось спробує втекти.


Брови Піта піднялися. Філ. Приятель. Розкажи мені, що бачив. І що, чорт забирай, це означає».


Нік розповів йому все, що міг, не видавши себе.


Наприкінці Піт свиснув. «Але тепер нам доведеться позбутися їх, перш ніж ми зможемо щось зробити».


"Вірно", - спокійно сказав Нік. Один чи два, я можу взяти. Три рази може бути трохи складно. Тим більше, що вони знаходяться у різних кімнатах. Ви розумієте, що нам не піде на користь, просто злегка торкнувшись їх і сподіваючись, що вони не турбуватимуть нас знову. Ми маємо вивести їх з ладу назавжди».


"Я розумію це", - тихо сказав Піт. «Послухайте – Коллінз, цей полковник ВПС – він був би гарною людиною для чогось подібного до цього. Він лише через два двері нижче. Це один з нас для кожного з них. Має бути більше; можливо, він зможе залучити когось, кого довіра. Ви думаєте, що ці хлопці ще озброєні? "


Нік кивнув. "Звісно. Як тільки ми виведемо їх з ладу, у нас буде, принаймні, один кулемет, автомат і пара гаррот для наших власних потреб. Ти збираєшся поговорити з Коллінзом, чи я мушу?»


"Я буду. Ми досить добре знали одне одного».


"Добре. Спочатку я візьму Маурієлло; у нього є автомат. Вони не заперечуватимуть, скільки шуму вони видають, але ми робимо. У мене є ножа, і у вас теж. У Коллінза може не бути нічого, так що..."


"Він є", сказав Піт. «Тренування командос. Він розбереться».


«Гаразд, тоді підемо. Обличчя зі шрамом знаходиться в кімнаті праворуч, обличчям уперед. МакХ'ю далеко зліва, теж обличчям уперед. Ви повинні мати можливість будувати свої плани з Коллінз, не попереджаючи нікого з них. Я піду першим, позбався Маурієлло і приєднуйся до тебе».


Нік відчинив незачинені двері камери і визирнув назовні. У вузькому коридорі все ще горіло світло, а деякі двері були відчинені. Із сусідньої кімнати він почув голос Хансінгера. Інша кімната через три двері, здавалося, була своєрідним місцем для зустрічей. МакХ'ю розвалився в дверях, посміхаючись і заглядаючи в динаміки.


Нік вийшов у коридор, засовуючи в губи незапалену цигарку. Хьюго стилет був вкладений у його руку.


Двері Маурієлло були відчинені. Нік пройшов повз нього. Майже всі інші двері були зачинені, і з-за них долинали приглушені голоси. Він зупинився. Світло не горіло, але в коридорі було видно Маурієлло, що сидів, згорбившись, на ліжку і курив цигарку. Нік скрикнув від нетерпіння і порився в кишенях.


"У тебе є світло, макінтош?" він сказав. "Господи, що за ситуація, га?" І він з надією нахилився до камери Маурієлло.


Маурієлло хмикнув і поліз у кишеню куртки.


Х'юго вискочив з піхов, і Нік зробив крок у кімнату Маурієлло. Його рука рвонулася вперед і вдарилася об горло Маурієлло. Х'юго глибоко поринув у бичачу шию, і Маурієлло видав звук, схожий на людину, яку ось-ось вирве. Ліва рука Ніка закрила відкритий рот. Х'юго вийшов і вдарив знову. Маурієлло впав боком на ліжко.


Повз кімнату промайнула тінь: Піт Браун, що прямує до полковника Коллінза.


У ліжку Маурієлло відмовився автомат 45-го калібру; його тіло, кирпатий пістолет і складаний ніж.


Нік сунув автомат під ліжко до особливого розпорядження і сунув пістолет і ніж у свої кишені. Потім він витер Х'юго, закурив сигарету та вийшов у хол.


Обличчя зі шрамом йшов коридором до нього.


А ліворуч від вас, пані та панове, труп


Нік втягнув дим і дивився, як наближається чоловік. Краєм ока він бачив, що МакХ'ю все ще стоїть у дверях. Але тепер, замість заглядати в кімнату, де хтось проводив імпровізовану зустріч, Макх'ю глянув у коридор на Обличчя зі шрамом. І на Ніка.


«Дякую, друже», - сказав Нік кімнаті позаду нього. Його думки мчали. Обличчя зі шрамом збоку від нього, наближаючись до кімнати, де Піт радився з полковником ВПС. І Обличчя зі шрамом, і МакХ'ю бачили кожен його рух. Але Особа зі шрамом може на мить відволіктися в кімнаті Маурієлло.


"Може, вранці щось придумаємо", - сказав він Маурільо


, і пішов коридором до МакХ'ю.


"Привіт, містер", - сказав голос десь позаду нього. «Місяць, так? Скажімо, ми подумали про щось, що хотіли б спитати у вас».


"Ах, то що це?" Обличчя зі шрамом чемно відповів. Його кроки зупинились.


«Старий Піт, сучий син, – подумав Нік із вдячністю. Він пішов далі і зупинився поряд із МакХ'ю.


"Зустріч?" — спитав він, тримаючись однією рукою за одвірок, а другою по-товариському потягнувшись за плечі МакХ'ю. "Я хочу приєднатися". Х'юго дуже тихо клацнув. Рука Ніка висіла у повітрі. "Я повинен попросити вас усіх не кричати і не шуміти". Його рука метнулася вниз і тяжко вдарилася об спину Макх'ю. Він побачив чотири або п'ять пар очей, що дивилися на нього з кімнати. МакХ'ю похитнувся і голосно крякнув. Його обличчя страшенно спотворилося від болю, і він зробив випад на Ніка. "Ти теж, зрадник", - рівно сказав Нік, глибоко встромивши Х'юго в м'яке місце під лівим вухом чоловіка. МакХ'ю впав, здригнувся, застогнав і лежав нерухомо.


«Вибачте, панове, - сказав Нік. «Але він та людина, яка привела нас сюди. І якщо ви всі не захочете померти, нам доведеться співпрацювати, щоб вибратися звідси. Тепер вам доведеться вибачити мене. Залишився ще один». Він обернувся, залишивши за собою шепіт шуму.


Піт висунув свою білу голову з дверей полковника Коллінза. "Зрозумів його!" - тріумфально прошепотів він. "Маурієлло?"


"Готов", - сказав Нік. «І Макх'ю. Настав час провести ще одну нараду. Полковнику? Мені знадобиться додаткова допомога».


* * *


Його тіло дивно витяглося. Плечі, які зазвичай були такими широкими та міцними, були дивно розслабленими та дивно викривленими. Його талія була вузькою гумовою стрічкою. Навіть його грудна клітка, здавалося, стиснулася.


"Боже!" - прошепотів Піт. «Дружище, ти маєш бути в цирку».


Нік просунув свої вузькі стегна в майже такий самий вузький отвір. Він легко приземлився на руки і випростався у просторі між будівлею барака та глухим кам'яним муром. Жодної охорони. Кам'яне небо над головою. Тьмяне світло, що показує далеко праворуч, далеко ліворуч. Якщо він піде ліворуч, він обігне край найдальшого будинку або барака, чим би він не був, і вийде на відкрите місце поряд з охоронними розсувними дверима на схилі гори. Якщо він піде вправо, він зможе зробити майже повне коло позаду будівель.


Правильно було. Він пішов, як спритна тінь.


Вільгельміна, Гюго, П'єр та Пепіта повернулися на свої місця навколо його тіла. Одна з гаррот була в його кишені.


Люди в казармі були озброєні кулеметом, автоматом, курносим пістолетом, кількома запасними патронами, однією гарротою, півдюжиною ножів та набором саморобної зброї. Полковник Коллінз, Піт Браун та молодий чоловік на ім'я Джейкобі організували свою «армію».


Нік прослизнув повз сусідній барак. Він знав, що це не ті, що були обрані комендантом для пасажирів. Зсередини не світило жодне світло. Він прислухався і почув хропіння. Будівля була дуже схожа на ту, в якій знаходилися самотні пасажири-чоловіки; у ньому, мабуть, проживали рядові. Наступна будівля була будинком на дві, можливо чотири сім'ї. Він зазирнув у високе вікно і побачив людину, китаєць, який роздягнувся до шортів і готувався до сну.


Нік обережно рушив далі. Наступні дві будівлі були армійською версією двоквартирних будинків міського типу. Тут будуть розміщені подружні пари. Більшість вогнів досі горіло; деякі задні вікна відчиняються. Він почув жіночий голос, що трепетно говорив: «Так, але вони не стали б нас обшукувати, якби вони були чимось корисні. Кажу вам, вони збираються тримати нас тут. Промивайте нам мізки, катуйте нас, Бог знає що . " Чоловічий голос відповів: "Дорога, нам просто потрібно зберігати спокій. У них немає причин завдавати нам шкоди".


Картер зазирнув усередину і побачив щось схоже на мізерно обставлену вітальню, в якій жили Лі Су, його дружина та пара на ім'я Рібер.


"Шссст!" Нік зашипів у вікно. "Не бійся, це Картерет". Чотири злякані особи повернулися до вікна. "Будь ласка, не створюйте раптових звуків", - прошепотів Нік. "З вами у будинку є охоронці?" Лі Су виглядав наляканим, але зумів похитати головою. "Н-ні", - промимрив він. Рібер підійшов до вікна. "Як, чорт забирай, тобі вдалося вибратися?" - Запитав він відповіді низьким гуркотом.


"Виліз через вікно", - прошепотів Нік. “Послухайте. Я спробую знайти вихід звідси. Я хочу, щоб ви знали, що пілот встиг надіслати радіоповідомлення до того, як ми приземлилися, тому ми не зовсім занедбані». Це була лише напівправда, але це могло допомогти підняти бойовий дух. «Проте ми повинні спробувати допомогти собі. Має бути вихід звідси. І я збираюся його знайти.


прошу вас наслідувати мій приклад – коли ми будемо готові».


«Послухайте, Картерет, – сказав Рібер. «Немає сенсу робити щось безрозсудне та вбивати себе. Давайте підіграємо…»


«Звичайно, ми підіграємо», – прошепотів Нік. «Поки що ми можемо. Але не обманюй себе - вони не випустять нас звідси, якщо їм не доведеться. Все, що я прошу тебе зробити зараз, - це пояснити іншим там людям, що коли настане час, ми всі повинні бути готові до втечі. Зберіться та виберіть одного з вас як лідера. Зберіть будь-яку зброю, яку зможете. Зберігайте спокій усіх. Розумієте? Рібер повільно кивнув. «Я повинен змусити тебе усвідомити, - прошепотів Нік, - що якщо ми будемо занадто довго грати в сидячих качок, ми станемо мертвими качками. Приходить допомога, і ми збираємося її зустріти. Забарикадуйте всі двері та вікна, поки ви почуй сигнал, коли б він не прийшов, будь готовий до нього, це буду я, і це означатиме, що час діяти».


"Який сигнал?" - спитав Рібер. З якоїсь причини його обличчя та інші, здавалося, світилися надією, що зароджувалась.


"Свисток", - сказав Нік. «Ми йдемо в дику синяву геть там».


«Ця людина зі шрамом», - повільно промовив Лі Су. «Я знаю його з давніх-давен. Сердитий чоловік, вбивця. Хіба він все ще не в нашому середовищі? Він зруйнує будь-які наші плани.


"Він не буде з нами", - сказав Нік. "Він переніс раптовий напад і помер".


Обличчя Лі Су прояснилося, як сонце, що сходить. «Отже, – сказав він. "Є надія. Рібер, давай зустрінемося з рештою».


Чия нога сильно заскреготіла про гравій надто близько.


- Задерніть цю завісу, - наполегливо прошепотів Нік і на весь зріст впав у простір між будинком і кам'яною стіною позаду нього.


Світло потьмяніло через завісу і легким блиском розтеклося по скелі над головою Ніка.


Тяжкі кроки залишили гравій і пішли по доріжці між двома сусідніми будівлями. Якби у їхнього господаря був ліхтарик, Ніку був би кінець. Він прослизнув крізь низькі бур'яни і каміння, що впало, і підніс безмовну молитву.


Кроки сповільнилися. Потім почав знову, повільніше. Промінь ліхтарика висвітлив задню частину будівель.


Нік піднявся навпочіпки, дивлячись на кроки, що наближаються. Він міг зробити тільки дві речі: бігти, і в кращому разі його закричали чи, можливо, застрелили; чекайте, що б не сталося, і зустрінетесь віч-на-віч. Він підготував Х'юго.


Вікно, яке він залишив за кілька хвилин до цього, зі скрипом відчинилося і залило світло. Голос Рібера пролунав: "Гей, солдат!"


Кроки припинилися. Ліхтарик направив униз.


Нетерплячий китайський голос сказав щось на кшталт: «Заткнися, ти».


Нік уже завернув за ріг будівлі, коли відповів охоронець. Він пірнув між двоквартирними будинками та сусіднім будинком і притулився до стіни. Світло замерехтіло в провулку за ним і досліджував кам'яну стіну поблизу. Кроки повернулися у протилежному напрямку та затихли.


На лобі Ніка виступили крапельки поту. Наступний будинок був одним із найбільших, він стояв навпроти скелі. На стіні навпроти нього не було ринв і вікон. Перебратися через дах можна було віддалено, але це означало б чіплятися за скелю і, мабуть, обрушити на нього град каміння. Єдиний тихий шлях повз цей будинок був навколо фасаду.


І китайського солдата посадили біля входу на вузьку доріжку між будівлею, яку Нік щойно покинув, і будинком, чия глуха стіна звернена до нього.


Він чекав, поки чоловік рушить. Минали хвилини, і все тривало півгодини.


Нік знову вивчив голу стіну та скелю за нею. Жодного шансу. Він зачекав ще кілька хвилин, а потім ухвалив рішення. Гаррота вийшла з його кишені.


Охоронець переступав з ноги на ногу, але залишався на місці. Нік підкрався до нього ззаду, як пантера на полюванні. Охоронець тримав у руках ще один із тих бажаних кулеметів.


Охоронець з іншого боку «села» повільно пройшов повз поле зору Ніка. Нік зачекав ще мить, а потім стрибнув, розкинувши руки.


Гаррота пронеслася повітрям і встромилася в горло охоронця одним швидким, задушливим рухом. Нік злісно напружився, коли охоронець з низьким бульканням відскочив і схопився за шию. Кулемет упав. Нік блискавичним рухом звільнив одну руку і впіймав зброю, що впала. Напружені і жилисті м'язи його лівої руки чіплялися за зашморг, поки обидві руки знову не звільнилися для виконання свого головного завдання. Він стиснув щосили.


Тіло стало мертвим вантажем, утримуваним лише дротом. Нік зробив останній смертельний ривок і допоміг тілу впасти.


Він занурив його глибоко у тінь. Потім він зняв з тіла форму і


все, що можна було використовувати як зброю. Уніформа була занадто мала для Ніка, але, можливо, хтось ще міг її використати. Зібравши свої трофеї, він підійшов до вікна Рібера і насвиснув кілька знайомих тактів. Рібер відповів майже одразу.


"Тихо", - прошепотів Нік, перш ніж Рібер встиг щось сказати. "Візьми це. І дякую за допомогу». Він просунув у вікно форму охоронця, автомат і запасний патрон. «Може, Лі зможе вдягнути уніформу».


Він поплентався назад стежкою туди, де вбив охоронця. У селі було тихо, якщо не брати до уваги далеких кроків патрулюючих сторожів.


Нік почекав, поки один з охоронців зробить поворот, і потім безшумно промчав повз фасад першого великого будинку. Він був у темряві, і він захищав його. Так було і з наступним, але на його протилежному боці було тьмяне світло. Він попрямував до світла. Він йшов з вікна, яке було відкрите і майже повністю закрите щільною завісою. Крізь крихітний проміжок між важкими портьєрами він побачив розкішно обставлену спальню, зі смаком обставлену великим ліжком, товстим килимовим покриттям та зручними стільцями. Насправді все виглядало і дорого, і зі смаком, окрім картинок.


Їх було неможливо побачити більше кількох, але зразки були неймовірно непристойними. Кожен був дослідженням сексуальної брутальності; одна жінка, один чоловік, жінка із чоловіком, чоловік із жінками; жінка з жінкою, чоловік з чоловіком... Комбінації здавались настільки повними, про що міг мріяти будь-який учень маркіза де Сада, і було ще більше картинок, прихованих з очей.


У кімнаті нікого не було, і з дому не долинало жодного звуку. На даний момент його цікавило тільки те, які будинки були зайняті, і чи є якийсь спосіб зв'язатися з Джулі.


Він відійшов від неймовірної сцени і попрямував до наступної будівлі. Подібно до будинків навпроти і на відміну від двох будинків, які він щойно пройшов, вони були розташовані трохи попереду схилу гори, щоб він зміг протиснутися за ними.


У тьмяному світлі з внутрішнього коридору першого будинку виднілися сплячі фігури на ліжках у кімнатах, схожих на камери. Більшість вікон було відчинено.


Його знову вразило, як і кілька разів до того, що для такої численної групи бранців чергує дуже мало охоронців. Можливо, їхні викрадачі були впевнені, що ніхто ніколи не зможе пройти через дверний отвір, що ретельно охороняється, на схилі пагорба. І все-таки має бути інший вихід. Будь-який досить обережний щур забезпечить собі хоча б один прихований вихід.


Він перебігав із тилу одного барака на інший. Наступним має бути жіночий квартал. Це було. Здебільшого бійки тривали, і його зустріло тихе белькотіння голосів.


Проходячи повз нього, він заглядав у кожне вікно. Кожна була відкрита, ніби для того, щоб скористатися перевагами підземної системи вентиляції, і кожна була закрита тонкою завісою. Він перевірив імена та особи. Місіс Аделаїда Ван Хассель простягає руку групі сонних старих дів. Міс Крамм, шкільна вчителька, позіхаючи, трохи пощипуючи… ну, як щодо того! - Невелика колба. Місіс Лоуї та її друзі. Бібліотекар із Таскалуса. Міс Пелл, міс Гольдфарб. Місіс Шмідт. Міс Ватзернейм через стан шкіри. Той, у кого бовтається нога, і той, хто має фальшивки. Міс Коллієр, мадам Флігель, немовля Сьюзі Хейг. Ні Олени, ні Джулі.


В останньому вікні у нього мало не трапився напад серця.


Маленький смаглявий личко зустрівся з ним через підвіконня і сказав: «Містер Філе Котлета? Так приємно бачити вас, але без шуму, будь ласка. Обидві подруги їх відвезли».


Нік роззявив рота. Маленька японка посміхнулася йому у відповідь. «Ви мене забули? Ви називаєте мене місіс Ніккі. Для стислості. Ви виходите так само, як інші?


"Інші?" повторив Нік, почуваючи себе втраченим. "Хто ще відсутній?"


«Обидві красиві жінки. Так само, як ми входимо з солдатами, які ведуть одну, цю міс Добі. Потім інша жінка створює багато шуму. Тож вони ведуть обох».


"Послухайте, місіс Ніккі", - почав Нік тихим пошепком і розповів їй все, що міг.


Її очі заблищали. Коли він вийняв револьвер, який узяв у охоронця разом із автоматом, і попросив її дізнатися, чи знає якась з дам, як ним користуватися, він подумав, що вона заспівала.


"О, як легко", - сказала вона радісно. "Я можу використати. Я розповідаю дамам все. Ви свистите, коли хочете, щоб ми були готові? Що таке мелодія?"


Він тихенько свиснув, все ще почуваючи себе так, ніби заблукав не на ту сцену.


"Я отримала", - сказала вона. «Тепер ви знаходите жінок. Я чув, що солдати кажуть, що комендант знайде їм обом гарне застосування».


Зображення з виставки


Він міг уявити, яке застосування комендант знайде для двох вишуканих жінок. Фотографії на стінах цієї розкішної кімнати сказали йому все, що треба було знати.


Комендант міг робити з Оленою все, що хотів. Але не з Юхе, будь ласка.


Нік надав місіс Ніккі її підопічним і розчинився в напівтемряві за казармами. Вікно цієї непристойної кімнати все ще було освітлене. Але тепер від нього виходило не лише світло, а й звуки. Голос Олени, тихо ридаючи.


«Марк, Марку, не слухай їх. О, люба, мені байдуже, що вони зі мною роблять. Я хочу, щоб ти робив… усе, що ти знаєш, вірно. Просто – я не знаю, що вони робитиму з усіма іншими”. Пауза. Нік глянув на щілину між фіранками і побачив Олену спиною до вікна. Він не міг бачити Марка. “О, дорогий, ні!” прошепотіла Олена. Просто тому, що вони мене вдарили, я можу…» Хтось голосно засміявся… Сміх перейшов у голос коменданта.


«Це не дуже переконливо, Олено. Іди сюди, давайте зробимо це достовірнішим».


Нік побачив, як коротка рука простяглася і подряпнула перед її сукні. "Ми починаємо так". Рука сіпнулася вниз і розірвала сукню до талії. Олена ахнула. "Ви могли б дозволити мені спочатку переодягтися на щось менш дороге", - різко сказала вона.


Комендант знову засміявся. «Для тебе буде багато таких, Олено. Дорожче, набагато красивіше». Його руки ковзнули під рвану тканину і спустили сукню на її плечі. «У будь-якому разі, тобі подобається бути роздягненим, чи не так, моя люба Олена?»


Олена видала тихий звук – абсолютного задоволення.


Її сукня спадала до талії. Комендант увійшов у поле зору Ніка і посміхнувся. Його руки обхопили груди Олени; його пальці увійшли до її бюстгальтера.


"Аааа!" - Видихнув він. "Але це відкриється пізніше". Він відпустив бюстгальтер, злегка клацнувши гумкою, і схопив сукню там, де вона звисала з її стегон. Він розлетівся з різким рвучким звуком і впав до її ніг. Олена витончено вийшла з нього, скинувши спочатку одну елегантну туфель, потім іншу. Тоді вона стояла там, на рештках своєї дорогої сукні, у своїх дорогих трусиках і мереживному бюстгальтері, у прозорому нейлоні та крихітному поясі, який був лише сексуально привабливим поясом для панчох.


"Тепер ти", - промуркотіла вона, і її витончені руки ковзнули до передньої частини туніки коменданта. Комендант посміхнувся і дозволив їй розплакатися. "Добре, добре, добре", - пробурмотів він. «Але ви надто ніжні. Нападайте на мене!


Вона напала. Нік чув, як вона важко дихає. Його власні, здавалося, поглинула хвиля огиди. Підглядання томізму був однією з пороків Картера, це частина роботи.


Нік ніяково поерзав. Патрульні ноги непомітно крокували за кілька ярдів від них. Він сів до стіни і дозволив куточку ока підглядати, коли він залишався напоготові для охоронців.


Уважний погляд упіймав яскраву картину майже оголеного коменданта, що розриває залишки тонкої білизни Олени. Олена грайливо рвонулася геть, ударивши чоловіка в груди своїми довгими нігтями.


"А добре!" прогарчав комендант. "Знову. Але нижче!"


Пальці Олени ковзнули його нижньою частиною тіла. Комендант зойкнув, схопив її за руку і потяг за собою на велике ліжко. Відбулася коротка імітація сутички, і коли вона закінчилася, кожен рваний одяг лежав на підлозі. Закохані скотилися разом, видаючи хрумкаючи, ричать звуки, як пара злягаються тварин. Ноги Олени шалено металися. Її гострі зуби вишукували маленькі валики та виступи плоті, і вона кусала щоразу, коли його рука пробивалася між її ніг. Потім ноги мимоволі розсунулися. Комендант переможно крякнув і перетворився на таран.


Нік повернувся. Розмірна хода ніг здавалася ближче. І ще ближче.


Нік відірвався від вікна. Нема де сховатися за будинком; назад у колію за бараком. Він швидко перетнув простір і пірнув у тінь з Хьюго напоготові.


Охоронець, озброєний до зубів, як і його товариші, тихо підійшов до вікна коменданта і крадькома озирнувся. А потім він глянув на щілину між фіранками і завмер, приголомшений.


Нік спостерігав за спостерігачем і ставив питання, що зробив би комендант, якби дізнався, що один з його солдатів, а може й більше, звик розділяти веселощі. Можливо йому подобалося, що за ним спостерігають. Хоча, мабуть, не іноземні контррозвідники.


Нік задумливо глянув на охоронця. Гармати були привабливими. Але ще одне вбивство здавалося непотрібним ризиком, і за нього не можна було заплатити багатьом, крім більшої артилерії. Він із жалем відмовився від цього.


Охоронець зітхнув та відійшов. Комендант не помітив би; він був надто зайнятий розвагами та іграми.


Потім настала тиша. Нік повернувся до вікна. Олена та її коханий лежали, важко дихаючи, в обіймах один одного.


"Тепер приступимо", - м'яко сказав комендант. «Занадто довго без тебе, Олено. А тепер ти показуєш мені деякі любовні хитрощі, яким навчився, га? Вранці ти побачиш Гербера та розіграєш свій маленький номер. Але тепер ми граємось».


Олена сонно заворушилася. "Я втомилася, Йі", - заперечила вона. «Почекайте до завтра».


«Ах, ні. Для мене немає очікування. Тепер Олена». Голос був наполегливим.


Олена зітхнула і покірно ворухнулася. Вони почалися знову.


Цього разу Нік не міг дивитися чи навіть слухати. Техніка номер один-п'ять, яку іноді називають «Спрагла кобила», не була для нього особливо приємним спотворенням. Навіть не як третя особа, до якої іноді був потрібен цей прийом у спальні.


Цього разу Нік шукав шлях повз два будинки, що стояли на схилі гори. Бокове вікно коменданта було плацдармом, але не дуже тактовним для негайного використання. Тепер чому ці два будинки мають бути поставлені впритул до стіни пагорба? Звичайно, не лише для того, щоб заощадити на будівництві четвертої стіни. І те, що вони були напроти входу, здавалося, щось означало; мабуть, вони не закінчувалися тут, а вели прямо на схил пагорба.


Він притулив вухо до стіни на схилі пагорба, де вона становила кут із будинком коменданта. На мить йому здалося, що він чує слабку вібрацію. Він дуже обережно обійшов перед будинком. Тут фіранки були щільно задерті. Він низько опустився і, змія, попрямував до наступного будинку. Все ще було в темряві, і вікна були щільно зачинені.


Він підповз назад до свого посту біля вікна коменданта і низько приліг у тіні, чуючи глухі удари тремтячих тіл по ліжку і легке задоволене бурчання. Потім він почав ставити питання, де були Олена і комендант, коли він вперше зазирнув, щоб побачити непристойні фотографії. Чомусь у нього виникло відчуття, що вони прийшли звідкись ще. І він був упевнений, що вони не їздили селом, як він. Він зазирнув у кожну будівлю і не виявив жодних слідів кают-компанії, кухні, комори або будь-яких інших допоміжних будівель, зазвичай пов'язаних із житловими приміщеннями армії.


Його мислений погляд пригадав гору зовні. Це була не стільки гора, скільки невисокий пагорб, що витягнувся у темряві великим та безформним. Великий. Набагато більше, ніж це півколо, видовбане з його серця. Можливо, не всім серцем. Може, половина чи менше. У такому разі цілком можливо, що ці два будинки справді вели прямо у схожу печеру. І, мабуть, річ, над якою сюди привезли Марка, теж була захована десь усередині пагорба.


Позначка. І невловимий Бронсон. Їх усе ще не було видно. Хтось був у темному будинку.


Зсередини почулися зітхання задоволення. Ліжко з бурчанням замовкло.


Нік дозволив тиші вщухнути. Потім він почув тупіт ніг по підлозі та втомлений шепіт Олени. Він глянув у вікно і побачив, що комендант підвівся і потягнувся. Комендант заговорив. «Так, так, тепер ти спиш. Я залишу тебе до ранку. Ти одягнеш порвані речі, га? О, так, ще дещо. Ти маєш виглядати абсолютно правильно». Він простягнув руку до неї і смикнув її головою вгору за скуйовджене волосся, люто завдавши удару правою рукою. - скрикнула Олена. «Ублюдок! Що ти…"


«Тихіше, моя люба», - застережливо прогарчав комендант і зло вдарив її. "Не забувайте, що з вами повинні поводитися з жорстоко".


«Заради бога, Йі, ти зайшла надто далеко!» - заверещала вона, ударивши його кулаками.


«Ах, мило, мило, моя люба», - схвально пробурмотів він, відводячи її руки убік і закидаючи їй вухо. «Але немає потреби називати мене іменами. Ми маємо свою роботу». Її голова сіпнулася назад від удару його кулака. "Свиня", - прошипіла вона. Його рука ковзнула її губами.


"Я ж сказав вам, жодних імен", - м'яко сказав він. Він узяв одну руку і скрутив її, його пальці вп'ялися в її тіло, і, повертаючись, він ударив її вільною рукою в очі. Вона кричала і шукала його тіло зубами.


Йі різко кинув її на ліжко. Її голова вдарилася об спинку. Вона видала стогін і звалилася на подушки. І потяглася обома руками і люто стиснула її груди. Потім він обернувся і зник з поля зору Ніка. Олена лежала на ліжку із заплющеними очима, її груди судорожно здіймалися. У неї будуть вражаючі синці до ранку.


"Так", - подумав Нік. Потім його задоволення розтануло. Якщо він не зробить щось, щоб запобігти цьому, Марк побачить ці синці і зробить очевидний висновок: через нього катували Олену. Безперечно, вона влаштує хоробрий спектакль і залишить його з упевненістю, що, якщо він не зробить те, що вони хочуть, вона помре жахливою, повільною смертю... не кажучи вже про те, що станеться з іншими.


Йі знову натрапив на поле зору Ніка, застібаючи свіжу туніку. Цього разу він підійшов так близько до вікна, що Нік швидко нахилився. Йі пройшов повз вікно в дальній кінець кімнати. Пролунав слабкий ковзний звук, який повторився один раз і закінчився клацанням. Потім не було жодного звуку, крім важкого дихання Олени.


Нік зачекав кілька секунд, а потім почав працювати біля вікна. Воно було майже таким самим, як і вікно барака, тільки без екрана і трохи більше, і через деякий час воно поступилося місцем його обережним маніпуляціям.


Він підвівся і перегнувся через підвіконня, дивлячись і прислухаючись. Жодних кроків патрулювання поблизу. У кімнаті з Оленою нікого нема. Одні двері у дальньому кінці ліжка; Комендант вийшов із кімнати не так. Стіни забиті неймовірними картинами.


"Пшш, Олена!" - наполегливо прошепотів він. "Олена, мила".


Її очі розплющились, і вона байдуже оглянула кімнату.


Нік проштовхнувся у вікно і тихенько впав на м'яку підлогу. Він почув зітхання, коли зачинив вікно і щільно засмикнув важкі штори.


«Олено, люба! Що вони з тобою зробили? - прошепотів він із, як він сподівався, відповідним зляканим виразом обличчя. "Брудні тварини!"


"Філіп!" вона ахнула.


"Шшшш". Він помітив, що двері були зачинені зсередини. "Хто там, ви знаєте?"


"Ні. Ні, я не знаю". Здавалося, вона майже задихається.


«Олено, нам потрібно забиратися звідси», - сказав він. "О, дитинко, вони жахливо завдали тобі біль?" Він перехилився через ліжко і обійняв його, його очі шукали в кімнаті другий вихід.


«О, любий, це було надто жахливо», - захникала вона. "Як - як ви сюди потрапили?"


"З вікна. Всюди шукав тебе. Бабуся в жіночих бараках сказала, що тебе кудись відвезли. Я мусив тебе знайти. Бачив, як ця свиня вдарила тебе, а потім зникла. Як ти потрапив сюди? тут? Чи не через вхідні двері. Я правий? Має бути якийсь секретний прохід через усе це місце. Як він привів тебе сюди, Олено? Чи можемо ми вибратися звідси? " Вона все ще була сильно приголомшена, і він був цьому радий. «Одягайся. О, Боже, вони всі порвані. Ось, все одно одягни їх. піднімаючи її до нього.


"У шафі", - прошепотіла вона. «Є мантії. Він маніяк, лиходій. Тут повно жінок – будь ласка, Філе, принеси мені халат».


Він відскочив від ліжка і пішов до шафи, притиснувши руку до Вільгельміни. Але єдиним сюрпризом став вміст туалету. Вона була наполовину набита туніками, наполовину – жіночими пеньюарами. Він відніс одну Олену.


Вона сиділа на ліжку, притискаючись до ниючих грудей. Її очі спалахнули. "Ця брудна свиня!" - прошипіла вона. «О, я дещо дізнався від нього. Уривки? Ах, ти маєш рацію!»


"Я повинен був знайти тебе", - наполегливо сказав він. «Принаймні, ми можемо бути разом, хоч би що трапилося». «Поспіши, сука», - мовчки благав він її.


Вона затягла халат довкола себе. "Я знаю вихід", - сказала вона крізь зуби. «Він влаштував мені екскурсію, виродок. Насправді, якщо ти зазирнеш у шухляду цього бюро, то знайдеш карту всього проклятого місця. Я б хотів убити цього сучого сина!


Але ще більшої уваги заслуговувала карта, видана скринькою бюро. Один побіжний погляд на нього показав лабіринт проходів, кучерявих під будинками і що йдуть на схил пагорба за двома будинками, про які він розмірковував. Це було схоже на план, ніж на карту, і хтось намалював кілька хрестиків і кілька китайських символів. У ящику також був пістолет. Він також узяв це.


Олена на нього чекала. «Поспішай, Філіп! Сюди», - сказала вона, проводячи пальцями по обшитій панелями стіні, яка, як знав Нік, мала бути на одному рівні з каменем зовні. "Ми прийшли кудись сюди". Вона понизила голос до шепоту. «Він може бути десь там зараз. Але я не бачив там охоронців».


Чи не так? - похмуро подумав Нік. Бог допоможе тобі, якщо ти брешеш.


"Що за цим стоїть?" – тихо спитав він. "Усього один прохід?"


«Ні, їх тут купа. Але...» І її очі розширилися з цієї думки. «Я не знаю, куди ми підемо, коли виберемося звідси. О, Філе, нам треба знайти місце, щоб сховатися!


«Ми знайдемо якесь місце», - сказав він і посміхнувся їй заспокійливо.


Щось клацнуло під її пальцями. Панель відсунулася на кілька дюймів і зупинилася. "Боюсь", - прошепотіла вона.


Він стиснув її руку і торкнувся її опухлих губ. "У нас є шанс", - м'яко сказав він. "Давай візьмемо це".


Він посунув панель назад. Вони вийшли зі спальні в широкий, тьмяно освітлений коридор, від якого пахло бетоном та вологою землею.


Нік засунув за ними панель.


Екскурсія з гідом


Деякий час вони стояли і прислухалися, крадькома поглядаючи на широкий низький тунель, який біг по обидва боки від них і звужувався, закручуючи вниз і ховаючись з очей. Через простір перед ними, розділені кількома ярдами скелі, були дві двері ліфта у вигляді гратчастих гармошок. Одна з клітин стояла на місці, її двері були зачинені. Інший, мабуть, жив на іншому поверсі. Нік озирнувся і спробував перенести свій погляд на план справжнього предмета.


"Ви прийшли праворуч?" – прошепотів Нік. Вона кивнула, притискаючи до себе позичений одяг, як перелякана діва. "Тоді спробуємо ліворуч", - сказав він. «Згідно з картою, це зрештою має привести нас прямо до головних воріт. Ходімо». Вони почали обережний бочком обхід позаду двох будинків, комендантського та чийогось іншого, і попрямували до лівої кривої вниз.


Олена злякано пробурмотіла. «Але що ми робитимемо, коли виберемося звідси? Ми не можемо йти додому через Червоний Китай».


«Шшш. Турбуйся по одному. Він сказав тобі, куди йдуть ці ліфти?


«Так. Якийсь механічний цех. І лабораторію».


"Він сказав вам, що вони зробили з Марком?"


Вона різко глянула на нього. "Ні. Що вони зробили з Марком?"


"Я не знаю. Його нема з іншими, це все, що я знаю».


Вона затамувала подих і простягла руку Ніку. "Я не хочу, щоб з ним щось трапилося", - пробурмотіла вона. "Але як ми можемо допомогти, якщо не виберемося першим?"


Схоже, відповіді не було. І її власне ставлення зараз викликає достатньо питань. Її обличчя з кожною хвилиною ставало все більш покритим синцями та пухлиною. Можливо, вона була так розлютована грубим зверненням коменданта, що справді була готова обійти червоних. Але чомусь це здавалося надто добрим, щоб бути правдою.


Коридор круто йшов ліворуч. Інший тунель з'єднувався з ним під гострим кутом, що веде до важких дверей. Олена провела його повз перехрестя. "Це глибше всередині", - прошепотіла вона. «Це веде на фабрику, про яку я розповідав вам. Ми маємо продовжувати роботу». Вони зробили. "Бачиш ці маленькі сходи?" - Прошепотіла вона через деякий час. Він бачив їх, притиснутих до стін тунелю з нерівномірними інтервалами. Кожен вів на скелястий дах, де закінчувався люком.


"Для чого вони?"


"Рятувальні люки", - м'яко сказала вона. "По одному з кожної будівлі нагорі веде в тунель. Принаймні він так мені сказав. Він привів мене до одного з них. Провів мене по сусідству з жіночих приміщень до іншої кімнати, я вважаю, щоб інші жінки не побачать. Потім через пастку в коридорі – це нелегко побачити, бо дошки всі однакові, і, здається, немає нічого, окрім маленької ковзної кнопки з обох боків. Принаймні вона є. – сказав він.


"Атака?" він прошепотів. "Коли вони вже такі..."


Він раптово зупинився. Десь у коридорі попереду пролунав легкий брязкітний звук. А потім далекий голос. Він повернувся до них, безтілесний звук, який міг видати чоловік чи жінка, тріумфуючи чи з болем.


Олена зупинилася, на її обличчі було щось на зразок страху та радісного очікування. "Нам доведеться повернутися", - прошепотіла вона майже беззвучно. Він ледве вловив це, але впіймав її обличчя. Вона хотіла продовжити.


«Немає сенсу повертатися», - пробурмотів він їй на вухо. «Залишся тут, якщо хочеш. Я піду".


Вона рішуче похитала головою. «Ми підемо разом. Ти так сказав. Я не дозволю тобі піти одного».


«Тоді залишайся за мною. І більше не кажи».


Вони мовчали. Звуки поверталися до них. Одним із них був голос коменданта. Інший був щось на зразок потріскуючого удару.


А потім різкий крик, який перервався жіночим прокляттям будь-якою іншою мовою, крім жіночої.


Джулі.


З боку Олени не було жодного звуку. Вона безшумно йшла за Ніком і з деяким завзяттям, яке змусило його шию напружитися.


Вони минули серію важких дверей і ковзнули поворотом коридору.


Охоронець незворушно стояв спиною до відчинених дверей.


Нік поспішно відпустив педаль, відштовхуючи Олену простягнутою рукою.


Вони почули, як охоронець змінив становище, а потім поволі підійшов до них. Потім вони обернулися і, здавалося, пішли.


Нік жестом показав Олені, щоб вона залишалася на місці, і обережно обігнув поворот. Охоронець поплентався назад коридором до відчинених дверей. «Ну, Картер, – сказав собі Нік. Швидко повернувшись спиною.


Він почав легкий біг зі свого положення стоячи, беззвучно ступаючи по бетонній підлозі. Ярди... фути... охоронець був майже біля дверей. Нік набрав швидкість і підняв руку з простягнутою рукою, твердою і твердою, майже такою ж смертоносною, як лезо сокири. Лише кілька дюймів... Твердий край його долоні вдарив униз і приземлився, як лезо сокири глибоко встромилося в стовбур дерева. Коли він ударив, він знову почув тріск хлиста. Комендант музично засміявся. І охоронець нечутно впав під смертельним ударом карате Ніка. Його кулемет подряпнув стіну, коли Нік схопився за нього, але розваги в сусідній кімнаті, мабуть, були надто захоплюючими, щоб можна було помітити таку дрібницю.


Хьюго вилетів на його прохання. І знову кулемет був привабливим, але знову ж таки було надто ризиковано поширювати його шум по жахливому підземному світу. Він знову почув батіг і приглушений звук, від якого в нього закипіла кров. Він майже не помітив Олену, що крадеться за ним.


"Але чому б не втекти, моя люба?" - Розумно сказав голос коменданта. «Якщо тобі не подобається тут, з нами, ти легко дістанешся до дверей. Ха?» Батіг багатозначно клацнув. «Або, можливо, вам подобається дуже дбайливе зняття одягу. По частинах". Тріщина. "Стрип за смугою". Батіг. "Розірваний фрагмент за розірваним фрагментом". Помах і глухий удар.


"Припини це!" Це був голос Гербера, високий і напружений майже до невпізнання. «Натомість удари мене! Чому ти не вдариш мене?


«О, бо ти нам потрібний, мій любий Гербере», - добродушно сказав комендант. «І ця жінка нам не потрібна. Принаймні, – усміхнувся він, – не зовсім для тієї ж мети».


Нік повернув голову дуже, дуже повільно і дуже обережно, доки не побачив кімнату. Коли батіг знову пронісся повітрям, він почув, як Олена шепнула позаду нього: «Убий його, Пилипе, убий! Подумай, що він зробив зі мною». І водночас він побачив сцену всередині. Він міг думати тільки про те, що ця людина робила з Джулі.


Вона стояла біля стіни, все ще повністю одягнена, але з розірваною сукнею та свого роду коміром на шиї. Ланцюг тягнувся від нього до підлоги і вгору по стіні за ним, де він з'єднувався з міцним металевим пристроєм, вставленим у камінь. Комендант став обличчям до неї і клацнув батогом. Біля дальньої стіни, прямо навпроти дверей, стояли троє чоловіків. Тільки вони не так стояли, як підтримувалися наручниками, які кріпили їх прямо до стіни.


"Але в тебе є місце, моя тигриця", - посміхнувся комендант. «Біжи на повідку – можеш дійти до дверей. І ти навіть не танцюєш для мене, моя красуня». Стрінги злісно хлестали її по ногах. «Це тому, що тобі подобається, як я тебе лоскочу? Чи ти хочеш, щоб ці джентльмени побачили, що я з тобою зроблю, коли твоє прекрасне тіло позбавиться непотрібного одягу?» Кнут обвився навколо її талії і зі звуком, що рветься, відійшов. Джулі здригнулася. Її очі були заплющені, а змучене обличчя було блідим, блискучим від поту мармуром. Один із чоловіків біля стіни втягнув повітря і з тремтінням видихнув. Коліна Джулі скривилися, і вона впала на підлогу. Коли він піднімав Х'юго для кидка, вона нагадала Ніку побитого в клітці цуценя. Марк відчайдушно й безуспішно боровся зі своїми кайданками.


Комендант відійшов назад, докірливо дивлячись на тіло випоротою жінки біля своїх ніг. Нік опустив Х'юго. Невелика помилка, і старий із трохи сутулими плечима отримає удар ножа, призначений для Йі. Прицілитися за ріг було непросто.


Йі нахилився і смикнув ланцюжок. Нашийник встромився в м'яку плоть шиї Джулі.


"Вгору, вгору, вгору", - заперечив він, як неслухняній дитині, і безжально потягнув за ланцюг. Джулі піднялася, як воскова лялька, що звисала з петлі ката. "Так. Краще," сказав комендант. Потім він вибив їй ноги з-під неї та дозволив їй впасти. Батіг хльоснув її, де вона лежала.


"Ах, ні, ах, ні", - простогнав згорблений чоловік. «Я не дивитимусь на це. Це має припинитись. Допустити це – найгірший злочин, ніж працювати на них. Досить, Йі. Я, наприклад, зроблю все, що скажеш. Тільки не чіпай цю дівчину знову. Будь ласка, будь ласка, Йі! Його голос піднявся до крику, коли батіг знову спустився.


"Ні, Дітц!" "Він правий! Це треба припинити! Два голоси пролунали одночасно, перший - болісний шепіт людини поряд з ним, а другий - лютий рев Марка.


"Тепер це набагато розумніше", - промуркотів комендант, повернувшись до них. "Якщо ви готові бути розумним ..."


"Ні, ти, чорт забирай, не будеш!" То був здавлений крик Джулі. "Не смій робити те, що він каже! Не смій!" Вона підвелася на колінах і раптом кинулася до ніг коменданта.


Він відступив зі сміхом, і батіг згорнувся.


Хьюго злетів у повітря.


Але в момент звільнення Нік стояв у дверях, і хтось біля стіни задихнувся. Комендант повернувся і наполовину обернувся до дверного отвору, зігнувши коліна в присіді. Х'юго легко ковзав по скроні і звалився на підлогу.


Нік стрибнув.


Повною вагою його тіло, що літало, обрушилося на коменданта і збило його з ніг. Його коліно сіпнулося вперед і вп'ялося в м'яку кишку. Людина під ним перекотилася з неймовірною силою буйвола і завдала удару шомполом по горлу Ніка. Нік заткнув рота і побачив червоний колір. Він відчував, що рикаючий звір людини відкинуло його і на нього напало, і він жорстоко вдарив його по твердій кам'яній підлозі. Він дозволив своєму тілу зовсім розслабитися на одну оманливу мить. Потім він раптом підняв коліна і підняв щосили. Вага злетіла з нього. Нік насилу підвівся на ноги і побачив підстрибує Ії. Він упіймав одну простягнуту руку, люто штовхнув правою ногою і скрутив затиснуту руку. І болісно ахнув і впав під болісним тиском. Коли він приземлився, І завдав удару обома ногами в черевиках і однією рукою з шомполом. Стискаючі пальці Ніка втратили всю силу своєї хватки, коли він похитнувся від ударів. Краєм ока він бачив, як Джулі намагається щось за його спиною.


Комендант це теж бачив. З неймовірною швидкістю він вивільнив свою скручену руку в ураганному перевороті і схопив Ніка за ноги, штовхнувши Ніка спиною до Джулі і змусивши всіх трьох розтягнутися. Нік змусив себе розслабитися і вчепився комендантові в горло. Джулі тихо застогнала. Марк продовжував безперервно лаятись. І раптом його щелепа відвисла. Його очі були прикуті до дверей.


"Олена!" - Видихнув він. «Боже мій, твоє обличчя! Що вони з тобою зробили?


Комендант загарчав і почав шукати те, що Джулі намагалася підняти з підлоги. Нік почув дзвін. Х'юго. Він сильно вдарив долонею по шиї коменданта, але відчув, що той осічка вдарив, коли комендант відвернувся. Вони схопились і перекотилися разом.


Хьюго лежав поза досяжністю. Двоє чоловіків, настільки дивно складених, але настільки схожих за силою та технікою, змахували, дряпали, били і згиналися на підлозі. Джулі легенько зітхнула; і вона лежала нерухомо.


"Олена!" - вигукнув Марк. «О, Олено, біжи! Забирайся звідси!"


Хтось інший міг запропонувати їй кинутися і схопити ножа або зробити що-небудь, щоб допомогти. Тобто хтось ще, хто міг бачити крізь позу крайньої втоми та агонії, яку їй вдавалося витримувати, коли вона впала на дверний отвір. Зі всіх людей Марк був не тим чоловіком, який дізнався б дивний загіпнотизований вираз її обличчя або прочитав вираз її напівзаплющених очей. Він також не міг чути слів, які вона бурмотіла так тихо, що могла чути тільки вона. «Зроби йому боляче, зроби йому боляче, змуси цього мерзенного ублюдка страждати…»


Нік робив усе, що міг, щоб ублюдок страждав. Він завдав удару серцю Ії і завдав болісного удару пальцем в одне з крихітних очей. Йі відповів ударом карате в грудну клітку Ніка, який на мить став пеклом і міг би жорстоко вбити, якби правильно закінчив. Нік спробував те саме лікування з тим самим результатом. Йі швидко відсахнувся і відскочив, щоб отримати ще. Двоє з них рубали і рубали з неймовірною силою та швидкістю, приземляючись і вискакуючи з зачіпок, що вбило б людей, менш навчених мистецтву вбивства.


І раптом одна з жовтих рук, що рубають, перестала різати і знову почала дряпати по підлозі. Нік обхопив товсту шию і сильно стиснув, одночасно вдаривши коліном у пах. Потім щось піднялося з підлоги і вдарило його по голові з такою лютістю, що на мить усі його почуття покинули його. Комендант загарчав і вирвався з чіпких рук Ніка, відкинувши його назад через кімнату рухом, що обертається, яке сильно вдарило Ніка об стіну поряд з Марком і залишило його з низько зігнутими колінами і головою.


Йі стрибнув.


Нік змусив свої почуття підкорятися йому. Його руки витягнулися назад, щоб утворити трамплін зі стіни позаду нього, а його нога злетіла вгору в жорстокому дропкіні, який використовується не у футболі, а у смертельній грі савата. Його палець на нозі з'єднався з неймовірно приємним стукотом. І різко відлетіла, і Картер знову вдарив ногою. Цього разу він почув хрускіт зламаної кістки, коли І зламалася шия.


Комендант упав.


«О, Пилипе, ти був чудовий! Він мертвий? Він справді мертвий?»


Нік невпевнено похитав головою. Олена увійшла у дверний отвір, і її синці на обличчі сяяли злобним схваленням. «Ти завдав йому болю, чи не так. Для мене!"


«Олена, люба…» - почав Марк.


«Допоможи мені, Олено», - наполегливо сказав Нік, почуваючи себе людиною, яка ледве врятувалася живою з розлютованого бетономішалки. «Давайте звільнимо цих людей і заберемося звідси».


Він упав навколішки поруч із Джулі. Її очі все ще були заплющені, але дихання здавалося нормальним. Його спеціальний спеціаліст зі злому замків повинен подбати про цей нашийник і ланцюг, прив'язаний до її шиї. Поглянувши на трьох приголомшених чоловіків у синцях, він розкрив міцний замок нашийника. "Хто твої друзі, Марку?" - спитав він. "Рудольф Діц та Конрад Шойєр?" Марк кивнув. “У них є ракета, ці люди тут. Перша атомна ракета Червоного Китаю. Тільки в ній є помилки - серйозні, - і вони потребують допомоги. Отже, вони з усіх боків затягли вчених, щоб передати їм».


Але всі німці. Або колишні німці», - сказав Нік, послабивши комір і злегка грюкнувши Джулі по обличчю. "Чому це?"


Обличчя Марка затьмарилося. «Схоже, що у світі ще залишилися нацисти, які вважають, що єдиний спосіб повернути Німеччину туди, де вона належить, – це приєднатися до китайських червоних. Якийсь чоловік на ім'я Бренсон вистежує нас і затягує нас сюди. І погрози! Що вони не збираються робити з усіма – а вони вже почали…»


Ти знаєш, де ключі від твоїх наручників? – перебив Нік.


«Думаю, вони у охоронця, – сказав Марк. "Боже мій! Охоронець!"


«Не турбуйтеся про нього, – сказав Нік. «Інші, можливо, не той. Олена, подивися».


"Ах так, охоронець", - сказала вона задумливо і вислизнула з кімнати, кинувши прощальний погляд на мляве і мляве тіло коменданта.


Марк насупився. - Думаю, для неї це вже занадто, - промимрив він. «Здається, поводиться трохи дивно». «Це, - подумав Нік, коли він притулив Джулі до стіни і почав шукати в туніку коменданта що-небудь придатне, - було зменшення цього тижня.


Олена, можливо, так думала, бо змінила вчинок.


"Цього буде достатньо", - сказала вона, стоячи у дверях, з автоматом у руці. «Тепер, коли ти вбив цю свиню для мене, ти зробив усе, що я хотів від тебе. О, з тебе вийшов би чудовий коханець, але хто знає – можливо, щось можна влаштувати».


"Що ви маєте на увазі?" Марк прохрипів: «Убив його за тебе? І що ти робиш із цим пістолетом? Допоможіть нам вибратися з цього, заради Бога».


Вона сміялася. Ти можеш залишатися на місці. Може, маленька Джені Уайєт звільнить тебе. Я сумніваюся в цьому. Але ти, Картерет. Ти підеш зі мною. Те, що я дозволила тобі вбити цього виродка Йі, не означає, що ти просунешся далі. Ви вбили його, намагаючись втекти, розумієте, і я впіймала вас на цьому. "


«Олена, ти збожеволіла», - сказав Нік, вимірюючи відстань до неї, до Хьюго, до батога, до трьох безпорадних чоловіків. «Якщо ми зіграємо правильно, ми зможемо вибратися звідси».


"О, але ми всі звідси не виберемося", - м'яко сказала вона. «Чоловіки повинні працювати, а жінки мають плакати, або, як свідчить прислів'я. І не намагайся обдурити мене, Картерет. Ти не безневинний фотограф. Не такий убивця, як ти. І той інцидент у Делі. Хтось спланував це Не кажучи вже про того маленького передавача, який хтось залишив пищати в цьому літаку, поки Іі нарешті не виявив його через кілька годин після того, як ви, мабуть, поклали його туди. А потім ви прийшли шукати мене». Олена коротко засміялася. «О, я радий, що це ти зробив. Але ти був єдиним чоловіком, якому вдалося вирватися та озирнутися. Так що я думаю, тобі доведеться порозумітися ... »


"Єдиний, про який ти знаєш", - сказав Нік, посміхаючись, і кинув погляд на прохід позаду неї. "Лавай, Піт!" - покликав він і побачив зляканий рух Олени, яка кинулася на батіг коменданта.


Його зміїні ремінці пролетіли в повітрі і обвилися навколо зап'ястя. Нік смикнувся, коли жалюча батіг потрапила в ціль, і Олена розтягнулася вперед, коли автомат випав з її онімілих пальців і з гуркотом впав на підлогу. Він жорстоко тягнув, тягнучи її за собою, як незграбну рибу, поки батіг не розвертався, а потім ударив знову.


Нік туго зв'язав її хлистом, не звертаючи уваги на болючі непристойності Олени і крик спантеличеного Марка. Він підняв автомат і тихо вийшов у коридор. Нічого, крім тиші та мертвого охоронця. Він пошукав ключі, знайшов їх та взяв автомат. Коли він повернувся до кімнати, Джулі розбудила себе і знайшла Хьюго; Олена боролася, щоб звільнитися від хлиста, що її зв'язує.


"Картерет", - сказав Марк тихим небезпечним голосом, - "я думаю, ви повинні нам усім пояснити".


«Так, – погодився Нік. «Олена Дарбі – одна зі шпигунів, які привели нас сюди. Мені потрібно ще багато сказати вам, але ви також можете розповісти мені дещо». Олена підповзла на колінах і вилаялася на нього. Він ударив її пістолетом. «А поки що у нас є термінові справи. Ми не можемо дозволити їй тинятися тут. Але мені важко завдати більшої шкоди… е-е… леді.


Джулі пирхнула і насилу піднялася на ноги, стягуючи брудну черевичок на високому підборі.


«Звичайно, я маю одну. Якщо тобі так складно вдарити цю прокляту даму, будь ласка, дозволь мені».


Черевик пролетів повітрям і з гучним стуком ударився Олені по голові. Олена застогнала та впала.


«На добраніч, люба, - сказала Джулі.


* * *


План був мрією про корисну ясність. Кожен тунель та кожна ковзна пастка були відзначені з бездоганною точністю. Невідповідні флейти звуки «…дика голубина геть там…» пливли тунелем. Пастки відкрилися. Голоси здивовано зросли і швидко затихли.


Одні двері в тунелі, які були відчинені, тепер були зачинені. За нею лежали комендант та один мертвий стражник. Олена в наручниках звалилася на стіну з кляпом, щільно засунутим їй у рот.


Шойєр приєднався до неодружених чоловіків.


Дітц із додатковим автоматом додав свою тендітну силу до групи подружніх пар Рібера.


Марк і Джулі, озброєні кулеметом і рушницею коменданта, полегшили собі шлях до жіночого приміщення для самотніх жінок і приєдналися до місіс Ніккі в плані провести жінок невеликими групами через тунель, щоб приєднатися до одиноких чоловіків.


Тоді всі чекатимуть, розсувні люки ледве прочиняються, щоб уловити звуки знизу, останнього заклику Ніка до зброї.


Єдиний маленький футляр для камери м'яко хитнувся, поки Нік йшов підземною доріжкою, позначеною на кресленні. Доріжка пролягала прямо під будинками, де на нього чекали всі його підопічні. В кінці був раптовий підйом вгору, що закінчується широкими дверима. Кілька хвилин він працював із замками та засувами.


А потім він відчув, як свіже прохолодне повітря торкнулося його обличчя.


У печері в каньйоні


Він мав зробити дві речі.


Висадити це місце, щоб прийшов цьому кінець, щоб нову зброю, яка розроблялася в ній за допомогою нацистських ноу-хау та вкрадених учених, було знищено.


Вивести звідси Гербера, Дитца і Шойера разом із рештою.


І, чорт забирай, відстають, як співробітники Лаутенбаха та Леманна. Як і невловимий Бронсон, ким би він не був і де б він не був.


Поки що елемент несподіванки все ще був на боці Картера. Їхні викрадачі, очевидно, були настільки впевнені у своїй фортеці, як у в'язниці, що охороняли не більше, ніж очевидні виходи. Або навряд чи більше, оскільки цей вихід був не очевидний.


Нік глянув у ніч. Було ще темно, але небо нагадувало про наближення світанку. Якщо щось і треба було зробити, це потрібно було зробити швидко, поки сплячі не прокинулися.


Двері, через які він дивився, були покриті брудом і травою на схилі пагорба. Він знаходився приблизно за тридцять футів від головного входу в опечатане село і був лише вдвічі меншим. Тим не менш, він був досить великим, щоб пропустити щось на зразок автомобіля або великої вантажівки. Жаль, що в нього не було одного чи кількох. Але єдині доступні вантажівки все ще були припарковані на цій пародії на сільську площу, і спроба викрасти їх означала миттєву катастрофу. Він вирішив, що навіть вивести їх з ладу та ризикнути бути викритими у замаху – це надто великий шанс. У них була одна можливість для прориву, і їхньою єдиною надією був один раптовий узгоджений рух.


Зовні патрулювали четверо охоронців; чотири, які він міг бачити, йдучи туди-сюди по смузі тьмяного світла, за що він був надзвичайно вдячний. Незважаючи на те, що двері, через які він виглядав, були сильно замасковані зовні з-за нависаючого дерну і сплутаних гілок, світло напевно було б помічено, якби схил пагорба не був уже залитий м'яким штучним освітленням.


Він швидко зачинив двері і вилаявся за свою безтурботність.


Але йому треба було знати, що чекає зовні. І дещо, сказане Шойєром про компонування внутрішнього заводу, дало йому початок ідеї. І в цих замаскованих дверях була одна річ, яка йому дуже подобалася. Вона відчинялася назовні.


Він залишив двері зачиненими, але не замкненими, і швидко пішов назад коридором, поки не дійшов до повороту, в який Олена сказала йому не входити. Цього разу він увійшов. Вона круто спускалася до інших широких дверей, які загрожували чинити опір усім його незграбним спробам зламати замок. Пот виступив у нього на лобі, і він був майже розпачливий, коли, нарешті, особливий зломщик змусив щось усередині клацнути й ковзнути.


Він пройшов у ще ширший коридор, який розгалужувався у кількох напрямках. Праворуч від нього були два ліфти: один із кліткою на місці, а інший зник з поля зору. Звідкись за ними, далеко праворуч, він міг чути стійкий гуркіт машин, пронизаний дзижчанням і брязкотом меншого обладнання. Кілька коридорів вели до зачинених дверей. Це, як він знав як із креслення, так і з Дитца та Шойєра, були механічні майстерні. Перед ним і ліворуч від нього була ще одна серія проходів. Третій унизу вів у лабораторію людини на ім'я Лаутенбах. Була спокуса пройти коридором, знайти вимикач, про який сказав йому Марк, і зайти до цього напівбожевільного, щоб побачити, чи був легендарний Бронсон ще з ним. На жаль, цей хід не мав особливого сенсу. Він мав лише дві роботи, і це була не одна з них.


Найбільше його цікавив найдальший коридор.


Він підійшов до нього, тримаючись до стіни і тримаючи Хьюго напоготові.


Коридор, який він шукав, було відкрито на далекому кінці. У нього не було дверей; Шойєр сказав йому чому. Тому що в цьому не було потреби. Він виходив у величезну печеру з величезною будовою у формі силосу у центрі. Між стінами печери і величезною вирвою тяглися чотири вузькі подіуми, сильно загороджені в місцях виходу на головну артерію. Усі робочі приміщення вздовж стін надійно замкнені. На півдорозі між підлогою та стелею знаходилася величезна платформа, яка, як він знав, зацікавить його.


Він дістався відкритого дверного отвору і притулився до бічної стіни, щоб заглянути в печеру.


Охоронець повернув за кут зсередини і глянув йому прямо в обличчя.


Раптом цього вразила Ніка по спині.


Але йому вдалося приємно посміхнутися. Вираз особи охоронця був ще смішнішим, ніж його власне. Принаймні він так сподівався.


«Доброго вечора», - добродушно сказав Нік. "Гер Бронсон, ви знаєте, де він?"


Щойно охоронець почав відкривати рота, як рука Ніка вдарила і встромила Х'юго глибоко в шию людини. Лезо відсунулось і знову вдарило. Нік підтримував обвисле тіло, дивлячись у відкритий дверний отвір. Прохід був рівним кілька ярдів, а потім почав крутий спуск. По одному з подіумів йшов чоловік до величезної круглої конструкції, про яку йому розповідав Діц. Двері відчинилися перед гладкою гранню величезної вирви, і людина зникла всередині. Більше нікого не було видно. Нік затягнув охоронця в дверний отвір і залишив його лежати прямо в отворі печери, за кілька футів від пандуса, що спускався вниз. Наразі не було часу думати про місця, де можна сховати тіла. Ще один кулемет поповнив арсенал Картера.


Він швидко спустився по пандусу до платформи, підвішеної між підлогою та стелею, не звертаючи уваги на сходи, що піднімалися та опускалися з обох боків.


Будь-якої миті - а може, це вже сталося - виявлять того чи іншого мертвого охоронця. Часу було дуже мало.


Коли він досяг платформи, він відчув величезну хвилю полегшення. З одного боку він розширювався у свого роду пандус, набитий вантажними бункерами та плоскими причепами, деякі з яких були побудовані для з'єднання з двигунами, інші забезпечені власними двигунами і кермовим обладнанням. І єдина річ, яку Дітц зміг описати лише невиразно, але яку він молився побачити, була там у всій своїй нестандартній досконалості, витягнутій, як гігантська багатоніжка з дизельним двигуном. Позаду нього платформа розширювалася, як віяло, одна пандус йшов далеко назад до протилежного боку печери, а кілька інших спускалися до робочої зони. Але його не хвилювало те, що лежало поза його межами. Він був стурбований шириною дивного автомобіля, його місткістю та тим, як він вибереться. Він виміряв це на власні очі. Це була б близька посадка та дико небезпечна поїздка. Але він пройде через широкі дверні отвори та коридори, якими він пройшов сьогодні ввечері.


Це буде майже беззвучно. Буде чути лише двигун. І тиха пульсація та виття машин допомогли б це приховати.


Це було б найкраще місце, щоб залишити бомбу.


Він сів у тіні величезного вантажного бака і вийняв «фотоапарат» із футляра. Терміни були найскладнішими. Він повинен був вивести своїх людей до того, як ця штука вибухне, і тільки перед цим, інакше на землі Бога нічого не буде, що могло б стримати всю зграю вовків. Увімкніть його дуже рано, і один літак з безневинними туристами вирушить в останній, жахливий політ у небуття. Він вагався, доки смикав таймер. Після того, як він був налаштований, його не можна було змінити. Півгодини? Може бути. Краще зарано, ніж запізно. Завжди був шанс, що хтось може його виявити, якщо він пролежить надто довго. І хоча ця думка була жахливою, він повинен був зруйнувати це небезпечне місце, навіть якщо це означало підірвати з його допомогою невинних людей. Тому що, за словами Гербера, Дитца і Шойєра, це було сховище всіх атомних секретів, вкрадених червоними китайцями у росіян і із Заходу. Без цього вони повернулися б до того місця, звідки почали - жебрацтво та крадіжку ноу-хау в галузі ядерної зброї. З ним – прощай, мир.


Нік поставив таймер на півгодини та обережно засунув компактну, але руйнівну бомбу під один із металевих вантажних бункерів. Потім він встановив відповідний таймер на своєму наручному годиннику і звернув увагу на довгу серію здвоєних вагонів, що становлять дивний безрейковий тролейбус, який він планував використовувати як поїзд метро. Кожна машина виглядала як величезна металева бочка, покладена вздовж, очищена від плоских кінців, розпиляна навпіл, а потім встановлена на чотирьох колесах. Разом ці десять чи дванадцять автомобілів могли утримувати та перевозити об'єкт циліндричної форми значної довжини. Або… кожен може нести незручно близько десяти людей.


Муфти надавали йому маневреності, якої він відчайдушно потребував.


Перша із вигнутих платформ була причеплена до мініатюрного, але сильного дизельного трактора, на якому сиділи двоє, водій та, ймовірно, охоронець. Нік сів за кермо та швидко оглянув органи управління. Кулемет упав на підлогу поряд із ним.


Залишилося двадцять вісім хвилин.


Він ще раз оглянув величезну печеру з її пандусами, містками та гігантською центральною вирвою. Широкий прохід, біля якого він залишив охоронця, був вільний. Пандуси позаду нього були вільні. Подіуми…


Двері відчинилися в вигнутій стороні величезної вирви, і двоє чоловіків вийшли по одному з подіумів, схожих на спиці, і серйозно розмовляли. Нік завмер. Приблизно через чотири або п'ять секунд вони дійдуть до головного круглого містка, який пройде над його головою і буде поза його полем зору, а він - з їхнього поля зору. Немає причин, через які вони повинні дивитися вниз. Він залишився там, де був, на очах у них і нерухомий, як статуя.


Вони зволікали. Вони жестикулювали. Вони сперечалися. Він міг чути їхні голоси у серйозному обговоренні. Вони зупинилися. І один з них сперся на поручні подіуму і подивився вниз у яму, все ще жестикулюючи.


Серце Ніка спробувало забитися в його горло. Один випадковий погляд на цей сайдинг і говіркий там щось видавав; запит, можливо, або пронизливий крик охоронцю.


Балакучий відвернувся, щоб висловити свою думку. Нік зісковзнув з сидіння трактора і спустився далекому краю машини, щоб присісти на платформі. Звідти він спостерігав, як вони розмовляють.


Колись здавалося, що вони ось-ось повернуться подіумом. Потім вони передумали на півдорозі і повернулися на свої позиції біля перил. Він гірко прокляв їх через те, що вони вибрали таке малоймовірне місце для розмови.


Залишилось двадцять три хвилини. Двадцять дві хвилини.


21.


Що ж, схоже, стрілянина ось-ось почнеться. Тепер йому доведеться почати рухати цю штуковину, незалежно від того, що двоє чоловіків там побачили, сказали або зробили. Може, двох пострілів у стилі Вільгельміни не помітять? Ні надії в пеклі. Звісно, будуть помітні.


Він знову прослизнув на трактор, вирішивши запустити його першим і стріляти лише тоді, коли в цьому виникне надзвичайна потреба.


А потім один із чоловіків подивився на годинник і позіхнув. Вони кивнули один одному і скривилися. Нік знову подивився на радієвий циферблат свого годинника. Скоро на пагорбах буде ясно.


Чоловіки над ним пройшли вузьким містком, вийшли на головну кругову доріжку і зникли з поля зору.


Він зачекав ще одну дорогу хвилину, перш ніж запустити дизельний двигун. Це зробило навіть більше шуму, ніж він думав. Але він все ще міг чути постійне дзижчання машин. Якщо пощастить, іншого шуму двигуна не буде помічено... якийсь час.


Трактор повільно рушив уперед, тягнучи за собою низку скрипучих машин. Нік переключив передачу і повів свій схожий на сороконіжку трейлер крутим схилом до відкритого під'їзду, тримаючи напоготові останній з вкрадених кулеметів.


Сороконіжка незграбно вилетіла у дверний отвір. Зчеплення скрипіло та скаржилося. Автомобіль голосно шкреб по стіні, на мить застряг там, знехотя вибитий. Мурликання дизеля скидалося на рев, який розбудить мертвих.


Залишилось сімнадцять хвилин.


Пристрій хитнувся і застогнав. Повернув ліворуч із брязкотом муфт і ще одним скреготом об стіну. Вийшов у головний коридор з ліфтами, скрипучи і ворушачи своїм довгим червоподібним хвостом. Зупинився біля дверей на поворот, Олена не хотіла його брати. Це мав бути страшенно крутий поворот.


Поки що коридор був чистий. Він перемістив свою багатоніжку в найкраще становище, в якому тільки міг, і зістрибнув з трактора, щоб відчинити двері, які він залишив зачиненими, але незачиненими. Одного жахливого моменту він подумав, що хтось прийшов і замкнув двері за ним. Але потім вона клацнула, і він широко розвернув її убік.


Він знову застрибнув у трактор і запалив ревіння.


Трактор врізався в дверний отвір і стрімко піднявся по крутому схилу, тягнучи дивну ношу. Машини вищали і рипіли, врізаючись у стіни в цьому майже неможливому повороті. Щось застрягло. Пот виступив на лобі Ніка, коли він увімкнув мотор і прокляв його, щоб він рушив, тягнув цю прокляту застрялу машину за поворот і вгору схилом. Кавалькада різким ривком рушила вперед.


А потім він почув пронизливий зойк обурення та тривоги.


Хвіст повзучої сороконіжки перекинувся у дверях і застряг.


Нік боровся із шестеренками. Швидкий реверс, ривок вперед та раптова зупинка. Позаду нього бурмотали й кричали голоси. І сороконіжка прижилася.


Залишилось тринадцять хвилин.


Нік низько пригнувся і повернувся, коли потік куль вилетів із дверного отвору в тунель. Гнівні звуки брязнули по металі, і маленькі уламки каменя розбилися об його голову. Він миттю побачив сцену в дверях і поліз у кишеню. Виготовлений на замовлення брелок-ліхтарик Френкі Дженнаро міг би тут краще впоратися, ніж позичений кулемет.


Він подумки представив картину в дверях: один чоловік у коридорі, що обстріляв тунель кулями; перевернута машина, що заклинила дверний отвір; другий чоловік використовував машину як щит і стріляв із-за неї.


Нік витяг шпильку з крихітного дітища Френкі Дженнаро і різко розгорнув руку вперед і назад.


Куля відскочила від стіни і встромилася йому в руку. Він здригнувся і кинувся на підлогу трактора, його поранена рука тиснула на педаль акселератора, а інша тяглася вгору, щоб утримувати колесо.


Вибух звуку, що відбився, прорвався через тунель і вдарив його по вухах. Пролунав один дикий, дуже високий крик, і багатоніжка затремтіла, як вмираюче чудовисько. Хвіст різко змахнув рукою; важкі двері заверещали, завагалися на петлях і з шаленим кутом зачинилися. Трактор люто загарчав і несамовито рвонувся вперед. Нік кинув через плече блискавичний погляд. Остання машина була скрученим металевим листом, що стирчав із зяючої дірки, його розірване зчеплення бовталося, як понівечений наручник. Двоє чоловіків більше не були чоловіками, а були розкидані по шматочках скаліченого тіла.


Трактор набрав швидкість і врізався в тунель, яким він так тихо ковзав з Оленою. Нік стиснув зуби і змусив трактор набрати максимальної швидкості. Машини шалено колихалися позаду.


Залишилось вісім хвилин.


Він повернув на знайомий поворот, машини розгойдувалися, ляскали туди-сюди, і він почав свистіти. Гучно, терміново, переконливо. Він знав, що всі його брат почують цю божевільну кавалькаду. Але в нього була одна невелика перевага – на нього люди чекали. Їх прочинені люки першими відкриються навстіж.


«…Поїхали, в дику синяву геть там…» Він почував себе курсантом ВПС, який почав неймовірні веселощі.


Він глянув угору, проходячи під каютою подружніх пар. Пастка відчинялася. Рібер спустився сходами зі своїм пістолетом-кулеметом, його обличчя здивовано застигло.


"У машину, Рібер!" - крикнув Нік, сповільнюючись. «Завантажте їх якнайшвидше. В нас проблеми!" Він зупинив свою сороконіжку, що звивається, на півдорозі між люком Рібера і пасткою, що вела до чоловічих кімнат, куди Марк повинен був відвести всіх жінок. Він сподівався на Бога


Марк це зробив. А потім він зрозумів, що повинен був, інакше тунель був би вже заповнений озброєною охороною, і нагорі вибухнув би все пекло.


Попереду він побачив мускулисту постать, що спускається сходами, що веде місіс Аделаїду Ван Хассель. Піт з рішучим обличчям вів її однією мускулистою старою рукою, а іншою стискав кулемет.


"Почекайте!" зателефонував Нік. «Але будь готовий із цим пістолетом».


Відкрита пастка позаду нього полягала у вигнанні стривожених чоловіків та наляканих дружин. Рібер лежав плашмя в останній машині з його кулеметом, що прикривав корму. Місіс Рібер сіла за ним. Задні вагони швидко заповнювалися. Він почав повільно просуватися вперед. Між двома відчиненими дверима був один зачинений люк, і він молився Богові, щоб він залишався зачиненим. Вона вела до каюти офіцера, і він знав, що там їх було принаймні жменька.


Нік набрав швидкість і знову сповільнився поруч із Пітом. Середній люк все ще був зачинений.


"Завантажуйтесь, Піт!" Нік постукав. «Просувайтеся назад, щоб допомогти Рібер. Коллінз - попереду, одразу позаду мене. Джейкобі, поряд зі мною з пістолетом. Джулі! Допоможіть жінкам увійти. прямо над ним. Поспішайте! Попереджаю вас усіх, це буде пекельна подорож”.


Здавалося, вони рухалися у сповільненому сні.


Залишилось чотири хвилини.


"Все на місці? Давай, Маке! Допоможіть жінці».


Дітц... Шойєр... старий, який дивився на ноги... Міс Крамм, видихаючи слабкі пари бурбона - ні, бренді... Дядько Хуберт Хансінгер, напрочуд пригнічений... Левінсон... Роджерс... Лі Су ...


Середній люк все ще був зачинений.


Всі чули звуки одночасно, і одна з жінок кричала, як кішка на печі.


«Будь ласка, заткніться, - щиро сказала місіс Ніккі. "Ви здаєте жахливий і марний шум".


Ще страшнішим звуком був звук кроків, що бігли, і гортанні крики. Вони йшли із задньої частини тунелю і йшли швидко.


"Готові, Рібер?" - заревів Піт.


"Готовий посперечатися, я готовий!"


Із задньої машини вирвалася деренча черга вогню, у відповідь на яку були постріли і крики.


"Всі посаджені?"


"Так!"


Нік кинув трактор уперед.


Вниз, все, вниз! Збережіть це, Джейкобі. Сідайте – все ще попереду. Четверо за дверима».


Джейкобі хмикнув і сів поруч із Ніком, стискаючи автомат у руках, і його погляд означав жахливу смерть для всіх, хто чекав попереду.


Тепер був безперервний потік вогню. Але крізь нього він почув, як жінка знову кричала. Він повернув голову і прискорив трактор. Жінка вказувала на середній люк. Він був відчинений. Сонний напівоголений головний охоронець стояв на сходах, що тяглися до найближчої машини. На очах Нік він схопився за край і схопився на борт.


Місіс Ніккі піднялася на повний зріст, близько чотирьох футів десяти дюймів, і спокійно схопила протягнуту руку чоловіка. Одним неймовірним рухом вона перевернула його за борт. Його голова розбилася об стіну, і він лежав непорушно.


Місіс Ніккі спокійно витерла пилюку з рук і почала шукати ще.


Залишилось дві хвилини.


Машини набрали швидкість і з гуркотом проїхали коридором.


Ще троє наполовину одягнених чоловіків вискочили з-за рогу і спустилися сходами, надто пізно, щоб схопити машину, але встигли вистрілити.


Тут завів кулемет Марка.


Коллінз цілився вгору і вниз, штовхаючи повітря автоматично і стріляючи з розрахунковою точністю.


Декілька голосів закричали від болю. Деякі з них виходили з машин, що брязкали.


Нік похмуро поїхав далі. Попереду з'явилися замасковані двері. Стрілянина за їхньою спиною була далі і набагато менш інтенсивною. Хтось у задній машині підібрав кулемет Піта і приєднався до вогню Рібера.


Сам Піт лежав нерухомо.


Тривожний дзвінок пролунав так голосно, що тунелем почулися пульсації.


Залишилась одна хвилина.


Кров сочилася через рукав Ніка, і його рука почала оніміти.


"Все вниз, тримайтеся! Ось воно!"


Ярди до виходу з тунелю… сильно на акселераторі… голова опущена… поранена рука стискає кулемет… Зараз же!


Двері відчинилися, і оцинкована сороконіжка вискочила в страшне передсвітанкове світло.


"Тепер стріляй, Джейкобі!" Два кулемети прогриміли з двомісних сидінь трактора. Четверо патрульних стражників кинулися в тіні за межами їхньої смуги світла і стріляли у відповідь чотирма гострими потоками куль. Три. Два. Три...


Джейкобі раптово скрикнув, але продовжував стріляти.


Нік різко натиснув на педаль акселератора і поїхав, як одержимий, тягнучи за собою величезного, довгого брязкаючого хробака і різко згорнувши вправо, темною дорогою, якою вони йшли кілька годин тому.


«Ну ось, – подумав Нік. Зараз!


Величезний і розлогий пагорб гуркотів, як живіт велетня.


А потім він вибухнув катастрофічним вибухом грому, який врізався в його серце і послав його луна, рознесена по долині. Сороконіжка здригнулася від величезної вібрації, і її з'єднані частини дико розгойдувалися. На мить Нік подумав, що тварюка збирається повернути хвіст і перевернутися. Але він продовжував йти дорогою до аеродрому і до їхнього викраденого літака.


Схил пагорба тремтів і тремтів. Його обличчя повільно розчинилося, і з'явився ніс вантажівки, що проштовхується крізь падаючий дерн, як якась доісторична істота, що пробирається крізь давню слиз.


Він струснувся і набрав швидкість. На його передньому сидінні сиділо двоє чоловіків, один за кермом, а другий висунувся з вікна з автоматом. Марк Гербер підвівся і вистрілив просто в обличчя чоловікові.


"Чорт тебе забирай, Леманне!" він крикнув. «До біса твоя зрада, виродок повзучий!»


Обличчя перетворилося на потворне місиво, і автомат випав із мертвих пальців. Марк продовжував стріляти. Кулі встромилися в колеса вантажівки і в метал його корпусу. Водій схопився за кермо і завернув. Нік миттю побачив людину за штурвалом, зосередившись на своєму завданні - спрямовувати живих, вмираючих та мертвих до літака, який, як він сподівався, все ще буде там.


Він побачив голову і плечі людини з жорсткими, квадратними плечима і кулеподібною головою, перед яким стояло плоске, невиразне обличчя, яке виглядало так, ніби воно було недбало пришите.


Бронсон.


Він був схожий на свій опис.


Але ці жорсткі плечі та форма потворної голови нагадали Ніку когось іншого.


Юда. Людину, на пошуки якої він вирушив до Південної Америки. Головний злочинець CLAW, особливого відділення Червоного Китаю, яке сіє ненависть, вбивства та насіння війни.


З аеродрому пролунала рвана черга вогню. У відповідь відповіли два пістолети із дивної кавалькади Ніка. Він сконцентрувався на останньому колі до аеродрому, рухаючись з усією своєю швидкістю та вмінням. І їхній літак був там. Вантажівка, за кермом якої була людина, схожа на пруссака, поїхала в ранньому ранковому світлі.


Ким би він не був, він пішов. Може, Бронсон був Борманом; можливо, Бронсон був Юдою. Може, всі троє були одним цілим. Зараз це мало значення. Йому потрібно було закінчити другу половину роботи.


Промінь прожектора більше не розтинав небо, і всі гармати мовчали. Нік під'їхав до літака зі своїм вантажем - цілими, пораненими та мертвими. Раптом він утомився майже не висловити словами.


"Полковник Коллінз!" він сказав. Полковник ВВС опустив свій порожній автомат і повернувся до нього. "Ти знаєш, - сказав Нік, - як керувати цим літаком?"


* * *


Гора була зруйнованою печерою. Глибоко всередині пораненого живота пил осідав на величезній конструкції, що нагадувала бункер. У кімнаті, яка колись була лабораторією, інвалідне крісло лежало на спині, скомкане та занедбане. За кілька миль звідси в напівпустельній долині під сонцем, що сходить, зупинилася вантажівка. Чоловік, відомий під стількими іменами, відкрив каптур і почав возитися під ним руками в рукавичках. У нього було дуже мало надії… але він уже повертався раніше.


Високо нагорі, далеко на південь, Нік Картер покинув крісло другого пілота гігантського реактивного літака і пішов через пасажирську кабіну. Кабіна була залита кров'ю та спогадами, але полковник ВПС Джонатан Коллінз, досягнувши Делі, не відривав очей від крові та думок. Нарешті зайняте радіо замовкло.


Піт був мертвий. Старий, що любив дивитись на ноги, більше ніколи не подивився б. Були й інші, які зітхали та стогнали уві сні. Марк Гербер сліпо дивився у вікно на рожеві хмари, яких він навіть не бачив.


Нік зі втомленим зітханням звалився поруч із Джулі.


Вона взяла його за руку.


"Привіт, любий", - м'яко сказала вона.


Saigon


Картер Нік


Сайгон


Анотації


КОЛИ ШПІОН ЗУСТРІЧАЄТЬСЯ З ШПІОНОМ.


Незабутня гра в контррозвідку, в якій суперсекретна американська організація AX стикається з китайським бюро вбивств, ГІРКИМ МИНДАЛЕМ... і сам Кіллмайстер із подвійним агентом-жінкою, чия техніка була чарівною.


* * *


Нік Картер


Смерть та Прекрасна


Він отримав свою роботу через Vietnam Times


La Dolce Vita Vietnames


Знайомтесь, містере Фанг


Сайто, де ти?


Міс Антуанетта очищає будинок


Недосвідчений шпигун


Вечір п'ятниці


І суботнього ранку


Готово – Набір гелів – Вперед!


Майже всі Джейк


Клер має компанію


Я не міг допомогти. Я втратив голову


Killmaster зустрічає леді


Кохання – це кохання, але війна – це пекло


* * *


Нік Картер


Killmaster


Сайгон


Присвячується співробітникам секретної служби Сполучених Штатів


Смерть та Прекрасна


Синьо-зелені небеса В'єтнаму проливають свій сліпучий блиск на сцени чистої листівки і абсолютного жаху.


Рисові поля плавно піднімаються зігнутими терасами біля підніжжя гір, що межують із плантацією Ла Фарж у контрольованому комуністами Північному В'єтнамі. На півдні лісисті пагорби спускаються до чудових міст і м'яких піщаних пляжів, які тягнуться, як гігантський килим, прикріплений до Південно-Китайського моря. Всередині суші, але що охоплює глибоку затоку моря, знаходиться столиця гавані Сайгон ... чотири години п'ятнадцять хвилин у повітрі від Маніли, дві з половиною години у повітрі від Сінгапуру та у світлових роках від плантації Ла Фарж на півночі сторона лінії поділу.


Мадам Ла Фарж відкинулася під спекотне серпневе сонце і думала про це. Спека і віддаленість Сайгона були одними з небагатьох речей, про які залишалося подумати.


Для Клер Ла Фарж екскурсія в Сайгон колись могла бути завершена серією проходжень зі швидкістю сімдесят миль на годину покращеними дорогами і запаморочливими проходами штопора в її спеціально побудованому Royal Roadster. Один раз, але не більше. Мадам Ла Фарж була практично в'язнею у своєму замку в передгір'ях. По-перше, родстер більше їй не належав. Хо Ван Мін захоплювався його старіючої красою і забрав його до свого штабного автомобіля. По-друге, мадам наказали обмежити свої рухи. І, нарешті, навіть якщо припустити, що вона могла вільно подорожувати, вона не бачила вагомих причин, щоб кидатися через пагорби та долини через рвані лінії конфлікту, проведені між Північчю та Півднем. В'єтнам у наші дні – не місце для непотрібних поїздок. Навіть у дружніх південних горах, де мисливці на велику дичину перетинають густий ліс у пошуках леопарда, тигра та кабана, можна знайти найнебезпечніше з усіх в'єтнамських істот: партизанів В'єтконгу.


Отже, мадам Клер Ла Фарж більше не подорожувала.


І все-таки вона була незвичайною жінкою. Ніхто не очікував, що гарна француженка буде звичайною, і мадам була винятком. Вона була дивовижно красивою вдовою; колись була відданою молодою дружиною, яка нічого не думала, окрім як тихо любити свого гарного чоловіка, а тепер жорстка бізнес-леді, твердо, але ніжно керуючи плантацією Пола. Величезні легіони, які допомагали їй підтримувати найбагатші землі на території, дивилися на неї з любов'ю та повагою. Коли вони називали її «Прекрасною», як це робили всі, крім одного чи двох, вони віддавали належне не лише її красі, а й скрупульозній справедливості та чесності, які привернули до неї Поля Ла Фаржа в Ханої майже за двадцять років до цього. жорстокий серпневий день.


Клер перекинулася на сонце. У В'єтнамі два сезони, і обидва літні. Один сухий, інший мокрий. Сонце світило після тринадцяти днів гарячого дощу. На плантації все йшло якнайкраще. Робити не було чого, і нічого нового, крім сонця, не було видно.


Так мадам Ла Фарж засмагала оголеною. Не бути розпусним і точно не шокувати допомогу. Просто щоб насолодитися сонцем і почуватися максимально комфортно.


Її тіло, розтягнуте на власному варіанті Пола елегантно зручного гамака для патіо, було довгим, бронзовим та сильно вигнутим. Навіть у своїй вишуканій наготі вона безпомилково виглядала французькою. Дійсно, мадам Клер Ла Фарж була втіленням французької жіночності у її кращому прояві, романтичною мрією у чудовому тілі. Навіть зараз, коли її груди піднімаються, як


пагорби з двома вершинами на пекучому сонці землі так далеко від Франції, вона здавалася вічно французькою. Її чорне волосся з короткою стрижкою зачесане назад із класичного чола. Тонкий ніс із витончено загостреними ніздрями розділяв високі вилиці, чиє послання про відчуженість суперечило повному чуттєвому роту - роту, який тепер мало що міг змусити його згинатися в сміх, - але який свого часу знав сміх. Вона лежала, як богиня сонця, оточена невисокою кам'яною стіною, що огинала південний край дворика, який прислужники звели в давнину, коли плантація і мадам були зовсім молоді.


Але стіна була слабким захистом від усього, що могло статися. Він був побудований як прикраса, невисока межа між землями та приватним життям Ла Фаржа. Підлога була єдиним захистом, якого вона коли-небудь потребувала.


Тепер, коли їй було 36 років, мадам нічого не захищало, крім ширми та старого армійського 45-го, недбало захованого між подушками гамака. Поль Ла Фарж, гарний і сміливий диявол воєнних років і французької розвідки, помер через десять жорстоких і порожніх років. Його кодове ім'я було La Petite Fleur. La Petite Fleur! Вона все ще могла посміхатися, коли думала про це - цей сміховинно тендітний ярлик для людини величезної м'язової сили, що добре знається на кожній фазі рукопашного бою і холоднокровно нещадного у поводженні з ворогом. Але тепло і ніжно з нею... сильний, теплий, ніжний, пристрасний... спогад про силу і солодощі, любов і сміх...


Він зустрів її в Ханої в кінці Другої світової війни, доглядав за нею і завоював її, хоча вона була більш ніж на десять років молодша за нього і була оточена молодими нареченими, що задихалися. Потім він відвіз її на плантацію, якою його родина мала півстоліття. І він добре впорався, як і всі, але мав іншу, важливішу роботу. Він, як і раніше, був Ла Петіт Флер з французької розвідки. І французи вели запеклі битви, щоб завадити комуністам захопити контроль над В'єтнамом.


Тепер Північ була втрачена для них. Так був Пол.


Ла Петіт Флер виконував свою таємну роботу на французький уряд вісім довгих та небезпечних років. Дюжину разів він був близький до смерті, і дюжину разів він прослизнув крізь пальці ворога, щоб повернутись додому до Клер і на плантацію. Нарешті, всього за кілька тижнів до кровопролиття Дьєн Б'єн Фу, його начальство наказало йому ненадовго прилягти, бути безневинним французьким плантатором і нічим іншим, поки не надійдуть нові накази. Він ненавидів думку про бездіяльність, але Клер відчула полегшення. Їм потрібен час разом, короткий перепочинок.


Потім куля вбивці вразила його у пітьмі в'єтнамської ночі.


Клер Ла Фарж була вдовою у тому віці, коли жінки найбільше потребували любові своїх чоловіків.


Тепер у неї залишилися тільки плантація та спогади про Поле та його велике кохання. Тільки тепло, дощ, рис та чай займають її розум.


Вона знову поворухнулася на сонечку і зітхнула. Це було неправдою. Їй було про що подумати. Наприклад, люди, котрі обробляли її землю. Вони потребували її. Без її керівництва землі L4 Farge перетворилися б на безплідні руїни протягом кількох сезонів. Вона мала вибір. «Забирайся і тримайся подалі. Нехай твої лакеї самі про себе подбають». «Залишайся тут. Нехай вони збережуть свою роботу. Будинок твій і вся їжа, яка тобі потрібна. А інше наше. Земля виробляє нам». Так завершується промова генерала Північного В'єтнаму Хо Ван Міна.


Отже, вона лишилася. У будинку Пола. Але насправді навіть плантація вже не належала. Час минав, йдучи в нікуди, забираючи з собою її молодість. Дати їй мало про що думати, окрім спеки, дощу, рису, чаю, її плантаційних рук, продуктів, які годуватимуть ворога, жахливої справи в'єтнамського конфлікту, який загрожував занурити світ у Голокост світової війни. Три…


Клер вилаялася. Нема про що думати! Їй треба було думати про світ, і вона лежала тут, як шматок глини, марна. Розчарування палало в ній так само жарко, як сонце. І згорів у раптовому полум'ї. Вона була неспокійною, от і все. Можливо, їй вдасться переконати Мін відпустити її в Сайгон за запасами. Фактично, вона вже почала рухати колеса, відправивши йому повідомлення. Поїздка піде їй на користь. Крім того, вона не могла нічого вдіяти із ситуацією у світі та комуністичною загрозою. Коли Пол пішов, це більше не мало значення. Більше нічого не мало значення.


Сонце палило, посилаючи промені, як пальці закоханого, у теплі ніші зігнутої довжини мадам на нерухомому гамаку. Вона не зводила очей з яскравого світла, хоча важкі сонцезахисні окуляри в арлекіновій оправі, прикрашеній дорогоцінним камінням, закривали їх. Гарячі хвилі близького атмосферного тиску тримали її палаючими гарячими пальцями.


Її тіло короткий час відчуло кохання та майже забуту пристрасть. Якби тільки вона могла знову знайти такого чоловіка, як Пол, щоб вона почувала себе так, як вона почувала себе під ласкою сонця.


Вона не побачила високої тіні, що впала на патіо за ширмою, але почула м'які кроки, що порушили тишу. Вона не ворухнулася і не взяла 45.


"Так, Сайто?"


Вона знала його ходу, легку котячу ходу гіганта, який був із Полом з тих пір, як утік з материкової частини Японії в 41 році, щоб боротися з воїнами серед його власного народу. Після краху Франції 1954 року він залишився у Клер. Вважається, що саме він першим назвав її «Прекрасною» та породив живу легенду.


«Моя пані, для вас не буде безпечного шляху до Сайгону. Генерал не в настрої чинити вам люб'язність. І я прошу вас не намагатися зробити подорож будь-яким іншим способом».


У м'якому, ніжному голосі майстра було занепокоєння. Мадам, що швидко вловила потреби і потреби свого народу і завжди готова поважати їхню незмінну турботу про її благополуччя, виявила Сайто люб'язність, сівши і приділивши йому всю свою увагу. Він не міг бачити її з-за ширми, але він міг чути кожен її рух, і він знав, що вона сіла, щоб слухати його. Він також знав, що вона була оголеною. Але він не спробував оглянути екран, і вона навіть не думала потягтися за своїм шовковим халатом. Сайто, як її старшині та довіреному слузі, був зроблений вищий комплімент: її впевненість у тому, що її чеснота, сама її істота були в безпеці, коли він був поруч.


«Отже, з генералом важко», - здивовано сказала вона. «Але ти турбуєшся, Сайто. Можу я запитати, чому?


"У країні біда".


«На землі завжди неприємності. Що вас сьогодні так непокоїть – генерал?»


Незважаючи на всю її французьку інтонацію, в'єтнамська мова мадам звучала правдиво та ясно. Хоча Сайто розумів як її рідну французьку, так і англійську, їй завжди здавалося більш природним говорити місцевою мовою.


"Не тільки маленький генерал". У голосі Сайто прозвучала зневага. Він відразу ж не злюбив Хо Ван Міна і не знайшов причин міняти свою думку. «Щось його розлютило, тому він повністю відмовляється дозволити міледі піти з плантації. Він навіть наважився пригрозити покаранням, якщо ви не послухаєте його».


"А зараз?" пробурмотіла вона задумливо. "А які важливі новини у вас є для мене?"


«Цього разу він має на увазі саме це, мадам. Останнім часом були бомбардування та кілька битв, які йому не сподобалися. І це правда, що ризикувати ще небезпечніше, ніж раніше. Небо наповнюється літаками, які скидають людей, як насіння, у поля, і на всіх дорогах є смертельні пастки. І з Сайгона приходять чутки, що там буде більше демонстрацій, більше бомб. Комуністичні свині та тварини зі знаками знову ходитимуть і знову вбиватимуть. Не турбуйтесь, мадам, я вас благаю. Подорож неможлива».


Вона розуміла його занепокоєння. Це правда, що вона була впертою і неодноразово кидала виклик генералові. Але навіть це вже не коштувало зусиль.


«Не турбуйся, Сайто. Я залишусь на місці».


"Все добре, мадам. Ви все ще хочете поговорити з генералом?"


Вона подивилася на екран, ніби побачила Сайто, що стоїть за ним. Уявним поглядом вона справді бачила його, зовсім нетипового японця - надто високого і надто західного вигляду. Він був добрих шести футів на зріст, щільної статури, його величезні руки бовталися з обох боків. Чорний пояс, як і безліч інших нагород у дзюдо, кендо і карате. Ніхто ніколи не перевершував Сайто. І ніхто ніколи не буде, крім пані його покійного господаря. При всьому своєму значному зростанні він був як маленький хлопчик, коли справа стосувалася Клер Ла Фарж.


«Ні, Сайто. Я не турбуватиму зайнятого генерала. Мені нецікаво перетинати 17 паралель, якщо це означає стільки стомлюючих труднощів. Зрештою, яка різниця? Ні, я залишусь тут, нікого не побачивши, будучи лише Леді Плантації”. Її тон насміхався над її словами, тому що ніхто краще за неї не знав, що Леді була безпорадною бранкою.


Сайто вклонився за ширмою. «Моя пані, як завжди, виявляє здоровий глузд».


Вона сміялася. Він теж звучав трохи глузливо. Вони обидва знали, що вона не завжди виявляла здоровий глузд. Але в його слабкому глузуванні не бракувало поваги.


"Таймс оф В'єтнам вже прибув, Сайто?"


"Протягом години, міледі".


«Принеси мені його, коли він з'явиться. Зі склянкою цукрової тростини та апельсина. Це все, Сайто.


Вона знала, що він кланяється через патіо, хоч знав, що його


ввічливості не видно. "Втішний велетень, - подумала вона, - щоб бути поруч". Але не як чоловік; зовсім не схоже на сильного чоловіка, що любить… Мадам Ла Фарж щільно закрила свої думки і зосередилася на сні. Сонце поможе. Воно тепло торкнулося б її наготи, стисло б її, як обійми коханця, і виснажило б усю її боротьбу.


Сонце справді допомогло. Вона задрімала.


Якось вона відчула тінь, що падає на її тіло, ще до того, як почула звук. Це було пізніше. Вона не могла сказати, скільки пізніше, але сонце сказало їй, що минуло менше години, як вона очікувала чекати на Сайто. І вона знала кроки, що тінь була не Сайто; що це був той, хто вперше переступив поріг Ла Фаржа. Вона повільно розплющила очі і цього разу потяглася за своєю мантією. Тінь, що падає з-за ширми, наближалася. Її рука шукала під подушкою пістолет Пола 45 калібру.


Чоловік, хитаючись, наближався до неї, вмирав. Вона надивилася смерті, щоб одразу впізнати її обличчя.


Він, гойдаючись, підійшов до гамака, що хитається, наполовину тягнучи себе по викладеним плиткою каменям патіо. Вона швидко сіла, накинула на себе мантію і твердо спрямувала пістолет сорок п'ятого калібру на рваного непроханого гостя. Вона не боялася. Невиразно стривожений, цікавий, але не зляканий. «Поранений партизан», - подумала вона і почала чекати, коли чоловік попросить про допомогу.


Нероба зупинився, жалюгідне видовище в рваних сукняних штанях і шкіряному жилеті, що відчинився, оголило спітніле, спітніле, жовте тіло в плямах. Вона побачила тугу шкіру, натягнуту на кістки і жилисті м'язи, вени та сухожилля, які перетворилися на розтягнуті вузли, обличчя, яке відбивало агонію його виснаженого тіла. Його обличчя було переважно індокитайським, але вона могла бачити француза в змученому та змученому тілі.


Він похитнувся біля підніжжя гамака. І було щось дивно знайоме у викривлених рисах обличчя.


«C'est vous, мадам Ла Фарж? Je suis…»


Вона могла тільки кивнути, коли він упав перед нею навколішки, чіпляючись руками за щось на талії. Його чорне, погано підстрижене волосся дико звисало з черепа, а пересохлі губи безмовно ворушилися. Розірвані і пальці, що кровоточили, незграбно поркалися, намагаючись витягнути щось із схованки і нав'язати це мадам, але тіло було нездатне робити те, що велить мозок.


Вона потяглася до нього.


«Мадам…» – прохрипів голос. "Повідомлення! Не… не… не…» Він відсахнувся, його слова перетворилися на невиразне шипіння вмираючого звуку. Потім його голос підвищився. "Не так!" як би говорилося. І: "Хай живе Франція!"


Останній був болісним, але якимось тріумфуючим криком. Мадам спізнилася, щоб упіймати труп, що впав на підніжжя її сонячного гамака. І тільки тоді вона побачила жахливі шрами на розірваній тканині на понівеченій спині чоловіка.


Мадам Ла Фарж не кричала. Поль Ла Фарж дуже добре її тренував. Вона тричі грюкнула в долоні з різким, уїдливим ударом. Сайто почує та прийде.


Вона швидко опустилася навколішки і відчула серце чоловіка. Знову смерть. Як старі, навіть тяжкі часи. Французький змішаний з англійською, і обличчя індокитайця... Він її знав. Звідки вона могла знати? Її пальці легко пробіглися його тілом у пошуках послання. Ні кишень, ні паперу, ні медальйону на шиї.


Мертві руки все ще чіплялися за брудну стрічку штанів, за пояс, зроблений із дивно зв'язаних мотузкових пасм. Обережно, але твердо вона розтиснула зчеплені пальці трупа. Повідомлення має бути якимось чином пов'язане із цим поясом.


Не так, як він сказав. Не так. Якщо він не був протягнутий у грубе переплетення, утримуване цими тонкими нерівними вузлами, на поясі не було повідомлення. Але мало бути.


Вона зняла ремінь з мертвого панцира людини, яка загинула за Францію, і уважно його оглянула, почувши, як сандалі Сайто видали шкірясті звуки зсередини будинку.


«Ні… ні… ні… Не так…!» Ні. вузлів. Було багато способів приховати повідомлення. То був один. І тепер вона знала цього чоловіка.


Господи милосердний! вона думала. Чому помер Поль Ла Фарж? Він точно знав, що робити.


Брови мадам Ла Фарж люто насупилися. Прокляніть цю людину, що вмирає біля її ніг зі своїми незрозумілими вузлами. Вони нічого не означали для неї, і вона нічого не могла з ними вдіяти. Весь цей жахливий інцидент був тяжким заняттям.


Проте її серце піднялося найдивнішим чином. Ця людина свідомо пробралася до дружини Ла Петіт Флер. І Пол жодного разу у своєму житті не підводив чоловіків.


Сайто з'явився через ширму. Мадам Ла Фарж махнула йому рукою, її думки полетіли. Було так багато справ.


"Хто він був, моя леді?"


«Андре Моро. Я не бачила його більше десяти років. Хто працює біля будинку, хто міг його бачити?


Незважаючи на те, що мадам довіряла своєму персоналу на плантації, вона знала, що принаймні одна або дві людини висловили свою відданість В'єтконгу. Їх не можна звинувачувати в тому, що вони вірять у те, чого їх так старанно вчили.


Сайто похитав головою. «Ніхто, міледі. Усі працюють на східних полях. І він не зайшов би так далеко, якби його помітили». Сайто нахилився, і його великі руки повернули викривлене тіло з неймовірною ніжністю. «Його вбили, міледі. Повільно, під тортурами. Мабуть, вони чогось дуже від нього хотіли».


Вона похмуро кивнула, її прекрасне обличчя виражало мету, про яку вона не знала багато років. «Нам доведеться позбутися його тіла, не звертаючись до влади. Тому що його вороги – наші вороги. І вони не повинні знати, що він прийшов до нас».


Сайто випростався і схрестив свої потужні руки. «Це буде зроблено. Поля служитимуть. Є багато землі під пором. Вона буде використана з користю».


"Так, але пізніше. Нам доведеться відвести його в будинок зараз і почекати темряви, перш ніж поховати його. Я маю надати це вам. А поки що є більш невідкладна робота».


"Скажи і скажи мені".


«Моро працював із французькою розвідкою. Поки була жива La Petite Fleur, це був притулок. Мабуть, саме тому Моро приїхав сюди і він мені довіряв. Це означає, що я маю спробувати дістатися Сайгона і зв'язатися з тим, хто залишається у французькій розвідці. . Там все ще має бути хтось, хто..."


"Ні, міледі". Було несхоже, щоб Сайто перебивав її. Жорсткий вираз його обличчя теж був не схожий на нього.


"Ні? Що ти маєш на увазі?" вона вимагала. «Я абсолютно впевнений, що французький уряд все ще має агентів у Сайгоні, і я також впевнений, що La Petite Fleur хотів би, щоб я зв'язалася з ними».


Сайто вдалося одночасно похитати головою та кивнути. «Я нічого не знаю про французьку розвідку, але, без сумніву, моя пані права щодо їхньої присутності в Сайгоні. Але я прошу вас сказати, що Майстер не хотів би, щоб ви поїхали в Сайгон в цей час. Це завжди небезпечно. Тепер це неможливо. . Ви пам'ятаєте, що Генерал..."


"Генерал!" Мадам нетерпляче похитала головою. Він товстий дурень, неважливий. Його загрози для мене нічого не означають. Він безперечно не завадить мені виїхати в Сайгон. Ходімо, Сайто, давай помістимо цю нещасну істоту в будинок і складемо наші плани на майбутнє. Ти відведеш мене до кордону, а потім я..."


"Ні, мадам". Сайто стояв перед нею камінням. «Ви не поїдете. Якщо комусь доведеться вирушити до Сайгону, я піду. Вчитель віддав мені накази багато років тому. Вони й досі стоять. Я не дозволю вам наражати себе на небезпеку. З повагою, міледі, я не можу дозволити вам йти."


Вона дивилася на нього, її очі сердито спалахували. Він був невблаганний. Але їй довелося втекти.


«Якщо ви маєте наважитися сперечатися зі мною, - холодно сказала вона, - принаймні ви можете почекати, поки ми подбаємо про мертвих».


Вона побачила біль у його очах і відвернулася.


Через кілька хвилин тіло Андре Моро було поміщене у підземні винні льохи будинку Ла Фарж, щоб дочекатися ночі, коли пагорби стануть темними та стануть чудовим укриттям для копання могил.


Після цього мадам та Сайто знову поговорили. Вона ніколи не бачила його більш рішучим; вона рідко була так сердита. Але зрештою вона змусила себе зрозуміти, що він не відпустить її, навіть якщо йому доведеться стримувати її силою. Він буде ніжним, але застосує силу. Думка про те, щоб змусити Сайто піти на такі крайності, нарешті змусила її поступитися. Зрештою, він переможе, і вона нічого не отримає, крім жахливого обмеження між ними.


«Що ж, добре. Давайте забудемо ці останні кілька хвилин і займемося своєю справою».


Примружені очі Сайто мудро дивилися з його гладкого, сильного обличчя. Якщо він взагалі показував якийсь вираз, то це був вираз полегшення. "Накажіть мені, моя леді".


«Ви дістанетеся до міста з особливою обережністю та підете до офісів The Times of Vietnam». Сайто вичікально підняв вузькі брови. «Ви розмістите рекламу у газеті. Вона скаже будь-кому, хто зможе прочитати її повідомлення, що La Petite Fleur повстав зі своєї могили із закликом до зброї. Тепер приготуйтеся».


Сайто вклонився та вийшов.


Мадам дивилася через великі французькі двері на розмірену проїжджу частину між галявинами перед її володінням. Королівський родстер мав стояти там, начищений і чекати, готовий відвезти господиню будинку, куди б вона пішла. Але це не так. Найбагатша жінка Північного В'єтнаму не змогла


перетнути штучний кордон і поїхати на південь, в Сайгон. Раптом її розкішна в'язниця стала гнітючою, ніж раніше, і ще складнішим завданням. Після смерті Пола це мало великого значення. До сьогодення.


Ближче надвечір знову пішов спекотний дощ. Це зробило поховання неприємнішим, але водночас легшим. Клер Ла Фарж стояла на темному схилі пагорба, її промоклий одяг прилипав до тіла. Бідолашний Моро. Хоробрий Моро. Розбитий труп, що лежить, як собака, на пагорбах В'єтнаму. За що б він не віддав своє життя, не можна його необережно викинути. Якщо це коштувало його життю, воно того варте. Вона знову проклинала свою нерухомість. Вона має бути тим, хто вирушить до Сайгону. Але оскільки вона не могла, вона зберігатиме повідомлення Моро, поки потрібний чоловік не знайде його.


Сайто був готовий до небезпечної подорожі через дві армії, щоб дістатися міста. Він стояв високий і гордий у своєму костюмі з довгих штанів, тканинної куртки та капелюхи кулі. У нього також була рушниця, як і більшість чоловіків у В'єтнамі в наші дні, і він міг уявити себе фермером, робітником або партизаном, залежно від моменту.


Мадам дала йому кошти та короткі інструкції. «Іди, Сайто. Нікому не кажи, що сталося, поки хтось не зв'яжеться з тобою. Тоді говори лише те, що я сказав тобі сказати. Нехай тебе побачать у Сайгоні. Але будь дуже, дуже обережний. Я збережу повідомлення тут і охоронятиму це з моїм життям».


Він вклонився. «Краще охороняйте своє життя, міледі, знаючи, що я помру, якщо зло спіткає вас».


Вона простягла йому руку для поцілунку. Потім він пішов, величезна пантера у вигляді людини, що ковзала димною від дощу ночі.


Мадам Клер Ла Фарж тримала голову прямо та тверді плечі. Вона знову відчула себе сильною та живою. Кодове ім'я La Petite Fleur дзвеніло у неї в голові, як залп. Це було майже так, якби агент Поль Ла Фарж повернувся до життя, щоб знову керувати його всесвітом.


* * *


Через три дні о 10:30 в Таймс оф В'єтнам з'явилася досить звичайна стаття у своїй особистій колонці. Пункт не гостріший і не менш провокаційний, ніж десятки інших подібних статей, які щодня з'являлися на цих сторінках:


Я мушу тебе негайно побачити. La Petite Fleur.


Майже всі у Сайгоні читають The Times. Є сорок газет, і ніхто не може прочитати їх усі, тому майже всі читають Times. Мсьє Рауль Дюпре був одним із читачів. Лікар Ніколас Картер був іншим.


Рауль Дюпре жив у Сайгоні понад двадцять років. Нік Картер поглинав хаос і суперечливу красу цього хаосу шість днів, майже стільки ж, скільки він був Лікарем.


Схоже, нікому в Сайгоні було начхати, чому він тут, або навіть що він там. Його розповідь про те, що він був передовим членом групи медичних спостерігачів Всесвітньої організації охорони здоров'я, здавалося, був проковтнутий як обрана приманка, і навіть найважливіші з влади Південного В'єтнаму тепло приймали його в перервах між заворушеннями, кулями, що летять, і раптовою зміною роботи. Навіть якби вони запідозрили, що він шпигун, їм було б байдуже. Майже кожен у Сайгоні - окрім того, що читає The Times - шпигунить за кимось, шпигун, шпигуватиме або вважає шпигунів серед своїх найближчих друзів. У полі «плащ і кинджал» так багато новачків, що вони прагнуть нейтралізувати один одного, тим самим позбавляючи влади нескінченних проблем і дозволяючи їм зайнятися серйозною справою, намагаючись утримати обложену націю від вибуху.


Нік Картер, таким чином, мав можливість шпигувати скільки завгодно. Того спекотного серпневого ранку він сидів у кафе на тротуарі, дивився газету і дивився, як проходять люди Сайгона. Його остання подорож до в'єтнамської столиці була три роки тому. Зовні нічого не змінилося. Більшість його, як і раніше, виглядала як центр Парижа; решта досі виглядала як центр Сходу. Паризькі магазини і ресторани вишикувалися вздовж широких бульварів, обрамлених пишними деревами, які мали стати коричневими від спекотної спеки, але якимось чином змогли дати прохолодну зелену тінь. Люди являли собою їхню звичайну суміш: гладколистий священик, паризька красуня, косоока спокусниця, зношений робітник, стильне французьке обличчя, накладене на східне серце. Але тепер вони були напружені і поспішали, їхні погляди були крадькома, а голоси різкими.


Він перегорнув сторінки «Таймс», побачивши надруковані трагедії та замішання, які він сам бачив за останні кілька днів. Його місія в Сайгоні полягала в тому, щоб просто самому побачити і доповісти Хоуку, що відбувається в цьому складному місті, що роздирається розбратами, і чи є щось, що AX може зробити, щоб допомогти американським зусиллям у В'єтнамі. Хоук, стара чарівна бойова сокира, яка очолювала надсекретне розвідувальне агентство Америки, дала йому кілька інструкцій. "Тримати очі відкритими


. зв'яжіться з такими таємними організаціями як тільки зможете. Ознайомтеся з урядовцями через свої контакти в ООН. Спробуй дізнатися хто на чиєму боці. Слідкуйте за все, що здається вам незвичним”.


І було щось у особистих нотатках сьогоднішньої газети, що здалося вищому агенту AXE справді незвичайним.


Я мушу тебе негайно побачити. La Petite Fleur.


Нік брав участь у різних формах шпигунства та практикував його з перших днів існування УСС. Він знав про відомого французького агента, який працював під ім'ям Ла Петіт Флер. І він знав, що La Petite Fleur помер багато років тому. Засмаглі, правильні риси обличчя Ніка насупилися. Не було причин, через які ця проста реклама мала для нього якесь значення; кожен міг використати псевдонім La Petite Fleur. Але він навчився не довіряти такого роду збігам.


Він повернув газету і взяв велотренажер назад у свій номер середньої цінової категорії в готелі Saigon Palace із середньою ціною. Опинившись там, він замкнувся і відкрив дуже дорогу сумку з ще дорожчим обладнанням, відомим як Оскар Джонсон. "Оскар" був короткохвильовим радіоприймачем, що звикли передавати код.


Повідомлення, яке через деякий час надійшло до штаб-квартири Хока у Вашингтоні, містило цитату з Vietnam Times та прохання надати додаткову інформацію про La Petite Fleur.


Нік знав, що відповідь прийде через деякий час, і він не надійде через Оскара. Тим часом він мало що міг зробити, окрім як продовжувати некероване стеження і, можливо, продовжити свій тендітний контакт з Антуанеттою Дюпре. Можливо, йому час трохи краще впізнати її батька. Бо Рауль Дюпре був єдиною людиною, з якою Хок сказав йому, що він має зустрітися.


* * *


Рауль Дюпре - джентльмен, власник чайної плантації та багатий французький емігрант - був відомий та поважний, як і всі троє в районі Маленького Парижа в Сайгоні. На погляд Сайгон де Дюпре мав багато слідів Матері Парижа; на вулицях та в клубах за вечерею звучали прислівники, звичаї та витончені ритми Міста Світу, а бонвіванти епікурейського світу не відрізнялися від тих, що були на європейській батьківщині. Кажуть, що коли ти француз, ти береш Францію з собою, куди б ти не пішов. Сайгон є позитивним підтвердженням цієї аксіоми. Більшість його жителів, в'єтнамці або представники інших азіатських національностей, якимось чином виявилися безсилими запобігти перетворенню мегаполісу Сайгона на Париж у мікросвіті. Незважаючи на те, що війна вирувала так близько до його околиць, Сайгон бачив, як щоденні польоти літаків Airvietnam розвантажували туристів по рахунку, приїжджаючи, щоб спробувати паризький Сайгон з його готелями в європейському стилі, універмагами та нічними клубами. Тут були і музей, і зоопарк, і численні кафе, і навіть Театр Тонг Наут, у якому ставилися п'єси, ревю та народні співаки у затвердженій столичній манері. Ви могли їсти китайську мову, пити французьку мову, жити в'єтнамською мовою та танцювати всю ніч будь-якою мовою. Що стосується фільмів, ви можете подивитися, як Річард Бертон кохається з Елізабет Тейлор дубльованою французькою мовою або з в'єтнамськими субтитрами. Після цього можна було піти у Folies Vietnamese.


Це був маленький складний світ Рауля Дюпре, видатного громадського лідера Сайгона. Але мсьє Дюпре мав два секрети.


Будь-який з них, хоч вони й були перемішані, міг коштувати йому життя в'єтконговцям або їхнім босам серед червоних китайців. Агенти комуністичного В'єтміну, або «Народної республіки Північного В'єтнаму», спалили б його тонкий кишечник у олії, якби знали, що він був одним із ключових людей у французькій розвідувальній системі, яка покрила всю територію лінією шпигунства. Він, мабуть, не міг би переконати їх, що лінія справді дуже тонка, і що він сам тепер майже безсилий як діючий агент. Тим не менш, у нього справді були знання, які так довго шукали.


Інший його секрет, який зберігається не так добре, як він уявляв, було дике і розпусне любовне життя його єдиної доньки Антуанетти. Для динамічного чоловіка сорока п'яти років, зайнятого роботою не так на життя, але в смерть, дев'ятнадцятирічний син , який уявляв, що усе своє життя присвятив солодкого життя життя богеми, то, можливо більшою перешкодою, ніж сліпота. на одне око і кульгавість на одну ногу. Тоні була випробуванням, неймовірно красивим і дратівливим випробуванням. З того дня, як її рідна мати померла, народивши її, Рауль відгукувався на кожен її крик і потурав кожній забаганки. Подібно люблячим батькам-чоловікам у всьому світі, він приписував недоліки Антуанетте її бездітної юності та «хвороб зростання». Однак час від часу він не був такий впевнений.


"Тоні, ma petite", - говорив він. «Не поспішай, дитино моя. Ти маєш багато часу, щоб жити. Смак вина буде кращим, нехай воно спочатку повільно старіє.


е-е, наскільки це краще. "


«Тато, - вона жартувала його, змахнувши блискучим темним волоссям, - я була призначена для чоловіків і любові. Дозволь мені любити по-своєму».


Її спосіб - хоча вона ніколи не говорила йому правди - полягав у тому, щоб одного разу вночі любити трьох чоловіків на піщаному пляжі за дві години їзди від міста. При світлі повного місяця вона дозволила своєму покинутому тілу зробити задоволення і задовольнити трьох індокитайських моряків. Що міг зробити Рауль, окрім як погодитись на жахливий аборт, який запропонував зробити добрий старий доктор Вонг? Тоні плакала; вона сказала, що її зґвалтували; вона обіцяла бути обережною із компанією, яку їй складали. Але вона не зробила уроків. Та й сам Рауль не навчився мудрості. Він також не міг нічого відтворити. Тоні стала відома як найпростіший і найбагатша розпусниця у всьому Сайгоні. А Рауль пережив вечірки, скандали та шалені соціальні хвилювання, що охопили його міський будинок та плантацію.


Тільки його робота на французьку розвідку стабілізувала його життя, поки він намагався переконати себе, що Тоні колись виросте і стане жінкою, яка відповідає ролі дочки Рауля Дюпре.


Того ранку, коли реклама з'явилася в «Таймс оф В'єтнам», Тоні не з'являлася за сніданком до полудня. Рауль був надто поглинений думками про неї, щоб вивчати газету згідно зі своїм звичаєм. Він турбувався про свою трапезу, що складається з чаю, тостів і яєць з каррі, дивуючись, чому вона приїхала навіть пізніше, ніж зазвичай, і чомусь йому було надто соромно відправити слугу до її кімнати.


Дюпре випив три чашки кави і пильно подивився на бамбукові фіранки, що закривали південно-західний дворик. Вони сильно потріпалися. Він зітхнув. Якби Тоні була по-справжньому жіночною, до цих речей давно б приклалася. Але вона була лише жінкою, а не господинею. Її не цікавив її будинок. Замість того, щоб робити щось для себе, було простіше наказати товстому Мару спуститися в Торговий центр і купити все, що потрібно. Допомога б усе зробила, якби тільки замовляла. Але вона навіть не замовляла. Вона була не лише ледачою, чуттєвою дитиною щодо свого тіла, а й у всьому іншому.


«Bonjour, тату. І не гнівайся. Не сьогодні. Сонце надто чудове для твого похмурого обличчя. Посміхнись будь ласка!"


Ось вона, нарешті, сяюча, з вимитим ранком обличчям і у своєму особливому костюмі. Дерев'яні сабо, солом'яний капелюх, смугасте бікіні, юне тіло сяяло здоров'ям, на яке вона не заслуговувала. Похмурий вираз на обличчі Рауля Дюпре зник. Тоні була прекрасна, свіжа, як ранкова роса, але дівчина з Парижа. Gamine magnifique, його власна чудова життєрадісна дочка.


«Отже? Ти нарешті зголодніла, Тоні? О котрій ти прийшла минулої ночі?»


"Папа!" Вона сіла в плетене крісло навпроти нього і схрестила свої шовковисті ноги. Повна хвиля її жіночих грудей вибухнула за межі її недоуздка. «Так буржуазно! Чотири тридцять, здається, було. Невже це важливо?


Він спробував виглядати суворо. "Я сподівався, що ти засвоїла урок, Тоні".


Вона налила собі чашку чаю із синього фарфорового чайника.


«Можливо, тату. Але що тебе турбує сьогодні вранці? Я дуже добре тебе знаю і бачу, що в цьому є щось».


Він торкнувся губ тисненою серветкою праворуч від себе, намагаючись прийняти належну строгість. Але завжди було так складно бути суворим із цієї чарівної піксі з її маленьким дівочим обличчям та жіночим тілом.


"Мене не хвилює ваш останній шанувальник".


Вона вдала, що думає. «Кого ви маєте на увазі? Це П'єр, який зупинився у «Каравелі»?


"Ні."


«Можливо, цей милий американець? Той, хто має якесь відношення до ООН?»


Рауль на мить замислився та сформував туманну картину. «Він? Ні, я не заперечуватиму».


"Так." Тоні пустотливо глянула на нього. “Не він. Може, тобі не подобається моя подруга Мішель?


Він вибухнув. - "Твоя подруга Мішель!" «Ця істота! Ваша шанувальниця, дівчинко? Я, звичайно, маю сподіватися, що ні! Але чому ви повинні відправляти цій дикій дівчині в розвідувальні експедиції, щоб зібрати всіх доступних самців для ваших вечірок? Mon Dieu! Пам'ятайте, ви дочка Рауля Дюпре. . Поводься так, будь ласка, без допомоги цих веселих запаморочливих жінок, які служать тільки для того, щоб змусити тебе виглядати сміховинним в очах усього Сайгона. Пфуї! Мішель! "


Тоні посміхнулася йому. «Як тобі не соромно за француза, тату! Пфуї! Але що тебе непокоїть, mon père? Тепер я знаю, що ти говориш не про Мікі».


«Ні», - сказав він, проковтнувши ще ковток холодної кави. «Я маю на увазі ту жовту довжину шкіри та кісток, яку ти так вдало і чарівно називаєш Вон Тон. Он Тон, так! Я впевнений, що він безглуздий. Як же розпусно я боюся думати».


Він був здивований, побачивши, як його дочка почервоніла, і інтерпретував її реакцію як агресивність.


Він спробував загладити свою провину, пом'якшивши свій закид.


«Тоні, є так багато найкращих людей. Чому ти маєш спілкуватися з цим китайцем? Так, так, я визнаю, що він здається дуже привабливим. Але він китаєць, і є соціальні міркування. І зараз небезпечні часи. Ніхто не знає. ким чи чим може бути ваш друг Лін Тонг”.


Він бачив, як вона напружилася. Він знав, що її слова не переконають його. «Тату, я не обговорюватиму його з тобою. У нього чудовий розум, і за це я ним захоплююся».


"Звичайно, є; я знаю, що так. Але він комуніст, чи не так? Чи можете ви повірити, що він лише той, ким себе називає - молодий чоловік, який вивчає сільське господарство та управління бізнесом? Я хотів би знати, чому він повинен приїхати сюди, до Сайгона, в ці смутні часи, щоб вчитися? Знаєш, чому?


Він знав, що його подих виходить дуже швидко, але не міг його контролювати.


"Він мені подобається", - сухо сказала Антуанетта. «Я можу навіть полюбити його набагато раніше. І що ви можете з цим поробити?


Його серце болісно калатало, і він ненавидів закриту усмішку, що висвітлювала її обличчя. «Тоні! Я категорично забороняю це! Ти не можеш думати про таке!


Вона відкинула голову і засміялася як щаслива дитина, раптово вся скутість зникла. Вона була такою, Тоні; холодний і неприступний миттєво, теплий і безтурботний наступного. Це було дуже небезпечно.


«Справді, тату? Ти знайшов спосіб заборонити кохання?»


Він вибухнув, і це був не найкращий результат Рауля Дюпре. Він був у неї, і він це знав. «Я міг би ускладнити завдання. Я міг би скоротити твій зміст, а потім цей китайський жиголо...»


«Має власні гроші, а я, зі свого боку, можу жити коханням».


«Якщо він матиме тебе тоді. І я зможу перемогти тебе – я б, Тоні, я б, я…»


«Я ніколи не пробачу тобі цього. Якщо ти любиш мене так, як мій батько, чому ти повинен бити мене за те, що я хочу бути коханим?»


"Тоні, Тоні!" Він знову зазнав поразки. "Що я можу сказати вам, щоб ви зрозуміли?"


Вона обійшла стіл і обняла його голову м'якими руками. "Я розумію тебе", - м'яко сказала вона. «Але ти маєш зробити те саме для мене. Я люблю тебе тато. Хіба цього мало?»


"Ні, моя люба", - сказав він, насолоджуючись відчуттям її рук. «Ти теж маєш шанувати мене. Я твій батько. Твоє життя – це моє життя».


«Це не так, – сказала вона. Її тон знову був холодним. Вона прибрала руки, обернулася і на своїх дерев'яних сандалях вийшла у внутрішній дворик. Звук знущався з нього, і її зад, здавалося, нахабно завібрував.


Щось тихо померло в його грудях у тисячний раз. Він тихо вилаявся і повернувся до своєї газети.


Він прочитав його уважно, словом у слово, щоб не думати про неї.


І чудово забув про неї, коли побачив Особисте в колонці на сторінці 13.


Я мушу тебе негайно побачити. La Petite Fleur.


Примара зі славного минулого піднялася з могили, щоб покликати її. З викликом, який він має слухатися.


La Dolce Vita Vietnames


Вперше він не міг дочекатися, коли Тоні вийде. Йому було важко думати ні про що, крім неї, коли вона була поруч, а тим більше робити те, що він не хотів, щоб вона знала. Але після того, як вона загоріла на терасі протягом години, вона увійшла, переодягнулась і вийшла, не сказавши йому жодного слова. Він навіть не запитував, куди вона може піти.


«Роздягайся, моя квітка. Я хочу тебе".


"Так, Лін Тонг ... мій чудовий Вон Тон".


«Позбудься каламбурів, моя солодка. Ти не лестиш мені. Може, я й їстівний, але я зроблений з чогось твердішого, ніж суп».


"Як я бачу". Антуанетта Дюпре засміялася і почала вислизнути з облягаючої сорочки понджі. Вона ніколи нічого не носила під ним. Лін Тонг спостерігав за нею останні п'ять хвилин, дозволяючи потребі рости в ньому, доки вона не була задоволена. Втретє на день. Лінь Тонг насолоджувався своїм спритним апетитом; Щойно воно було насичене, як воно повернулося знову, змушуючи нервові закінчення поколювати, а м'язи приємно напружуючись.


Його маленька тиха квартирка неподалік головної вулиці Сайгона була зі смаком дорогою і обеззброююче затишною; Скромне і підходяще місце, що ідеально підходить для спокуси спраглих сенсацій дочки Дюпре. Звичайно, це було завдання, план дій, розроблений братом Арнольдом (розшифроване ім'я Чунг Куонг Сунг), але він перетворився на чисту розвагу. В якомусь сенсі було шкода, що йому довелося використовувати наркотики, щоб забезпечити її інтерес до його мужнього тіла, але завдання було надто важливим, щоб випадково втратити її, і вона мала репутацію нудьгу, що нудно і швидко знаходить інші ліжка. Таким чином, він знав, що вона повертатиметься до нього. А ще він відчув цікаве почуття збудження, коли


бачив, як її стимулювали наркотики. Це було майже так, ніби він сам прийняв її, або ніби її неприродний екстаз торкнувся чогось чуттєвого в ньому, чого не могло торкнутися тіло. Це була робота, але ...


Але вона була прекрасна для нечистого західного жителя, чорт забирай. Гнучка, мила, пульсуюча від бажання. Вона йому особисто подобалася, що до певної міри було дуже погано.


Вона була правильно зачеплена. У більш ніж один шлях.


Вона стояла на товстому килимі, сукня лежала біля її ніг. "Як щодо поїздки насамперед?" - Видихнула вона трохи хрипко.


Він був спокушений ненадовго. Але це було зарано; йому доведеться змусити її почекати ще трохи. "Ні. Тобі це не потрібно, щоб насолоджуватися мною, чи не так?"


«Ні», - визнала вона, підходячи до нього в напівтемряві багато завішеної кімнати. Він потяг її на ліжко поряд з собою, як завжди насолоджуючись дивним хвилюючим поєднанням її дитячої краси та напрочуд повного тіла. Від її наготи в нього перехопило подих.


Його поколювало, коли м'якість її стегна торкнулася його твердості. Вона поцілувала його легким облизуючим рухом, і він посміхнувся до неї. Вона поклала теплу руку на плоскі м'язисті рівнини його живота і повільно потерла круговими рухами вниз, змусивши його замислитися про інші речі, крім планів брата Арнольда.


«Зараз у цьому немає потреби, моя мила рабиня. Але оскільки це дуже приємно, ти можеш продовжити».


"Звір!" - люто зашипіла вона, притискаючи своє податливе тіло до його худоби і кусаючи його за вухо. Він вилаявся і вщипнув її за праву сідницю. Вона верескнула і випустила його мочку вуха із зубів.


"Лін Тонг, мій розпусник", - благала вона. "Якщо ти хочеш мене, візьми мене зараз".


"Я зроблю, я зроблю це", - пробурмотів він. «Тільки в цьому я підкоряюся тобі. Пам'ятай це. Ти моє, моє творіння».


"Так Так!" - Наполегливо прошепотіла вона. «Зроби це зараз. Швидко, швидко, швидко…»


Він обернувся і кинувся на неї.


Вона відчайдушно боролася, начебто боролася з ним, ніби віддати своє тіло йому було далеким від її розуму наміром. Вона йому подобалася: вона боролася, як тварина, і завдавала крихітні рани всьому своєму довгому тілу. Він чинив опір, тримав її молотливі ноги і сильно штовхнув. Вона впала під ним на ліжко, стіна опору впала і розчинилася в теплі, що охопило їх обох. Тьмяно освітлена кімната, плани урядів, що займаються таємними міжнародними справами, болісний страх невдачі та ганьби – все це було забрано приливною хвилею сексуального насильства. Тоні скрикнула один раз у темряві, але потім перетворилася на серію уривчастих стогонів і коротких лайок щодо чудесних речей, які він робив з її тілом.


Лін Тонг зробив все це з великою майстерністю.


Її приглушені стогін перетворилися на тихі крики чудового болю.


Для Лін Тонга це було найприємніше заняття у його житті.


"Мммммм", - простогнала вона. Її тіло гальванічно смикнулося, і слова пристрасті вирвалися з тремтячого рота.


"Замовкни", - м'яко сказав він, уже чудово виснажений. Ти говориш, як жінка в полі.


Вона обм'якла і зітхнула. Деякий час вона мовчала, переводячи подих, а потім розсміялася. «Я із землі. Хіба ти не можеш сказати?


"Я можу тільки сказати, що ти дочка Єви і в тебе багато... яблук".


"Варто мати?" Вона посміхалася, але вже починала хвилюватись.


«Нескінченно того варте, - мрійливо сказав він.


"Але тепер ти даси мені голку, мій Геть Тон?"


Він усунувся від неї і глянув на її обличчя. "Ви повинні це мати?"


"Я повинна."


Вона дивилася, як він пробирався через кімнату до шафи, де зберігав свій набір шприців, марлі та наркотиків. Вона відчувала себе втомленою, але все ж таки жива. Її тіло було в синцях, але ще не наситилося. Вона жадала інших задоволень, поїздок на килимі-самолеті та запаморочливих польотів над зірками, стрімких вибухів добробуту та солодкого забуття. За благословенне ніщо, далеко від нудності чайного бізнесу, невимовної погоди, скаржачого тата і всієї похмурої проблеми, хто був буддистом, католиком, другом, ворогом, комуністом чи ...


Лін Тонг повернувся. Голка, яку він тримав у руці, на мить засяяла, спіймана променем сонячного світла, що пробивається крізь опущені жалюзі.


"Будь ласка!" Її голос був несамовитим хниканням.


Він швидко підкорився. Потім він відкинувся назад і дивився, як голка діє, відчуваючи це дивне збудження, яке було частково чуттєвим, а частково – очікуванням того, що вона може сказати. Бо прекрасна дама співала, як птах, коли тонка отрута голки забирала її почуття. І треба було так багато дізнатися про Раула Дюпре, який, як він був упевнений, належав до французької розвідки.


Але він повинен був мати


дах для його начальства.


І хоча сама Тоні не знала напевно, що її батько працював із французькою розвідкою, у неї було набагато більше корисної інформації, ніж вона думала.


* * *


Рауль Дюпре сидів у своєму заставленому книгами кабінеті, згадуючи минуле і намагаючись вирішити, як вчинити в теперішньому. Атмосфера у кімнаті допомогла йому замислитися. На відміну від бамбукового світу В'єтнаму, кабінет був симфонією меблів з червоного дерева і тику, більшу частину якої Дюпре привіз з Парижа, щоб зберегти своє почуття національної приналежності. Було дуже легко втратити свою ідентичність у країні, де мова, звичаї та звичаї були лише наслідуванням паризькому. Йому треба було щось, крім туги за домом, щоб нагадати собі, що він був і завжди буде вірним французом.


Реклама стурбувала його, а також схвилювала. Поль Ла Фарж був мертвим. Але La Petite Fleur, напевно, все ще живе в мадам Поль Ла Фарж. Клер Ла Фарж. Він ніколи не зустрічав її, але Поль часто говорив про неї в минулі часи, а Дюпре чув щось про неї після смерті її чоловіка. Вона з гідністю носила одяг вдови, і ніякі гарячкові руки не вирвали його з жалоби. Безперечно, вона все ще була вірна пам'яті Поля Ла Фаржа. Але як - почав він запитувати - їй вдавалося залишатися в комуністичному Північному В'єтнамі всі ці роки? Чому вони дозволили їй залишитись? Ким вона стала? Чи вона мертва, і це якась хитрість? Дюпре був зовсім стривожений. Заклик до битви мав зловісну нотку. Що може означати цей виклик?


Наскільки він знав, розвідка залишила мадам одну, очевидно, нейтральну в цій неспокійній країні. Але, можливо, вони ще використовували її. Або що ще може означати використання знаменитої кодової назви в оголошенні газети? Він має дізнатися негайно. Це може бути ризикованим, але це необхідно зробити. Він не міг зв'язатися з мадам Ла Фарж – навіть якщо припустити, що знає як – без попереднього знання її становища у французькій розвідці. Штаб зможе йому сказати. Але було одне, що він міг зробити, перш ніж зателефонувати їм прямої лінії екстреної допомоги.


Він зняв трубку свого стандартного телефону та зателефонував до «Таймс оф В'єтнам». Якщо і в чому він був упевнений у своєму невпевненому житті, то це в тому, що його телефон ще не прослуховувався.


Він назвав своє ім'я Тран Суан Кам і говорив в'єтнамською мовою з чудовим акцентом.


"Я хочу поцікавитися рекламою, яка з'явилася сьогодні вранці в Особовій колонці", - легко сказав він. Той, що підписав La Petite Fleur. Можливо, це може бути для мене, але я не можу бути впевненим, доки не дізнаюся, хто його поставив. Чи були залишені будь-які інструкції щодо відповідей?» Він зробив паузу, намагаючись придумати спростування можливого аргументу, наприклад: «Ми не уповноважені надавати таку інформацію».


На його подив, відповідь дійшла легко і без аргументів.


"Так сер. Нам велено сказати, що відповіді мають бути адресовані одному Сайто, який працює у хостелі Long Hue». Голос звучав так, ніби йому не подобалося згадувати назву скромного місця. Потім він засяяв, і його господаря вразила радісна думка. «Але ви запізнилися, сер. На оголошення вже була дана відповідь. Принаймні годину тому».


Серце Рауля впало. Сайто! Повідомлення було від Клер Ла Фарж і хтось підхопив його до нього. У тривозі він дозволив своєму гніву підвестися.


«Мій добрий друже, я не питаю про вакансію, яка була заповнена. Тепер ясно, що це повідомлення було для мене. Чи можу я запитати, хто ще про це просив?»


"Цю інформацію, сер, я не уповноважений давати", - роздратовано сказав голос. "І я не можу сказати, для кого було призначено повідомлення".


Рауль із запізненням стримав гнів. «Можу запевнити вас, що це дійсно було для мене, і дуже важливо, щоб я знав, хто ще…»


«Всі запити конфіденційні, сер. Я сказав вам усе, що дозволяє наша політика». Голос був самовдоволеним.


"Але..."


"Ні!" - тріумфально сказав голос. Звук звуку трубки вдарив Дюпре у вухо. Він повільно повісив слухавку і спробував це обміркувати.


Наскільки він знав, він був єдиним чоловіком у Сайгоні, якого мало цікавити ім'я La Petite Fleur. Решта контактів Поля Ла Фаржа під час війни так чи інакше розсіялися; хтось мертвий, хтось удома у Франції, хтось в інших країнах, лише один чи два у штаб-квартирі. І штаб-квартира не побачила б випуск «В'єтнам Таймс» о десятій тридцять. Хтось ще перехопив повідомлення, яке мало бути призначене для нього.


Він згадав, що Сайто був вірним рабом Пола. Очевидно, мадам не могла сама приїхати до Сайгону за допомогою, бо всі контролювали комуністи.


Наскільки повністю вони контролювали мадам? Сама присутність Сайто могла стати пасткою наживки.


Дюпре повільно підійшов до свого масивного письмового столу з червоного дерева і відкрив центральну скриньку маленьким золотим ключиком, який він носив на брелоку для годинника. Настав час, якщо не час, привести в рух механізми.


Він дістав із ящика невеликий телефон і встромив його в стіну. Він швидко набрав потрібний номер. Він швидко відповів.


«Вибачте, - почав він, - у мене питання щодо північних полів. У вас є La Farge, внесений до ваших списків як потенційний покупець земель, які ми обговорювали минулого місяця?»


«Ні», - була відповідь. "Я б так не сказав".


«Чи, може, La Fleur? Можливо, я неправильно прочитав ім'я.


Голос був трохи спантеличеним, але рішучим. "Ні, Ла Флер".


«О. Тоді я помиляюсь. Але чи все гаразд із землями? Дощ не пошкодив урожай, який неможливо відновити?


Голос, що відповів, був спантеличений. «Наскільки нам відомо, звісно. Але я одразу з'ясую».


"Будь ласка. Дуже важливо, щоб ви підтвердили якнайшвидше».


"П'ять хвилин."


"Добре. Я буду чекати на твій дзвінок".


Рауль Дюпре повісив трубку і запалив панателу зі срібної скриньки на своєму столі. Телефон задзвонив, коли він глибоко вдихнув утретє.


"Месьє?" – сказав голос.


"Я слухаю."


Ні. Абсолютно ні. Позитивно. Ми підтверджуємо негативну відповідь на всі три пункти. Фактично щодо вашого останнього питання землі вважаються цілком безпечними з погляду бізнесу».


"Дякую."


Рауль Дюпре цілу хвилину вивчав телефон, перш ніж відключити його і покласти назад у ящик столу. Не дало йому жодних подальших відповідей. Він замкнув ящик і повернув ключ на брелоку до кишені жилета.


Інформація, отримана від його агента зв'язків із французькою розвідкою, не говорила йому, як ставитися до термінового виклику в особистому оголошенні, підписаному одним із безсмертних секретних агентів Франції, Ла Петіт Флер. Але він сказав йому, що мадам Ла Фарж не працювала з французькою розвідкою. Також не було відомо про її дезертирство. Швидше, її плантація як і раніше вважалася безпечною для французьких агентів, які могли використовувати її під час біди. Здавалося, що ніхто, крім мадам Ла Фарж, не міг стояти за надрукованим проханням про допомогу.


Дюпре натиснув кнопку дзвінка, сигналізуючи про товстого Мару, який служив з ним у тій чи іншій якості майже двадцять років, і дав йому чіткі інструкції.


Пізніше йому доведеться зробити ще один особливий дзвінок на ще таємніший номер.


* * *


Тоні була в захваті. Кімната Лін Тонг перетворилася на рай з пухнастих хмар і блакитного неба, яким вона ширяла, безтілесна, без жодних обмежень. Не було ні тата, ні похмурого суспільства, ні морального рівня, який треба підтримувати. Здавалося, що величезний всесвіт був під ним, маленький і нескінченно малий, не вартий занепокоєння існуючого в повітрі.


"Ти любиш мене тепер, кохання моє?" Голос Лін Тонг пестив її оголене тіло.


"О, так, я люблю тебе - як я люблю тебе".


Настала пауза в цьому позачасовому світі бархатистої м'якості, де все було нестерпно приємно і до божевілля солодко.


"Більше, ніж інші чоловіки? Більше, ніж ваш батько?"


Легкий напад чогось на кшталт болю пронизав її. "Папа! О, Боже, так. Він моя в'язниця, мій тюремник. Тебе тебе я люблю. Чи не його».


«Чому він такий суворий з тобою, моя ніжна Тоні? Чому він просто сидить там, як людожер, у своєму кабінеті? Хіба він не розмовляє з тобою, моя люба?


"Поговори зі мною! Ах, так, сварити. Але я можу розповісти вам, чим він займається в цьому кабінеті ... » Антуанетта Дюпре була більш ніж готова розповісти про свого найяснішого батька чоловіка, якого, як їй здавалося, вона любила.


Лін Тонг, якого його балакуча Тоні ласкаво називав Вон Тоні, нахилився вперед і прислухався. В обмін на її довіру він не збирався розповідати їй, що його колеги з жахливої організації, відомої як Горький мигдаль, називали його Катом, смертоносною зброєю Червоної китайської розвідки у В'єтнамі.


* * *


Доктор Ніколас Картер із Всесвітньої організації охорони здоров'я мав значно менш успішний день. Або, швидше за все, Нік Картер з AX нічого не зробив.


Коли він зателефонував до Дюпре, грубий голос сказав йому, що міс Антуанетта ще не встала. Під час другого дзвінка йому сказали, що міс Антуанетта відсутня.


Третій день поспіль його передбачувана поїздка на північ із бригадою армійських медиків відкладається. Тут тяганина, там безладдя, офіційна неузгодженість десь ще. Завтра, докторе Картер, вони обіцяли йому.


А може у суботу чи вівторок. Хвороба та смерть завжди з нами; не треба бути нетерплячим. Тим часом йому нічого не залишалося, як продовжувати вловлювати чутки, плітки та різкі звуки антиурядових демонстрацій. Йому було нудно, розчаровано та від природи цікаво.


Так він відповів на оголошення у The Vietnam Times.


Знайомтесь, містере Фанг


На превеликий подив Ніка, клерк був дуже люб'язний. «Ви повинні зв'язатися з Сайто у хостелі Long Hue. Дякую, сер. Добрий день".


Це було так просто, що Нік відчув, що він прогресує. На жаль, він помилявся.


Оскільки він не мав жодного виправдання втручатися у справи La Petite Fleur, ким би він не був, здавалося нерозумним просто зателефонувати і сказати: «Привіт, Сайто. Побачив ваше оголошення і подумав, що я зателефоную. . Так чи інакше, в хостелі Long Hue не було телефону.


Це була проста будівля всього за два квартали від бізнес-центру, але не в тому напрямку. Туристи інстинктивно уникали цього місця, навіть незважаючи на те, що вулиця була страшенно чистою, а її мешканці явно не були головорізами. То була просто вулиця без туристів, от і все. І будь-який незнайомець виділявся, як хворий великий палець. Здавалося, що сам гуртожиток був геніально збудований так, щоб його мешканці могли бачити, але не бачили. На будь-кого, хто наводив довідки у фойє, можна було розглянути з десятка різних кутів, перш ніж він навіть помітив стійку адміністратора.


Нік якось пройшов повз нього і вирішив зробити інші приготування. Хлопець, що тинявся вздовж каналу, погодився запропонувати запрошення від імені Ніка.


Насправді, Нік навіть не хотів розмовляти з цим Сайто. Ще немає. Просто подивитися на нього та відзначити його для використання у майбутньому. І, можливо, дізнатися, хто ще відреагував на ім'я La Petite Fleur.


Він відчував себе помітним навіть у пом'ятому костюмі, який, як він вважав, підходив для Ніколаса Картера, доктора медицини, і дозволив своєму посланцю, що повертається, пройти повз нього і зникнути з поля зору, перш ніж наздогнати його. На той час він був певен, що за хлопчиком не стежать.


"Він не пішов би з тобою?" - Запитав Нік.


«Ні, мосьє. Це загадка". Хлопчик усміхнувся, насолоджуючись зустріччю з цим іноземцем. “Його там не було. Але він залишив повідомлення.


"О? Для кого - для мене?" Неможливо, звісно, але закономірне питання.


«Для будь-кого, хто питав, мосьє. Його повинен знайти той, хто його знає, і той, хто знає себе, на ринку на вулиці Нгуен-Хюе».


Це звучало як запрошення людини, але, мабуть, це означало взаємне визнання Сайто та його співрозмовника.


Він подякував юнакові і заплатив йому. Потім він рушив круговим шляхом до вулиці Нгуен-Хюе і величезного квіткового ринку, гадаючи, як взагалі він збирається помітити людину на ім'я Сайто в натовпі, яка завжди збиралася навколо прилавків.


Через дві години він все ще був здивований і майже готовий здатися. Його єдиною підказкою було те, що "Сайто" було японським ім'ям. Він вдивлявся крізь квіти в обличчя східних людей, доки не побачив маленького японця, що ховається за екзотичною квіткою, а потім дав собі відпочинок. У невеликому кафе, що примикає до ринку, подавалося місцеве міцне холодне пиво. Нік з вдячністю випив і ліниво глянув на довгий яскраво розфарбований блок. Це були фермери з Центрального В'єтнаму, моряки, які щойно вийшли з річки, в'єтнамські жінки в панталонах і з паризьким акцентом, обличчя всіх відтінків та відтінків.


На той час, як минуло півгодини, він був готовий визнати поразку. Він має якось розшукати Сайто в гуртожитку або кинути весь цей безглуздий квест. Він послужив йому гарну службу за спробу засунути носа в чужі справи.


Саме тоді він побачив когось, кого я бачив раніше. Невисокий, дуже товстий чоловік, який швидко крокував перевалку і швидко оглядався на всі боки. Нік бачив, як ця людина відчинила двері будинку Рауля Дюпре кілька ночей тому, коли він та кілька інших друзів вечора висадили Антуанетту після вечірки у «Каравеллі Скайрум». Товстун справив на нього враження старого слуги, того, хто керує домом, керує ним над рештою слуг і відчуває всю відповідальність за будинок на своїх плечах. Мару ...? Так, вона назвала його Мару.


Його інтерес посилився, коли товстун завагався, а потім зупинився. Довга фігура вивільнилася зі свого становища навпочіпки між стійлами і показала себе високим мускулистим чоловіком з найменшим натяком на японця в його м'яких рисах. Двоє чоловіків пильно подивилися один на одного і коротко поговорили. Нік підвівся зі стільця і повільно підійшов до найближчої кабінки. Двоє чоловіків, за якими він спостерігав, почали йти Мару в декількох ярдах попереду. Людина, яка, мабуть, була Сайто, ліниво пішла за нею, ніби вона


так чи інакше, йшов у цьому напрямі.


Нік пішов за ними так само недбало.


Стежка вела прямо до елегантного будинку Дюпре.


Мару чекав біля воріт, доки високий японець наздожене його. Разом вони увійшли до бічного під'їзду будинку.


Нік повільно обійшов будинок, гадаючи, чи варто йому зателефонувати до парадних дверей і дізнатися, чи не повернулася міс Дюпре. Але це здавалося безглуздим ходом. Малоймовірно, що він знайде зручну замкову щілину, до якої можна прикласти вухо. Отже, він знову розчарований повернувся до свого готелю на Дуонг Ту-До. У його поштовій скриньці було два повідомлення. Одним із них було повідомлення про телефонний дзвінок від неназваної жінки, яка зателефонує знову. Інше був зарубіжною телеграмою.


Нагорі у своїй кімнаті він прочитав телеграму Хока.


ПОГОДЖУЄМОСЯ З МЕДИЧНОЮ Бригадою на північ. ЗАЛИШАЙТЕСЯ В САЙГОНІ ДО ПРИБУТТЯ ДОКТОРА ЛІНКОЛЬНА.


ФІНЧ.


На цей раз "Фінч". Птах під будь-яким іншим ім'ям завжди був Яструбом. Глава Топора, більшу частину часу такий сухий і лаконічний, здавалося, ніколи не втомлював своїх тонких жартів про птахів, що повертаються додому на нічліг, або відкладають яйця, або про те, що він міг вигадати в даний момент. Він також мав пристрасть до гаджетів. Лікар Лінкольн був гаджетом; той, який не мав нічого спільного із медициною. Він був останнім способом передачі Хоуком.


Нік налив собі подвійну порцію віскі з дорожньої фляжки і сів, щоб у сотий раз оглянути свій арсенал. Шість днів тут уже, а він ще не використав.


Вільгельміна Люгер. Перевірено. Хьюго на шпильці. Перевірено. П'єр газова кулька. Перевірено. І найновіша смертельна розвага Хока.


Нік вивчав свої нігті. Точніше, він зосередив увагу на вказівному пальці правої руки. Ще один жарт про Яструб - повернутися додому на нічліг.


"Зброя для тебе, Картер", - сказав Хоук. "Тепер ви зможете вказати пальцем на людину і одночасно вбити її".


«У наш час сучасності», - захоплено сказав Нік, посміхаючись очевидної гордості старого перед цим страшним маленьким пристроєм. «Припустимо, ви зупиніться, доки я спробую».


"Він уже пройшов ретельну перевірку", - холодно повідомив начальник AX. «Обережно із цим механізмом розблокування, Картер. Використовуйте великий палець, щоб натиснути ним. Тримайте цей запобіжник, поки вам не знадобиться використовувати цю штуку, або ви ризикуєте померти, почухавши власну голову».


«Я не чухатиму», - пообіцяв Нік.


Тепер він дивився на мініатюрного вбивцю. Це було ідеальне продовження його звичайного вказівного пальця, що додає лише частку дюйма до звичайної довжини пальця. Плоска трубка відходила від ковпачка, одягненого на цвях. Коли запобіжник був випущений, і палець у щось встромився, порожня голка висовувалася з ковпачка і вводила під тиском найнебезпечнішу отруту, яку могли придумати лабораторії AXE. Неминучим результатом була негайна болісна смерть. І коли палець відірвався від контакту, голка знову входила до свого смертоносного резервуару.


Хоук похмуро посміхнувся. «Вам навіть не доведеться витрачати час на перезаряджання зброї. Воно весь час напоготові».


"Тигр у танку, га?"


«Дракон, я думаю, більш доречний. Наступна зупинка – Південний В'єтнам».


У своєму готельному номері в Сайгоні людина на ім'я Кіллмайстер закінчила перевірку своєї зброї. Останньому не потрібне було ім'я, бо насправді це не було зброєю. Проте це був інструмент: ключ. Без нього надсилати повідомлення доктору Лінкольну було б марно. З таким самим успіхом можна назвати це Ейбом.


А потім був цей палець. Він вирішив назвати свою пальцеву зброю Іклом.


Після цього рішення він налив собі ще одну порцію віскі, замкнув двері та зняв із себе весь одяг.


З якоїсь причини він швидко подумав про Антуанетту Дюпре, але потім відкинув усі ці думки і зосередився на своїх вправах йоги.


Самоконтроль довелося купити за дорогу ціну; не було нічого легкого у випробуваннях, які він піддав своєму тілу, щоб бути впевненим, що воно завжди у відмінному стані. Він зігнув стінку живота і почав. Відміряні порції повітря наповнювали його груди глибоким рівним диханням, поки верхня половина його тіла не виступала, як гірський хребет, яке талія не перевищувала ширину руки. На його грудях, стегнах і плечах різке полегшення поколювало в м'язах. Шнури на його шиї були схожі на міцну проводку піаніно.


Затримавши подих на п'ять повних хвилин - на хвилину побивши визнаний рекорд, він повільно видихнув з легенів. Кров текла його тілом, і втома від марного дня покинула його.


Його рухи у наступні півгодини вразили б незнайомого спостерігача.


Я познайомився з принципами стимуляції-релаксації йоги та сп'янив будь-якого поціновувача чоловічої краси. Шкода, що дивитися не було на кого.


Тонкий, тонкий блиск омив його бронзове спортивне тіло, сяючи як на гладкій шкірі, так і на бойових шрамах. Його голова здавалася такою ж чистою, як небо, сповнене зірок, і він відчував майже непереборну потребу щось зробити зі своєю відродженою енергією.


Картерові пощастило. Він стягував футболку, щоб натрапити на боксерські шорти, коли у двері постукали.


Вільгельміна, П'єр, Гюго та Фанг були готові. Але так було тіло Картера. У будь-якому разі, який медичний спостерігач ООН зустріне того, хто дзвонить зі зброєю?


"Хто це, будь ласка?" - покликав він і тихенько підійшов до дверей.


І жіночий жаркий голос нахабно сказав:


«Впусти мене, шер… Я не проти, якщо ти голий!»


* * *


Лін Тонг все ще працював над Антуанеттою Дюпре. З його тілом, його навченим комуністом розумом та - наркотиками.


Його кімната безумовно була найкращим місцем у місті, щоб отримати бажану інформацію.


«Але це дуже дивний спосіб поведінки продавця чаю», - сказав він, дозволяючи собі трохи спантеличитися.


Що? .. Продавець чаю! У нього плантація, моє кумедне кохання Вон Тон», - сонно булькала Тоні з теплого гнізда на оголеному плечі.


«Звичайно, знає. А я примара Фу Маньчжурія». Тоні схвально заревіла. Він був таким класним китайцем. Не дивно, що квадратний тато його не любив.


«Ти не привид, моє кохання, моє сексуальне кохання», - зітхнула вона, погладжуючи його мускулисті груди. «Але не варто недооцінювати тата. У нього справді є чайна плантація. І багато іншого. Він дуже багатий і впливовий. Набагато набагато більше, ніж ми з вами. Адже Франція не могла зробити нічого в Сайгоні, не почувши спочатку від нього».


Лін Тонг засміявся. «Мила, для цього він має бути хоча б майстром шпигунства», - сказав він легко.


Тоні підняла брови і задумливо глянула на нього. Ідея, здавалося, висвітлила її і без того надто яскраві очі. Ви знаєте, я думаю, що він. Це саме те, що я думаю! Як ви дуже розумні. Це б пояснило так багато речей».


«Ой, гаразд, Тоні! Ти не можеш бути серйозним. Його серце підстрибнуло так раптово, що він був певен, що вона це відчула. Він не з тих, хто так ризикує. За ким він шпигуватиме? За французами? З ними покінчено!


"О, не будь у цьому занадто впевнена", - сказала вона з легким відтінком патріотизму. «У нього багато контактів із французами. Вони не здалися. Він бачить найрізноманітніших людей».


«Яких людей, кохання Тоні? І що ти мав на увазі, це могло б пояснити так багато речей? »


«О, речі, речі, таке інше. Забавний замкнений телефон, поїздки, повідомлення, таке інше. Я не здивуюсь, якщо цей мій тато – серце французької розвідки. Не дивно, що він так турбувався про мене! Вона почала нестримно сміятися. «Забавно, забавно, забавно.


Якби вона зайшла не так далеко, це могла б бути протверезна думка. Але чудові ліки, що розповсюджуються по її венах, змусило вуздечки в мозку Тоні впасти на землю. Лін Тонг усміхнувся про себе у темряві. Вона була психічно позбавлена волі.


Звичайно, йому ще знадобляться докази. Але тепер він був на один великий крок ближче до цього. Тоні допоможе. За правильного керівництва вона могла б дізнатися для нього багато цікавого. Наприклад, місцезнаходження французького шпигуна на ім'я Моро, який зник із дуже важливою інформацією. Бог знає, що це було, але це творило пекельний хаос серед керівників китайської розвідки. Гіркий мигдаль передав слово Кату. Знайти Моро. Поверніть вкрадену інформацію. Незалежно від вартості.


Він притулився губами до теплих губ Тоні, хоч і був насичений, і його руки пристрасно досліджували її тіло.


Тоні простогнала. «Ой… ой, ой, mon cheri…»


Тьху ці тупі французи. Займайтеся з ними любов'ю, і вони подарують вам усе, що завгодно. Навіть вождь гіркого мигдалю, якщо він усе зробив правильно. У будь-якому разі, настав час, щоб брат Арнольд - владний нечупара - пішов. Лін Тонг був саме тим чоловіком, який показав старому дурню дещо і зайняв його місце. Нехай «Палат» досягне успіху там, де решта «Гіркого мигдалю» зазнала невдачі, і перше місце буде йому. Це було лише питання часу та терпіння.


Він закликав усю свою майстерність, щоб відродити подвійну пристрасть. Нарешті він м'яко сказав: Ти маєш піти, Тоні. У мене є робота. І я хочу, щоб ти зробила мені одну маленьку річ».


"Залишити?" - сказала вона задумливо. «Будь ласка, будь ласка, не змушуй мене кидати тебе. Я хочу більшого – найбільшого».


"Скоро, моя Тоні. Коли ми обидва знову побачимось"


"Я готова".


«Ах, ні. Ви не повинні бути надто вимогливими. Але ми граємо у невелику гру, так? Щоб задовольнити мою цікавість? Ви дізнаєтесь для мене більше про свого батька. Хто його відвідує, що він їм каже, такі дрібниці У мене є почуття, що він і я могли б вести справи разом, якщо ви доведете мені, що він пов'язаний із французькою розвідкою. Можливо, ми виявимо взаємний інтерес, який він поки що не розкриє, бо я йому так не подобаюсь. Ви мені допоможете, Тоні? "


Її неприродно яскраві очі раптово занепокоїлися. «Я не впевнена, що це буде правильно, Он Тон. Ти просиш мене шпигувати за власним батьком?


«Шпигун! Хіба я не пояснив? Звісно, це правильно. Це має бути правильно, тому що, якщо ти не зробиш цього для мене, хто ще відправить тебе в маленькі поїздки, яких ти так потребуєш? екстаз, моя Антуанетта? Я тобі більше не потрібний? "


Її обличчя відобразило стрімку хвилю страху всередині неї.


"О Боже! Звісно, ти мені потрібний. Не забирай себе в мене. Ти потрібний мені у всьому».


«Ви входите на свій страх і ризик, мадемуазель, - сказав Нік, зсуваючи ланцюговий замок із дверей.


«О, ла, ла», - хрипко буркнув голос. "Це попередження чи запрошення?"


Права брова Ніка злетіла до його волосся. Ніякого лікаря Лінкольна, якщо тільки жарти Хоука не стали набагато краще. Він відчинив двері і швидко відступив убік.


Жінка, що стояла на порозі, була неймовірною.


Якби вона не була такою гарною, у її дивовижному вбранні вона виглядала б безглуздо. Але вона була високою і стрункою, майже такою ж високою, як Нік у своїх небезпечних відкритих туфлях на високих підборах, і якимось чином чудова язичниця у своєму неймовірному костюмі. Пурпурні панталони у стилі кюлотів підкреслювали чудові ніжки. Над ними болеро пурпурового кольору обрамляло блузку з якоїсь шовкової тканини, яка була настільки близька до прозорості, що могла бути зроблена з крученого шибки. Нік моргнув, усвідомлюючи все це. Здавалося, чудовий вигин грудей напружився проти болеро. Сміливі темні очі зухвало тліли, а чорний кінський хвіст зачухав густу колону волосся по її правому плечу.


Вона прослизнула в кімнату, зачинила двері і притулилася до неї. Її стегна, навіть у стані спокою, виглядали непереборно спокусливо. "Месьє Картер, - заспівала вона чуттєвими широкими губами, - я прийшла за вами".


«Зрозуміло. А що вам від мене потрібно, мадемуазель?


"Тільки ти."


"Яка чудова ідея", - сказав Нік. "Чи це частина американського плану?"


Вона відкинула голову і засміялася. «Тоні мала рацію. Звичайно, ви цікаві! Її очі затрималися на його напівоголеному тілі, схвалюючи майже класичні риси обличчя та чудову демонстрацію м'язів атлета. Він так само сміливо дозволив на власні очі блукати.


«Цікаво? Тепер ви мені лестите. Але яке відношення Тоні має до цього приємного візиту?


"Я поясню. Чи можу я сісти?" Він жестом показав їй на стілець. Але натомість вона пішла до ліжка, по дорозі скинула високі сандалі.


«Що за хо, – подумав Нік. Все це так раптово. Але в нинішньому вигляді це здавалося б досить приємною інтермедією. А в Сайгоні було ще досить рано, щоби грати на слух.


Вона зручно вмостилася на ліжку. Ти пам'ятаєш Тоні Дюпре? Більшість чоловіків пам'ятають. Вона хотіла побачити тебе знову, але останнім часом була досить зайнята. Я так розумію, ти також. Я намагався додзвонитися по телефону, але цього не сталося. Не відповідає."


"Вибачте мене", - галантно сказав він.


Вона млосно посміхнулася. «Пізніше. Коли ви дасте мені привід. Тоні, зараз. Вона влаштовує єдині вечірки в Сайгоні, які мають бути влаштовані належним чином. Або неправильно, якщо на те пішло. Запрошуються усі привабливі, самотні чоловіки. Навіть усі привабливі одружені чоловіки, якщо вони такі схильні. . Люди приходять і влаштовують те, що ви, янкі, називаєте балом, і всі задоволені. Добре? Ось побачите. Ви приходите в 14 Duong Versailles у п'ятницю ввечері о дев'ятій, і там немає межі. Скажіть, ви п'єте чи кохаєтеся. ? "


Нік задумливо потер носа. «У мене непогано виходить і те, й інше, – сказав він з усією належною скромністю.


Жінка тихенько засміялася. "Що б ви воліли зробити зараз?"


"Боюсь, мені нічого пити", - збрехав він з надією.


Її посмішка була задоволена. "Тоді підійди, і він опуститься поруч зі мною, і дай мені відчути це чудове тіло".


Його брови знову злетіли. Це був не перший раз, коли його тіло так нахабно шукали, але зазвичай це було з якоїсь причини на додаток до його чоловічого чару. "Що, навіть не будучи представленим?" він сказав.


Вона простягла тонку руку і стиснула його зап'ястя. “Мішель – це ім'я. Міккі, деякі люди мене так звати. А іноді американці називають мене Майк. Ви називаєте мене, як хочете. Але підійди ближче”.


Він вивчив її та побачив, як її таз злегка рухається. Прокляття! але вона була гарна. Чи може бути таким легким безпечне заняття?


Він сів на край ліжка. Мішель поворухнулася своїм ротом. «Боягуз», - пробурмотіла вона. "Ближче".


Найменше, що він міг зробити, - це з'ясувати, чи вона справді небезпечна.


Нік нахилився до неї. "Ти просив про це", - сказав він так спокусливо, наскільки вмів. Принаймні, вона була в контакті з Дюпре, і це було цікаво. Не кажучи вже про інші її якості... Вона заплющила очі і нахилила рота. Нік засміявся в груди і легенько поцілував її в губи. З таким самим успіхом він міг би заземлити електрику.


Вона люто гальванізувала, наклавши на його шию руки і притиснула його обличчя до грудей. На коротку секунду він неправильно витлумачив рух, і його руки потяглися до горла. Але потім її теплі губи вп'ялися в його оголений дельтовидний м'яз, душа його гарячими поцілунками. Ааа! Якщо маленька Майк був зразком, він повинен піти на вечірку Тоні.


Він утримував її, обхопивши руками її зап'ястя. "Ти знаєш, у що вплутуєшся, Мішель?"


Її низький сміх сказав йому, що вона знала. «Закрий двері і повертайся до мене», - пробурмотіла вона. «Дозвольте мені зняти цей одяг, і я покажу вам, що жінка може зробити для вас. Вам цікаво про мене? Я Сайгон. Мій батько був китаєць, моя мати - черниця, яка ніколи не приймала своїх останніх обітниць. Вони знали, як жити. . І я теж. На даний момент і все, що він може запропонувати».


"Хіба ти не боїшся мене?"


"Чому я маю бути?"


«Наскільки ви знаєте, я міг би бути вбивцею жінок, вбивцею, ґвалтівником, збоченцем, маніяком-вбивцею…»


Вона похитала головою. «Яка мені справа? Хіба ви не знаєте, що мені подобається кожен новий досвід? Ах, ви в шоці». Він не був, але спробував це подивитися. «Але ти не з тих. Не з такою особою. Це ніжні очі. Я знаю. Я бачила багато іншого. Я хотіла б дізнатися про тебе краще».


Якою б не була її справжня мета, її напевно варто вивчити.


Він пройшов через кімнату, щоб замкнути двері та уважно оглянути вікна. Ніяких вбивць, які могли б зловити його, коли його охорона ослабла, і жодних шансів, що хтось забереться на стіну.


Вона чекала його на ліжку, зайнята болеро та панталонами у паризькому стилі. "Ви справді збираєте таланти для вечірок Тоні?" він запитав. "Чи ви, можливо, застрягла танцівниця, що шукає моряка, що проходить повз?"


«Застрягла танцівниця? Я не розумію. Тоні досить реальна, це ти знаєш. Я теж. Ми, мсьє Картер – Нікі, – сироти міжнародної спільноти. Ми влаштовуємо вечірки та розважаємось, поки наші знамениті батьки тримаються. зайняті місцевою політикою. Вони зануді, і вони не мають на нас часу. Це ситуація, про яку Zest Magazine повинен у якийсь час зробити серію. Ми знедолені».


«Моє серце стікає кров'ю через тебе», - сказав він, спостерігаючи, як вона котить шовкову білизну своїм гладким тілом. «Але хіба ви не думаєте, що ви можете зробити щось, щоб допомогти іншим знедоленим? Схоже, їх тут чимало».


"Ах зрозуміло. Лікар Картер. Я забула". Вона зняла плівчасту річ з двома повними чашками. «Ти маєш на увазі бинти, турботу про безпритульних дітей, стримати марш комунізму і таке інше. Іншим разом, Нікі. Не зараз. Ох! Забудь усе це, Шері. Займайся зі мною любов'ю!


"Просто так? Ми зустрічаємося, лягаємо спати?"


"Просто так." Вона хрипко засміялася, дивлячись на нього. "Чому б і ні? Тобі просто зараз цікаво, c'est vrai?»


Хто б не став? Він був лише людиною. Він потягнувся до неї і знайшов м'якість, яка стала твердою під його лагідною рукою. Вона із задоволенням зітхнула і змістила витончено м'які вигини, щоб зустрітися з його твердим мускулистим тілом. Її рожевий язик раптово ковзнув між ідеальними зубами.


"Ти побачиш." Вона промимрив обіцянку. «Я можу зробити для тебе більше, ніж будь-яка жінка, яку ти знав. Доторкнись до мене. Обійми мене. Ти знаєш, що значить бути цілком розпусним? Диким, вільним, як створення у полі…?»


"Покажи мені", - наказав він.


І вона це зробила.


Сайто, де ти?


Рауль Дюпре вибрав із срібної скриньки ще одну панателу і скачав її між аристократичними пальцями.


"Ви розумієте, - обережно сказав він, - що я єдина людина в цьому місті, яка мала відповісти на це оголошення?"


Сайто вклонився. «Мадам не знала, хто залишиться тут, щоби відповісти. Я не знаю, ким може бути інша людина. Але, схоже, тут є небезпека».


Дюпре кивнув головою. "Повідомлення, інформація, хоч би якою вона була, повинні залишатися у мадам, поки вона не зможе безпечно повернутися до належних рук.


На планування потрібен час. Комуністи пожертвували б полком, щоб дізнатися, що трапилося з Моро».


Сайто кивнув головою. «Це означає, що я маю негайно повернутися до мадам. Я обіцяю своєю кров'ю, що охоронятиму її все своє життя».


Француз зніяковів. Його сигара залишилася незапаленою.


"Мені дуже шкода, Сайто. Вона знову приєдналася до гарної битви. І ти теж. І оскільки ти це зробив, ти повинен розуміти, що тобі доведеться залишатися тут, поки будуються плани. Ти не зможеш повернутися до мадів. поки хтось не зможе піти з вами. Це займе трохи часу”.


Раулю Дюпре знадобилося чимало часу, щоб переконати Сайто, що він повинен залишитися, доки не буде організована експедиція з високим японцем як провідник. Для нього не годиться пояснювати, що він не може впоратися з цією ситуацією наодинці, і що Сайто повинен залишатися тут, доки старий товариш Ла Петіт Флер не отримає вказівок згори.


Коли Сайто пішов з Мару в спокої слуг, його обличчя виражало бунт, Дюпре нарешті запалив панателу. Коли він почав плавно малювати, він відкрив шухляду, в якій знаходився його спеціальний телефон, і набрав особливий номер. Французька розвідка щось сказала про американську організацію під назвою AX, яка цікавилася подіями у Сайгоні. Добре, треба дозволити AX увійти та вирішити деякі з його проблем прямо зараз.


* * *


Антуанетта Дюпре увійшла до батьківського дому. Вона хотіла пити. Мару не відповів на владний дзвінок зумера у її особистій вітальні. Вона вилаялася і на свинцевих ногах пішла до величезної кухні. Мару не було в коморі, де він мав бути. Вона наливала собі прохолодний напій із меншого з двох холодильників, коли почула швидкі кроки у службовому коридорі.


"Чорт тебе забирай, Мару!" - люто сказала вона. "Чому ти не тут, коли я дзвоню тобі?"


Вона почула легке подих подиву і повернулася. Мару була не єдиною, хто зупинився у коридорі за дверима кухні. Інший був високим, дуже мускулистим чоловіком у фермерському одязі.


«Мені дуже шкода, мадемуазель, – сказав Мару. Я не знав, що ти повернулася додому. Є що-небудь…?"


"Було", - відрізала вона, недолюблюючи себе через свою стислість, але не в силах це змінити. Але я зробила це для себе. Ви запізнилися. Хто ця людина? Чого він хоче?


Він новий садівник, мадемуазель Тоні. А тепер вибачте, будь ласка». Він вклонився. «Я маю показати йому його кімнату. Я негайно повернуся, якщо я вам знадоблюсь».


"Я ж сказав, що не хочу тебе".


Мару кивнув і продовжив свій шлях службовим коридором. Високий чоловік із ним серйозно вклонився Тоні і пішов за Мару тихими плавними кроками.


Тоні зачинили дверцята холодильника. Новий садівник! Mon Dieu, чим задовольнялися деякі люди! Ця людина була складена як східний Геркулес - її думки раптово повернули убік.


Садівник? Проходить через будинок із кабінету батька? Дивний. Рауль Дюпре не мав звички опитувати простих робітників у своїй таємній кімнаті. Хм.


Мішель стояла на порозі, повністю одягнена, на її чарівному язичницькому обличчі красувалося блакитнооке щастя. Вона світилася радістю.


"Ти обіцяєш, що будеш там, Нікі?"


"Я буду там. Дикі дракони не могли утримати мене від цього. Скажіть – а що щодо тата Дюпре? Я чув, що він щось подібне до важкого батька. Він теж буде там?


"О, Дюпре!" Вона знизала своїми прекрасними плечима. «Він буде там якийсь час, а потім зникне у своєму кабінеті. Він ненавидить ці вечірки, але не заважає. У певному сенсі шкода, що він не слідкує за Тоні. . "


"Чому?" Нік дивився на неї. «Я думав, що ви двоє одного виду. Ви не маєте на увазі, що не схвалюєте її!


Вона засміялася і закинула темний кінський хвіст через плече. "Навряд чи. Я багато всього, але не лицемір. Ні, ти неправильно зрозумів. Як тільки Тоні побачить тебе знову, у мене є проблеми. У неї може бути хлопець зараз, але це нічого не означає. Вона гаряча, ось цей. І ви будете для неї надто багато. Вона погляне на вечірку, закричить від насолоди і додасть вас у свою колекцію”.


"Тоді мене не колекціонуватимуть", - галантно сказав Нік.


Мішель виглядала замисленою. Ти добрий, мій Нікі. Але не могли б ви сказати «ні» Брижит Бардо із Сайгона?


Він засміявся і легко поцілував її. Вона на мить притиснулася до нього, а потім раптово повернулася, вилетіла в двері і зачинила її.


Нік повільно одягнувся. Найімовірніше, він ніде не відмовиться від Бріжит Бардо. Тим не менш, він був менш зацікавлений.


Ні Антуанетта, ні Мікеле, ні Бріджіт, чим він був зацікавлений у Папі Раулі Дюпре.


Але, поправляючи краватку і зачісуючи неслухняне волосся, він ніяк не міг викинути з голови незвичайну Мішель. Її аромат зберігався у кімнаті… м'який, тонкий, афродизіакальний.


І він не міг позбутися думки, що її підхід до незнайомців - особливо до американського агента, якого вороги і друзі звали Кіллмайстер - був просто різким.


* * *


"Ти дурниця, що дзвониш мені з дому, Тоні!" - люто сказав Лін Тонг. "Звідки ви знаєте, що ніхто не підслухає?"


"Тому що я знаю, де вони всі", - холодно сказала Тоні. «Віддай мені належне за трохи здорового глузду, гаразд? Звичайно, якщо тобі не цікаво знати про цю людину...»


"Звичайно звичайно! Я просто хочу, щоб ти була обережна. Заради тебе, більше, ніж заради мене. Хто цей хлопець? Звідки він?"


"Я ще не знаю. Мару дуже потайливий. Коли я побачу тебе, Он Тон… коханець?


«Пам'ятаєш гру, в яку ми граємо, мою квітку? Принеси мені трохи інформації, я трохи повеселюся. І поки що ти мені майже нічого не сказала».


"Але як я можу…?"


«Дізнайся, кохання Тоні. Ти знайдеш спосіб. Я залежний від тебе, моя люба. Так само, як ти залежить від мене». Його голос був дуже ніжним. «Якщо є щось цікаве, ви можете сказати мені на своїй вечірці».


"Тільки тоді?" Вона була стривожена.


Він тихо засміявся. "Тільки тоді. І я йду без тебе, якщо тобі нема чого сказати мені нового. На добраніч, Антуанетта».


Телефон клацнув у неї у вусі. Чорт його, чорт його, чорт його забирай!


Але їй довелося знову бути з ним, і незабаром. Якось вона отримає те, що він хоче.


* * *


Мадам Клер Ла Фарж знову засмагала у внутрішньому дворику. Було жаркіше, ніж будь-коли, і здавалося, що хмари луснуть ще до вечора. Вона ставила питання про Сайто. Невже він благополучно прибув до Сайгона? Він помістив повідомлення до газети? Хтось відповів? Хто? Якби тільки вона знала пряміший спосіб звернутися за допомогою, або, принаймні, хто залишився в Сайгоні, хто міг би допомогти. Але всі чоловіки, яких вона колись зустрічала через Поля, були представлені їй як Жак, П'єр, Рауль, Анрі та Бернар, і вона не мала жодного уявлення, хто вони насправді та де знаходяться. Все, що вона могла зробити, - це сподіватися, що хтось - правильна людина - прочитає особисті знайомства та зв'яжеться з Сайто.


Очікування було важким, і з часом воно ставало все важчим. Сайто вже має бути на зворотному шляху.


Мадам було нетерпляче. Але вона давно навчилася чекати. Цьому її теж навчив Пол. І після його смерті вона терпляче чекала, що-небудь хтось прийде і заповнить порожні, самотні роки. Проте чекати було тяжко. Тим більше, що їй було ніяково, коли поряд не було втішного гіганта, який відповідав на її поклик.


Дерева, що оздоблюють внутрішній дворик, здавалося, важко зітхають, коли над ними дме млявий вітерець. Мадам Ла Фарж втомлено зітхнула. Очікування, щоб повернутися в основне русло життя, було найважчим очікуванням. Це було схоже на підрахунок років, місяців і днів до закінчення терміну ув'язнення.


Де зараз був Сайто? Ніколи не можна було передбачити, як будуть справи у Сайгоні. У ці смутні дні місто було подібне до бурлячого котла заворушень, перестрілок, смертей, арештів та інтриг. Що завгодно могло статися з будь-яким чоловіком з приводу.


Чи не Сайто. Він незабаром повернеться.


Десь у будинку пробив годинник. Ще година пройшла в небуття.


Можливо, він навіть не досяг Сайгона.


Вона неспокійно заворушилась. Час йшов швидко, а ще нічого не змінилося. Тяжка думка про те, що з Сайто щось трапилося, повільно переросла на переконання. Було смертельно небезпечно лежати тут на згасаючому сонці і оцінювати свої шанси, подорожуючи туди-сюди по небезпеці сільської місцевості. Не лише смертельно небезпечно, а й безглуздо. Вона різко встала і натягла синій шовковий халат. Ні звичайно; з Сайто нічого не сталося. Навіть якщо його подорож займе більше часу, ніж вона очікувала, не було жодних причин, через які вона не могла подбати про себе. І Пол, і Сайто, кожен по-своєму навчили її використовувати захисні механізми її гнучкого тіла. До того ж, затято нагадала вона собі, що в неї зовсім добрий розум і немає жодної необхідності спиратися на інших.


Але вона турбувалася про Сайто заради нього самого. І вона сумувала за Полом. Вона завжди сумувала за Полом, але в такі моменти навіть більше, ніж зазвичай. За всієї своєї відваги та винахідливості вона була, перш за все, жінкою. Через самотність вона почувала себе неповноцінною.


Вона увійшла у прохолоду вдома та прийняла


холодний душ. Після цього вона одягнулася у вільну бавовняну сорочку та налила собі прохолодний напій. Хмари, що падають, загрожували дворику, тому вона сиділа на затіненій веранді і дивилася, як темніє небо. На півдорозі вона почула звук віддаленого мотора, що наближався через тишу.


Сайто повертається? Чи не він; не на машині. Звук наблизився. Вона впізнала двигун свого власного королівського родстера.


* * *


Генерал Хо Ван Мінь з 5-ї Північно-В'єтнамської армії, більша частина легіонів якої розташовувалася табором на пагорбах всього за п'ять миль на південь від плантації Ла Фарж і, отже, незручно близько до 17-ї паралелі, був у гнівному настрої. Генеральський намет, величезне полотно з дахом, що розкинулося на площі в десять ярдів у колі, перетворилося на об'єднаний госпіталь і дурдом. Рана Дін Ван Чау була причиною обох.


Ще три дні тому Чау був блискучим та надійним ад'ютантом генерала. Тепер він лежав, вмираючи, на ліжку в наметі генерала. Куля снайпера влучила у тонку спину Чау. Він був одразу паралізований і незабаром рана почала гноїтися. З кожною миттю молодик - колись такий хоробрий, такий крутий, такий розумний і такий красивий - все більше вислизав у потворне забуття.


Генерал був жорстоко засмучений таким жахливим поворотом подій. Досить погано, що його останні загони проникли на відстань майже двадцяти миль від Сайгона лише для того, щоб їх знищити партизани. Такою була природа цієї війни. Найгірше було те, що його власний батальйон був відкинутий від кордону до їхнього притулку в передгір'ях, не досягнувши жодного дюйма вологої коричневої землі. Але це була неймовірна катастрофа, що якась свиня зі снайперською гвинтівкою позбавила його послуг єдину людину, на яку він покладався. Дін Ван Чау. Чудово розумний. Завидно лукавий. Нескінченно винахідливий. Безумовно обнадійливий. Набагато розумніший за генерала, але при цьому так йому відданий. Так відчайдушно потребував його.


Генерал тинявся по наметі, як розлючений какаду. Це був невисокий, акуратно складений чоловік, який тільки починав повніти приблизно посередині, неймовірно сильний, незважаючи на свою крихкість, і, як відомо, запальний. Його навіть бачили, що тупцюють від гніву. Але ніхто не наважувався посміятися над таким невійськовим жестом. Генерал також був відомий своєю мстивістю. І настільки ж геніальний, як Дін Ван Чау, коли справа сягала винаходу цікавих форм покарання.


Налякані підлеглі та санітари вислизнули з шляху Міня, тоді як його особистий лікар Мен Ло Сун (один із найкращих у Червоному Китаї) прагнув створити чудо медицини.


Це було марно. Гарний юнак був практично втрачений з того моменту, як куля потрапила йому в спину. Дін Ван Чау, його хребет розлетівся на болючі фрагменти, був лише за кілька хвилин від смерті.


Генерал Мінх прокляв партизанів, снайперів, погоду та війну. Яка війна! Якби тільки чоловік міг зайняти сміливу позицію та силою перетнути цей кордон; використовувати китайську важку техніку, яка чекала на чорт знає чого в тих печерах на пагорбах; бомбити, вбивати, спалювати, підривати і чорт забирай, граючи в ігри з американцями та всіма іноземними інтервентами - і нехай тисяча нелюдів вирве кишки істоті, яка застрелила молодого Чау!


"Що ж?" - гаркнув він і зупинився перед лікарем. Його безволосе обличчя було маскою гніву.


"Він помирає, великий".


«Тоді диявол забере його і моє кохання. Він не годиться для мене мертвим. Ба!» Він уперся п'ятою у брудну підлогу намету, ледве усвідомлюючи слово, яке промовив уголос. «Чи це пекельна воля направила смертельну кулю йому в хребет? Снайпери! Яке огидне заняття є для солдата?»


Ніхто не відповів. Його слухачі тупо дивилися в землю, закриваючи свої вуха та розум передсмертним хрипом Дін Ван Чау.


Він зупинився і наказав так холодно, якби його мертвий друг був облізлим собакою, який заліз у його намет, щоб померти. Не треба показувати свої емоції очима. Він ішов із опущеною головою. Забери тіло звідси, от і все!


Тіло зникло, а він усе ще сліпо дивився на отвір намету, коли з'явився помічник з радіорубки і зупинився на стійці реєстрації. Думки генерала знову повернулися до Вкл. Він зробив знак, і чоловік ступив уперед, простягаючи аркуш паперу для повідомлень.


Це було офіційне повідомлення прямо з польового штабу 13-ї китайської армії.


Так. Великі північні боси знали його.


CQA 1104


ПЕРЕЙДІТЬ НА ЗАХІДНИЙ ФЛАНГ НА ТРИ МИЛИ НА ПІВНІЧ. ПІДТРИМАЙТЕ ПОЛОЖЕННЯ ГОРИ НАД PLANTATION LA FARGE, ДО ТОГО, ЩО ПОДАЛЬШІ ІНСТРУКЦІЇ ВРАЖАЙТЕ НОВЕ РОЗМІЩЕННЯ ЯК МОЖЛИВИЙ ПРОРИВ, АЛЕ НЕ ПРИЙМАЙТЕ ДІЙ ПІВДЕННО. ЗАМІСТЬ СИЛИ РЕГУЛЮВАННЯ ПІСЛЯ


ОСТАННІХ ТЯЖКИХ ВИПАДКІВ.


CQA1105


АГЕНТ ВОРОГА АНДРЕ МОРЕ, ПОВІДОМІВ ТОН ТІЄН ОАН, ВТІКАВ З ХАНОЙСЬКОЇ ОБЛАСТІ, НАПРЯМУючись НА ПІВДЕНЬ, З ВАЖЛИВИМ СПИСОК, ЩО ВАЖЛИВО. ДОДАТКОВІ КОЖНІ ЗУСИЛИ РОЗБЕРІТЬСЯ З ЦЬОЮ ЛЮДИНОЮ ДОПИТАЙТЕ В СІЛІ ЧУЖИХ ЛЮДЕЙ. ТЕРМІНОВО, ЩОБ ВОНИ НЕ ПІШЛИ НА ПІВДЕНЬ.


Генерал швидко, якщо не складно, вилаявся. Опитуйте селян, чужих мандрівників! Що вони думали про нього, переписувача? Перемістіть західний фланг на три милі на північ після важких втрат! Так вони звинувачували його, чи не так? Відштовхнути його далі на північ, щоб охолонути в очікуванні їхніх інструкцій? Невже вони думали, що він сам назвав ці втрати своїм головним болем? Будь вони прокляті за купу косооких дурнів. Але... Агент противника прямує на південь. Через ці місця?


Його думки розпливлися і перетворилися на захоплюючий візерунок. Агент противника прямує на південь. Перегрупуйте сили над плантацією Ла Фарж. Дін Ван Чау вбито снайперською кулею. Великі втрати останнім часом. Справді. Чи це була снайперська куля? Якби це було так, у десятка снайперів витягли б начинки, щоб їх з'їли мурахи за це вбивство. Але як цікаво, що ворожий агент при цьому має бути на волі. Плантація Ла Фарж. Плантація Ла Фарж.


Крихітні очі Хо Ван Міна заблищали. Чудова жінка Клер Ла Фарж. Було сказано, що вона є політично нейтральною. Але як француженка могла бути нейтральною? Моро вочевидь був французом. На південь. Снайперська куля? Куля Моро. Дін Ван Чау мертвий. Ха! Снайперська куля? Його розум був калейдоскоп спотворених картинок. – Моя помста, – каже Дракон. Він убив, вона знає!


Він перетворив своє безумство на тиху хитрість. Вона буде першим об'єктом його допиту. Якби все було так, як має бути на плантації Ла Фарж, він трохи повеселився б, а потім домовився про переміщення своїх сил згідно з планом. Але якщо ні - він міг передбачити чимало заворушень у майбутньому.


Його серце билося майже так само шалено, як раніше для Дін Ван Чау, він послав за своїм водієм-сержантом та Королівським родстером.


Через п'ятнадцять хвилин він був біля вхідних дверей будинку в Ла Фарж, дивуючись, чому на його різкий виклик відповів не Сайто, а хтось інший.


Клер Ла Фарж зустріла його на закритій веранді. Вона побачила дивне світло в його очах, якого ніколи раніше не бачила.


Дощ почав капати на дах.


"Де ваш відвідувач Моро?" – різко сказав Мін.


Укол страху пройшов через неї і болісно осів у грудях. «Гість? Ви втратили свідомість, генерал, а також свої манери? Може, коли ви заспокоїтеся, у вас буде доброта пояснити значення цього вторгнення». Стук у грудях майже заглушив її слова. Мін, безперечно, побачить її страждання і зрозуміє, що це таке.


Але він, здавалося, не помітив. «Ви гордовиті, мадам. Ви забуваєте, що то війна. Ви заперечуєте, що Моро тут? Його бачили, коли він ішов до хати».


Ні, звісно, не міг. Навіщо на Міну чекати три дні, щоб говорити їй, якщо Моро дійсно бачили?


«Це смішно, – холодно сказала вона. «Протягом останніх п'яти років і більше у цей будинок не було відвідувачів, окрім вас та ваших солдатів. Хто це Моро? Я ніколи про нього не чула. Якщо бажаєте, огляньте будинок. Обшукайте сараї. та поля. Дайте мені знати, якщо знайдете когось. Я була б рада, якби ти знайшов його; я б насолоджувалася компанією джентльмена”.


«У вас не буде можливості, мадам. Він не залишиться тут довго після того, як я його знайду. Крім того, як ви можете бути впевнені, що він є джентльменом?»


Вона помітила, що його очі більше не були такими блискучими божевільними, а тон втратив свою загрозу. Вона була майже рада, що Моро лежав мертвим у землі, а не сховався в якійсь коморі, щоб дочекатися відкриття цієї дивної людини з високим різким голосом і неспокійними руками. Щось підказувало їй, що він отримає багато насолоди від чужого болю.


«Ви назвали його французьким ім'ям, чи не так? Тоді він джентльмен. А тепер забудемо на якийсь час наші розбіжності, генерал - випити перед тим, як поїхати назад під дощем?» Цього разу вона була певна, що з ним щось не так. Зазвичай він ухопився б за запрошення. Але він проігнорував це.


«Тоді дозволь мені побачити Сайто. Де він? Якщо ти стверджуєш, що Моро не бачив, можливо, він бачив. Надішліть за ним».


Її серце знову впало. "Його тут немає. Оскільки ви не дозволили


мені покинути свій будинок, мені довелося відпустити його до села Хон Ду, щоб обміняти на товари, в яких ми закінчилися».


"Так?" Маленькі очі звузилися. «Хон Ду? Ви впевнені, що він не поїхав у Сайгон замість вас, га? Хіба ви не відправили його до Сайгона, тому що я відмовився вас відпустити?»


"Звичайно, я впевнена!" - Огризнулася вона. «Ви дуже добре знаєте, що я не відправила б його туди, куди я сама не можу піти».


"Тоді я накажу одному з моїх людей знайти його в Хон Ду і повернути".


"В цьому немає необхідності. На той час, як ваш чоловік дістанеться місця, Сайто вже повернеться».


"Ах. Отже. Коли ви на нього чекаєте?"


Вона знизала плечима. «Завтра чи післязавтра, я гадаю. Важко сказати з огляду на ці дощі. Але він скоро буде тут».


"Я розумію." Він дивився на неї, напівусмішка скривила його обличчя. «Тоді я повернусь завтра, щоб побачити його. А потім наступного дня, якщо він ще не повернувся. А потім, мадам, якщо він ще не повернувся, я ще поговоримо з вами. А поки що, інформуємо вас. що я переміщаю свої війська на три милі ближче до вашої плантації з низки стратегічних причин, які вас не стосуються, але які дадуть нам змогу підтримувати ще тісніший контакт». Він іронічно вклонився. «Я також попрошу своїх розвідників уважно стежити за вашим Сайтом, щоб переконатися, що він не зашкодить, якщо він випадково перетне наші рубежі».


«Як ви дуже добрі, – холодно сказала вона.


Він знову вклонився. «Я з нетерпінням чекаю на нашу наступну зустріч. Я скоро повернусь, мадам. Побачимося і з вами, і з вашим вірним Сайто.


Через кілька хвилин вона почула звук віддаленого під зливою свого королівського родстера.


Що насправді знав генерал? Єдине, у чому вона була впевнена, це те, що генерал дотримається своєї обіцянки і дуже скоро повернеться.


Міс Антуанетта очищає будинок


Нік увійшов до своєї кімнати і замкнув двері. У його кишені був невеликий акуратний згорток, який він узяв із посольства після їхнього дзвінка. Він прибув із партією матеріалів, доставлених особисто високопоставленим офіцером ВПС США.


Пакет був прямокутником з коричневого паперу товщиною три чверті дюйма, щільно обгорнутий навколо чогось твердого, наприклад, щільного картону або тонкого металу. Він був адресований доктору Ніколасу Картеру, який перебуває під опікою посольства США в Сайгоні, а зворотний адресу говорив: Lincoln Pharmaceuticals, Сіетл, Вашингтон. Насправді, посилка особисто належала доктору Лінкольну з Вашингтона, округ Колумбія. штампи на зовнішності доктора Лінкольна закликали його кураторів зберігати «Лікарські зразки» у прохолодному стані та поводитися з ними обережно.


Він налив собі випити і зняв обгортку з упаковки розміром чотири на сім дюймів. Під обгортковим папером був міцний пластиковий контейнер, який використовується для зберігання різних капсул і пробірок з антибіотиками. Він був замкнений, а ключа у вузькій горизонтальній щілині не було. Але у Ніка вже був ключ.


Він вставив невелику металеву пластину з зубцями в проріз і сконцентрував усю свою увагу на тому, що мало статися. Настав час теж прийти; це зайняло більше часу, ніж він очікував.


Щось усередині маленького контейнера повільно закрутилося, а потім набрало швидкості. Нік підніс його до вуха та уважно прислухався. Тонкий металевий голос м'яко прохрипів його. Незважаючи на те, що він був дивно стиснутий і розбавлений, немов виходив від джина, замкненого в металевій банці, голос, безперечно, належав Ястребу.


«Слухай уважно, – сказав він без потреби. «Ви пам'ятаєте, що ця стрічка самознищується після завершення свого циклу. Я передам це повідомлення лише один раз. Після зворотного відліку до одного почну. Ви готові?" Нік мимоволі кивнув і посміхнувся. Він знав, що Хоуку не терпілося випробувати цей крихітний гаджет для повідомлень, і навіть через крихітний динамік він міг чути задоволення в голосі старого: «… вісім… сім… шість… п'ять… чотири… три… два…»


"Вогонь, коли будеш готовий, Гридлі!" Нік наполегливо зашипів і закурив сигарету.


"… Один. Нині. Предмет: Ваше радіо-повідомлення. Незабаром за ним надійшло повідомлення від французької розвідки, в якому вказано новий напрямок вашого завдання. Ваша поїздка на північ більше не є загальною експедицією щодо встановлення фактів, а конкретною роботою у тилу ворога. Нік свиснув. Так що AX увірвався туди, куди не наважувалися ступити навіть армія США. «Про це пізніше. Предмет: La Petite Fleur. З того часу ніхто не використав його, поки воно не з'явилося в колонку, яку ви бачили.. Тепер Коли В'єтмінь, або в'єтнамські комуністи, отримали контроль над В'єтнамом на північ від річки Бен Хай, вони поглинули територію, зайняту плантацією Ла Фарж Ця плантація була в руках


сім'ї Ла Фарж із часів французької окупації дев'ятнадцятого століття. Поль Ла Фарж виріс у В'єтнамі. Коли йому було п'ятнадцять, батьки відправили його до Парижа, де він провів решту студентських років. Під час Другої світової війни він став співробітником французької розвідки у Південно-Східній Азії під кодовим ім'ям La Petite Fleur. Його батьки загинули під час війни. Коли він був демобілізований, він повернувся до В'єтнаму, щоб зайняти плантацію. Він також одружився в Ханої на французькій дівчині на ім'я Клер Деверо, яка була як мінімум на дванадцять років молодшою за нього. Однак він продовжував співпрацювати з французькою розвідкою та зберіг своє старе кодове ім'я. Але з кінця війни до своєї смерті від ворожої кулі в 1954 році він працював проти комуністів у своїй країні та їхніх радників із червоних китайців. Коли він помер, мадам Клер Ла Фарж замкнулася в собі, уникаючи будь-яких контактів із французами або навіть із людьми з довколишніх сіл. Вона присвятила себе підтримці працездатності плантації, незважаючи на близькість сил В'єтміню. Нам цікаво, як це вдалося. Це може означати, що вона досягла певного порозуміння з комуністами, яке може поставити під загрозу справу Півдня і, отже, війська США у В'єтнамі. Але наскільки можна встановити, вона не виявляла жодних політичних нахилів».


Нік заворожено слухав. Здавалося дивним, що вдова Ла Петіт Флер не стала на чийсь бік у битві її покійного чоловіка. Вона, мабуть, холодна.


Голос Хоука продовжився.


"Незважаючи на те, що ви, можливо, думаєте, мадам Ла Форж, здається, улюблена людьми її плантації за її людяність і тепло. Вони називають її Прекрасною не тільки через її красу - яка є чи була, я кажуть, досить видатний - але для її характеру. Вона здається тією рідкісною істотою - справді чесна жінка. З'являється, я говорю.


Так, містере Хок. Я розумію вашу думку. Продовжуйте, будь ласка.


“Пункт: Моро. Андре Моро. Тепер нам відомо, що багато років агент французької розвідки на ім'я Моро, раніше пов'язаний з Ла Фарж, працював у тилу ворога і відправляв назад інформацію, що стосується впливу червоних китайців у В'єтнамі. Він недавно зник під час надзвичайно важливої місії, намагаючись дістатися Південного В'єтнаму з якимось списком. Тепер французька розвідка згадала мадам Ла Фарж як про можливе джерело притулку під час надзвичайних труднощів. Агент розвідки Рауль Дюпре Моро дійсно пов'язувався з мадам перед смертю. Вона зберігала його інформацію. Зберігала її, ви розумієте? Повідомлення у Vietnam Times було її закликом про допомогу від французької розвідки, проханням до когось прийти та отримати інформацію від неї."


"Дивний спосіб ведення справ", - подумав Нік, видихаючи. Скрегіт продовжував долинати до його вуха.


"Об'єкт: Рауль Дюпре. Ви зв'яжетесь з ним найближчим часом. Французька розвідка попросила нас допомогти у цій справі. Вони відчувають, що, оскільки їхня участь у в'єтнамських справах стала менш активною, ніж наша, вона в наших Власні інтереси для отримання інформації Моро Тепер Дюпре володіє ключем від плантації Ла Фарж, образно кажучи, він буде очікувати, що до нього підійде людина з повідомленням, в якому, я цитую, Андре передає привіт від Фіорелло, ви, звичайно, прийме це повідомлення. звичайну ідентифікацію істини.


«Нарешті: майте на увазі, що і китайські, і в'єтнамські агенти розвідки останнім часом подвоїли свої зусилля з викурювання всіх антикомуністичних агентів, що залишилися у В'єтнамі. Знаючи це, зв'яжіться спочатку з Дюпре, а потім з мадам Ла Фарж. Потім прийміть заходи, щоб визначити таке: A. Чи справді Моро зв'язувався з нею і чи є у неї інформація? B. Що сталося з Моро? C. Чи перейшла мадам Ла Фарж на бік комуністів і влаштувала пастку для Рауля Дюпре? D. Чи була пастка поставлена комуністами на мадам Ла Фарж як невинну приманку? Чи використовується вона, щоб мимоволі заманити агентів розвідки на комуністичну засідку? Ні, Картер, не хитайте головою. Відбувалися дивні речі».


Нік загасив сигарету і задумався, звідки Хоук міг знати, що він виглядатиме скептично в цей момент.


«Ваше завдання – знайти відповіді на ці питання та повернути інформацію Моро. Схоже, що вона якось прив'язана на поясі. Яка вам користь від цих знань, Моро раніше був антропологом-любителем. пояс може якимось чином відбивати його інтереси. Але не чіпайте його, хоч би що ви робили. Поверніть його в цілості та безпеці. І при цьому використовуйте Топор скрізь, де можете. Це більше не французька справа, Картере. Це тепер наше. "


Голос стих у слабкому шипінні звуку.


Нік зачекав пару миттєвостей, щоб переконатися, що


контейнер завершив свою роботу Він знав, що під пластиковим покриттям вже стертий вміст швидко розпадається. Через деякий час він вийняв комбінацію клавіш і магнітофон, без яких пристрій був марним, і почав методично руйнувати крихку пластикову кришку.


Він подумав, що дружина Ла Петіт Флера розмістила "Особисте" в "Таймс". Запис Хоука залишив без відповіді кілька невеликих питань, але, поза сумнівом, Дюпре міг це заповнити. Поки що робота здавалася досить простою, якщо не дуже приємною. Тепер, якби Клер Ла Фарж вийшла заміж за Пола в кінці війни, їй зараз було б добрих сорок з невеликим. Хоча Пол був значно старший за неї... Ну, принаймні, середини тридцяти.


Розігрів старіючого французького айсберга, який цілком міг би стати маріонеткою комуністів, не був ідеєю Картера як стимулююче завдання. З іншого боку, її краса була або була «дуже видатною». Француженки, на відміну багатьох інших, з віком часто одужують.


То була радісна думка.


* * *


Мару був уражений. Спочатку погода, яка несподівано наприкінці серпня стала неймовірно красивою, а потім міс Тоні.


Міс Тоні була в саду, обрізаючи листя і нечисленні квіти, щоб прикрасити будинок для свого вечора.


До її сильного роздратування – стрижка не було одним із її улюблених занять, – «нового садівника» не було. Вона зібрала свої трофеї та пішла назад у будинок.


"Вази, Мару", - наказала вона. «Для патіо та фойє».


Мару повільно похитав головою. Міс Тоні цікавиться будинком! Чудеса ніколи не припиняться. Ще більше він здивувався, коли за півгодини побачив, як вона збиває подушки у вітальні і поправляє картини в холі.


"Але міс Антуанетта", - заперечив він. «Домробітниця вже забралася тут сьогодні вранці».


"Я це бачу", - сказала вона, проводячи пальцем по картинній рамці. «Цьому місцю потрібні жіночі дотики. Я хочу, щоб все виглядало особливо гарно для вечірки сьогодні ввечері. У нас не вистачає квітів, Мару. Я хочу, щоб ти спустився за мною на ринок і вибрав те, що здається мені найсвіжішим і найсвіжішим. барвисті. Крім того, я не довіряю цим постачальникам провізії. Вони надто позбавлені уяви. За кілька хвилин я дам вам список додаткових делікатесів, які, як на мене, нам потрібні. Я зателефоную вам, коли буду готова». Він згідно кивнув.


Мару не міг повірити своїм вухам. На міс Тоні завжди можна було покластися в плані розваги, спиртних напоїв та гір ікри, але просунутися далі було неймовірно. Як правило, йому, Мару, доводилося дбати про всі дрібні деталі, навіть не думаючи про її допомогу.


"О, Мару!" - Раптом сказала вона. «Перш ніж ви зробите щось ще. Чи є шанс замінити ці з'їдені міллю бамбукові штори у закритому патіо? Я знаю, що до вечірки залишилося небагато часу, але їх справді треба поміняти. Я тільки-но помітила, як жахливо вони виглядають. Можливо, хтось із Ле-Лой Тхань…? "


Він кивнув, зрадівши її раптовим інтересом.


"Я вважаю, що це стандартний предмет, міс Тоні", - сказав він. «Я сам виміряю їх і приведу із собою чоловіка, щоб підігнати їх. Можливо, я зможу приготувати їх, якщо почну відразу». Він похитав головою і поплив у внутрішній дворик. "Можливо, вона нарешті відкриває нову сторінку", - радісно подумав він.


"Добре, добре, добре", - подумала Тоні, сідаючи писати свій невеликий список. Це має зайняти його якийсь час. Принаймні досить довго, щоб обшукати покої слуг і з'ясувати, де він сховав цю людину. Доклавши трохи переконання, вона могла навіть отримати відповіді від мускулистого гіганта. І якщо їй справді пощастить, її батько може швидко з'їздити на плантацію, доки Мару не буде. Вона знала, що хатня робітниця її не потурбує; їй було чим зайнятися у хаосі, який вона залишила нагорі.


Список зайняв у неї трохи більше кількох секунд. Мару все ще вимірювала, коли вона пройшла коридором у величезну похмуру їдальню і почала планувати, куди їй покласти квіти. А другий бар та буфет тут, у їдальні, для різноманітності? Чудова ідея. Вона майже почала отримувати задоволення від своєї нової ролі домогосподарки, коли почула, як у кабінеті батька пролунав зумер.


Мару поспішила коридором, щоб відповісти на чіткий поклик. Тоні почула низький голос батька та відповідь Мару. Потім Мару вийшла з кабінету та зникла у службовому коридорі.


Тоні чекала, клацаючи одвірок пір'яною ганчіркою. Вона припустила, що щось подібне можна було б зробити з одвірками. Поки вона чекала, її руки почали тремтіти.


Мару повернувся з високим чоловіком


і тільки-но глянув на неї, коли знову увійшов до кабінету її батька.


Голос її батька знову загуркотів. - відповів Мару. На цей раз Тоні чітко почула відповідь Дюпре. "Що! Я тобі не вірю!" Мару знову заговорила, і цього разу Дюпре засміявся. "Чудово!" він сказав. «Входьте…» - його голос затих, і двері зачинилися.


"Мару!" – терміново покликала Тоні. "Мару! Поспішайте, будь ласка!"


Мару шкутильгав до неї коридором.


«Ви повинні спробувати дістати ці фіранки – ви закінчили вимір? Мені потрібен час, щоб розкласти квіти та інше. Будь ласка, йдіть!»


Мару завагалася. Він не повинен йти, поки Сайто був там із Дюпре. Це була дуже особиста розмова. Але...


"Будь ласка!" Вона нетерпляче тупнула ногою. Заради бога, чому не пішов?


Просто я подумав, що спочатку можу вам допомогти з чимось тут, міс Тоні. Я б не хотів, щоб ви робили щось надто напружене, поки мене не буде».


«Звичайно, я не буду. Тієї миті, коли ти підеш, я піду зробити зачіску».


Ах. Якщо вона теж збиралася вийти, все гаразд. "Так, міс Тоні. Список?"


Вона віддала його йому разом з грошима і вдала, що збирається вийти на вулицю. Нервове почуття піднялося в ній, як приплив. Дорогоцінні хвилини – дарма!


Нарешті Мару вийшов, задоволений, що вона піде одразу після нього.


Тоні легко побігла коридором до кабінету і притулилася вухом до важких дверей. Спочатку вона не чула нічого, окрім тихого бурмотіння. Потім вона почула голос незнайомця, який, безперечно, був гнівним.


«Ні! Мене не хвилює пояс, чи цей Моро, чи щось таке! Я мушу повернутися до моєї леді. Вона надто довго одна».


"Будь ласка! Не так голосно. Ще один день, це все, що я прошу…» - голос Дюпре стих. Тоні затамувала подих. До неї приходили уривки фраз.


«… Ла Фарж… хотів… допомогти. Мадам…»


"Але чому ти не можеш піти зі мною сам?" Знову сказав незнайомець.


«Тихіше, Сайто! Тому що мої накази...»


Отже, незнайомця звали Сайто.


* * *


«… Повідомлення… Ла Фарж… американець…» «Американець! Звідки мені знати ……….?" «… Повноваження… зв'яжіться зі мною… будьте певні…» «… небезпека ……» «… небезпека?… Мертвий… пояс…» «… близько. Завжди... небезпека... не чекайте більше». «…Завтра? .. завтра? Я зв'яжусь… на той час…»


Серце Тоні сильно забилося. Якщо батько раптом відчинив двері і застав їх тут - краще йти. Лін Тонг. Чи буде він задоволений? Чи буде сердиться, що вона більше нічого не почула? Краще почекати.


Вона раптово почала так сильно тремтіти, що її рука вдарилася об двері. Для неї це було схоже на постріл із пістолета. Ніхто більше не чув тихого глухого удару, але вона не могла цього знати. Вона повернулась і легко побігла коридором.


Вона повинна передати Лін Туну повідомлення, щоб він прийшов сьогодні ввечері раніше, навіть якщо він розсердився, коли вона зателефонувала. Згадай зараз. Скажи йому. Ремінь ... Моро ... міледі ... одна ... Ла Фарж ... повідомлення ... американець ... контакт ... повноваження ... Мадам ... пояс ... небезпека ... пояс ... Ла Фарж ... завтра ... накази ...


Слова знову й знову крутилися в її голові. Лін Тонг зможе їх зрозуміти.


Запам'ятай зараз. Скажи Лін Тонгу, і він нагородить тебе.


* * *


Лікар Ніколас Картер провів велику частину дня з офіцерами-медиками 9-го в'єтнамського армійського корпусу. Його в'єтнамська мова була сумною, але вона дуже добре розмовляла французькою з додаванням кількох китайських слів. Він так добре з ними ладив, що незабаром йому показали карти, на яких вказувалися райони найважчих втрат. Натхненні своєю роботою, вони показали йому, де розташовані їхні польові шпиталі; де вони втратили рятувальний взвод B; де вони знали, що дороги будуть заміновані; де джунглі були надто густими, із заплутаними деревами та партизанами, щоб їх машини могли проїхати; де північні райони Південного В'єтнаму так міцно зайняті комуністами, що увійти у яких означало пройти через смертельну сутичку.


Нік серйозно ввібрав кожне їхнє слово і кожну зазначену область на їхніх діаграмах, переводячи їх на карту, яку тримав у голові. Було шкода, що він не знав точно, де знаходиться плантація Ла Фарж у цій безіменній місцевості на північ від кордону, але, безперечно, Дюпре дасть йому точні вказівки.


По дорозі назад в готель через центр Сайгона він зупинився в декількох магазинах і купив кілька речей, які йому знадобилися для поїздки на північ.


Після п'ятнадцяти хвилин йоги він довго приймав душ, репетирував свою зустріч з Дюпре і одягнувся для вечірки. Вечірка, на яку його запросила подруга Тоні, мала стати ідеальним тлом для його зустрічі з Дюпре.


Принаймні він так думав.


Недосвідчений шпигун


Солідний будинок Рауля Дюпре трусили барабани та сміх.


Господар будинку стояв у кутку внутрішнього дворика так далеко від гучної музики, наскільки це було можливо, щоб не втекти з вечірки. Його обличчя було спокійним, коли він запалив третю за вечір панателу, але його розум був сум'ятий. Людина з AX ще не зв'язалася з нею. Він обіцяв дозволити Сайто піти завтра. Тоні весь день була чудова, але тепер вона зникла в якомусь кутку з цим шматком слизу, Лін Тонгом. У його будинку. О так. Сміливий Дюпре із французького підпілля. Суворий батько. "Я не допущу, щоб ця людина була в цьому будинку!" «Моя вечірка, тату. Ви б вважали за краще, щоб я провела її в нього?» Він знову програв.


Жінка поряд з ним уже починала напиватися і тицялася грудьми в кожного чоловіка, що проходив. Дюпре здригнувся. У нього не було сварок із ними, але вони йому не подобалися настільки відверто. І всі вони були такими молодими, ці жінки та їхні чоловіки, але вони марнували час, як сірники, і на їхніх обличчях відбивався досвід, якого навіть у нього ніколи не було.


Де, заради Бога, були Тоні та ця худоба?


Вона була в саду і шепотіла Лінь Тонг про свій розпач. "Ти обіцяв! Ти обіцяв! Хіба я не зробила того, що ти просив? Хіба цього недостатньо?


Лін Тонг похитав гарною головою. "Не зовсім. Ти добре попрацювала, Антуанетто. Але давай пограємо ще трохи, га? Хтось – американець – зв'яжеться з твоїм батьком. Принаймні, я так гадаю, виходячи з тих коротких уривків розмови, які ти підслухала. Я пам'ятаю свою обіцянку, не хвилюйся. Але ніч довга. Може, пізніше, на пляжі... - Його сильні руки нахилили її підборіддя, щоб зустрітися з ним обличчям.


З іншого боку будинку Нік Картер пройшов у божевільний внутрішній дворик і почув радісний крик крізь стукіт ритм-секції.


"Ніки!" Мішель побігла йому назустріч. "Я думав, ти ніколи не прийдеш!"


"Як я міг триматися подалі, якщо знав, що ти тут будеш?" Він ухилився від її задушливих поцілунків і сказав, сміючись: «Дорога, будь ласка! Тільки не при дітях!


«Ах, ці діти лише починають, Нікі. Сьогодні ввечері ти побачиш дещо. Що ти будеш пити?"


«Я маю спочатку привітати свою господиню. Де вона?"


«О, я не знаю. Десь у кутку зі своїм останнім коханцем. Нехай вона залишиться там, доки ми з тобою...»


«Добре, якщо ви так кажете. Але я думаю, що мені слід віддати шану її татові. Я зустрічався з ним одного разу, чи знаєте. Він теж у якомусь кутку?»


"Фу!" Вона скривилася. Так, він є. Хмурячись сам по собі. О ні. Він розмовляє із цим маленьким Хоулі з вашого посольства».


Нік простежив за її поглядом. «Літтл Хоулі» не був одним із його контактів у посольстві. Має бути корисним прикриттям для зустрічі з Дюпре.


«Не йди, – сказав він. "Я скоро повернусь." Він пробрався крізь розгойдовані п'ють фігури і попрямував до Дюпре.


Рауль побачив його наближену, високу, засмаглу людину, яку він дуже коротко зустрів кілька вечорів тому і чий твердий ясний погляд якимось чином вразив його.


"Месьє Дюпре?" Нік твердо простягнув руку. «Мене звуть Картер. Лікар Ніколас Картер. Ми зустрічались…"


"Ах так, звичайно". Дюпре взяв простягнуту руку і потиснув її. «Я сподівався, що ми зможемо зустрітись знову. Доктор Картер, містер Хоулі, містер Хоулі, доктор Картер. Хоулі ввічливо кивнув головою. "Завжди радий зустріти іншого американця", - сказав він. "Залишаєтесь надовго?"


«Не дуже, – сказав Нік. «Завтра чи у понеділок вихідний для швидкої екскурсії польовими шпиталями. Ваша дочка люб'язно запросила мене, мосьє Дюпре...»


«Але я помітив, що не дуже люб'язний, щоб прийняти вас, — рішуче сказав Дюпре. Ти не вип'єш. Що ти істимеш?"


"Я схожу", - послужливо сказав Хоулі. "Як щодо вас, мосьє Дюпре?"


Він вислухав їхні замовлення і кинувся крізь натовп, що згущувався.


Нік озирнувся. Зараз поблизу нікого не було, щоб їх підслухати.


"Я радий можливості познайомитися з вами", - сказав він. «Я щойно отримав листа від старого друга, в якому згадується ваше ім'я».


"О так?" Дюпре виглядав не більш ніж чемно зацікавленим. Але Нік помітив, що його погляд швидко бігав по кімнаті.


Так, Андре передає привіт від Фіорелло. Він також просив мене повернути той долар, який він узяв багато років тому». Він усміхнувся. «Складний відсоток до теперішнього часу має становити п'ять, але, боюся, вам доведеться задовольнятися одним». Він засунув у гаманець і вибрав один навмання. Всі вони були цілком законним платіжним засобом і відрізнялися від інших одиночних ігор лише тим, що кожен із них становив у сумі тридцять. Насправді число (1 + 24 + 5 = топор або 30) було на


подвійний перевірці одержувача; справжній сенс записки був на фотографії Джорджа Вашингтона, людини, яка зрубала вишневе дерево – чим ще? - Сокира, і не міг збрехати.


Дюпре миттю глянув на неї. "Схоже на те, що я дав Андре", - сказав він. «Старі та липкі. Ви, американці, так само погано поводитеся зі своїми грошима, як ми, французи, з нашими франками. Але як ви познайомилися з Андре? Ах да! Думаю, воно маю. для мене це не так? "


Нік кивнув. Ця людина вміла використати свої мізки. "Вірно."


"От і все. Так, тепер усе складається». Дюпре засунув доларову купюру до кишені. Ти заспокоїв мене, друже мій.


У далекому кінці дворика, біля оркестру, Мішель зняла тонкий одяг і розмахувала нею над головою, тоді як її стегна гойдалися під барабанний бій. Коло її шанувальників, що клацають пальцями і тремтять, зростало з кожною хвилиною. Це місце наповнилося шаленим ентузіазмом. Ніку здалося, що він миттю побачив Тоні в натовпі, але не міг бути впевнений. Хоулі все ще намагався бути почутим у барі.


«Я так розумію, мадам все ще на плантації, – сказав Нік. "Хто насправді помістив це повідомлення у The Times?"


Рауль сказав йому.


"Ви йому довіряєте?"


"Неявно". Дюпре рішуче кивнув головою. «Я впевнений, що все сталося саме так, як він сказав».


«Заповніть подробиці, ви не заперечуєте? Починаючи із прибуття Моро».


Дюпре був на півдорозі до розповіді, коли побачив Хоулі, який наближався до них, з тривогою балансував три келихи і злегка проливається між парами покинутих танцюристів.


Sacre bleu! Але я ненавиджу ці справи», - пробурмотів Дюпре. "Ми поговоримо пізніше. Набагато пізніше, коли всі ці люди повністю перестануть звертати на це увагу. Як зазвичай. Ваш гід дуже хоче піти якнайшвидше».


"Хтось ще знає, що він тут?" - Запитав Нік. Дюпре глянув на нього. «Мій власний чоловік, Мару. І Тоні - я думаю, вона миттю побачила його. Але вона нічого про нього не знає.


Хоулі приєднався до них. «Уф! Вибач що так довго". Усі троє обговорювали складності в'єтнамської політики, коли Нік раптово відчув знайоме поколювання шкіри, яке говорило йому, що його спостерігають. Антуанетта Дюпре стояла біля естради, виконуючи щось на зразок танцю з маленьким темноволосим французом, який щосили намагався ковзати рукою по низькому вирізі її вузької сукні. Але вона не звертала уваги на свого партнера. Вона дивилася прямо на Ніка. Він усміхнувся і підняв до неї свою склянку.


"Ваша дочка", - пояснив він Дюпре. «Ви мене вибачте? На мою думку, вона хоче, щоб її врятували від свого партнера».


Дюпре оглянув кімнату і хмикнув. «Принаймні це не той китаєць, з яким вона ходить. Я хочу, щоб ти її врятував».


Нік підняв брови. "Якщо у мене буде можливість", - сказав він. Хм. «Китаєць», - подумав він, ухиляючись від жіночих рук, які сміливо тяглися до нього, коли він проходив. Цікаво, на чиєму він боці?


Мішель кинулася до нього звідкись із натовпу і обняла його.


"Нарешті!" вона заверещала. "Що тебе так довго, Чері?"


«О, ви знаєте, – двозначно сказав він. «Я бачив Тоні тут хвилину тому. Чому б тобі не відвезти мене до неї, щоб привітатись, перш ніж ми почнемо танцювати, пити і таке інше, що ти обіцяв?»


"О ні!" Мішель бешкетно посміхнулася і похитала головою. «Спочатку ми танцюємо. Дуже близько, ось так». Вона поклала йому обличчя на плече і потерлася об нього. "Протягом довгого часу. Потім ми п'ємо. Потім ми вітаємося з Тоні швидко перед тим, як піти. Потім ми...»


Міккі! Невже ти так рано ввечері з'їси його живцем? Залиш мені щось!»


Маленька засмагла рука лягла на рукав Ніка. Інший робив щось, що змусило Мішель скрикнути і відсунутися.


"Тоні! Ти маленька сучка!" - прошипіла вона.


Тоні скромно посміхнулася. "Мені завжди доводиться відокремлювати її від красивішого з моїх гостей", - сказала вона Ніку. «Йди, великий Майку. Жан-Поль дуже хоче перелізти через тебе. Не упускай свій шанс».


«Тьху! Залишся з ним, якщо він такий чудовий. Тобі не треба красти мого партнера».


«Мій гість, Мік. Відпусти його».


«Гм! Жінки! Не треба битися через мене. Запевняю вас, мене вистачить на двох», - скромно сказав Нік. "Міс Антуанетта, як ви?"


"Танцюй зі мною, доктор Картер", - спокусливо пробурмотіла Тоні.


Нік обійняв її і підморгнув Мішель. "Я повернуся за тобою, люба", - пообіцяв він.


"О, ні, ти не повернешся", - сказала вона гірко.


"Ні, якщо я знаю Тоні".


Вона знала Тоні.


Хватик Тоні Дюпре міцнів у міру того, як наближався вечір. Вона перейшла від «лікаря Картера» до «Ніка» на одному подиху, і це був лише початок.


Вона була одним з найкрасивіших маленьких створінь, які Нік колись тримав у своїх руках, і вона танцювала так, наче вела його в ліжко. Але її обличчя було червонішим, ніж того вимагали навіть чари Картера, і між шаленими танцювальними сетами вона пила так, ніби ненавиділа цей напій, але мала його отримати. Занадто багато. Довгі миті вона мовчала, обвиваючись навколо нього і повертаючи стегнами рухом, який був не так навіюванням, як вимогою. Потім вона починала лепетати скандальне викриття про своїх гостей і розпитувати про те, що Нік робив у Сайгоні. Він розповів їй свою коротку розповідь про Всесвітню організацію охорони здоров'я і спритно привів її до місцевих пліток, досить похмуро подумавши, що вона, мабуть, є великим тягарем для батька, який був професійним шпигуном. Можливо, це було так добре, що вона чіплялася за нього. Це дало йому можливість дізнатися, як багато вона знала про роботу свого батька та його гостя з півночі.


Але вона відповідала на його запитання так само акуратно, як і він, і продовжувала вимагати, щоб він розповів їй більше про себе. Незабаром він почав запитувати, чому вона притулилася до нього.


Кімната наповнилася димом, що виходить не лише від звичайних цигарок. Дівчина схопилася на естраду і танцювала напівгола і зовсім покинута. Деякі з пар, що кружляють по підлозі, здавалося, перейшли у свій власний дикий світ, у якому не було нічого, крім реальності їхніх напівтуплених, напівстимульованих почуттів. Рауля Дюпре ніде не було. Нік побачив, що Мішель знайшла коло, на якому можна сісти. Обличчя, яке дивилося повз неї в натовп, належало досить симпатичному азіату. Китаєць…?


«Мені дали зрозуміти, що ти маєш постійний хлопець», - легко сказав Нік. «Великий, мускулистий, ревнивий звір. Коли він, мабуть, накинеться на мене і виб'є мені мізки?


Тоні видала зневажливий звук. «Бред! Я не належу нікому, окрім себе. Крім того, я покінчила з ним», - додала вона, не дотримуючись логіки.


Різка, пульсуюча музика нарешті припинилася з раптовим оглушливим гуркотом. Тоні підвела Ніка до маленького столика біля стіни і владно послала по напої, поки її артисти займали тісну сцену.


Тоні пила постійно, її погляд кидався від Ніка до Хоулі до приголомшеного офіцера американської армії у цивільному та назад до Ніка. Він спостерігав за нею краєм ока, вдаючи, що його злегка цікавить трупа жінок, що імітують, що виконували на сцені неймовірні непристойності. Донька Дюпре, схоже, не цікавилася ними.


Вона зробила великий ковток і раптово вдарила своєю склянкою об стіл. "Ви той американець, який мав зв'язатися з моїм батьком?" - випалила вона, а потім зробила ще один поспішний ковток, наче готуючись до відповіді.


Нік дивився. Значить, вона щось знала. Він змусив себе виглядати трохи спантеличеним. "У якому зв'язку?" – тупо спитав він.


Вона зробила невеликий жест рукою. «О, я не знаю. Він сказав, що якийсь американець мав зв'язатися з ним щодо чогось важливого. Ви хотіли його бачити?


"Я вже розмовляв з ним", - сказав Нік, уважно спостерігаючи за її реакцією. "Думав, ти мене бачила".


"Ой?" Це був невеликий подих. На мить вона виглядала розгубленою дитиною, напівликованою, наполовину зляканою. Він побачив, що її обличчя раптово зблідло, а руки тремтіли так, що скло стукнуло об стільницю. Ще одне питання затремтіло у неї на губах, а потім вилетіло наполовину. "Чи означає це, що ви...?" Вона здалася. «Ой, забудь про це. У будь-якому разі, для мене це нічого не означає. Давай ще вип'ємо. Подивися на тих дурнів там, які прикидаються жінками. Якби тільки знали! Якби вони тільки справді знали…» Вона осушила свою склянку, і її очі блиснули через кімнату туди, де сидів високий китаєць, пестячи Мішель.


Нік був зачарований. Тоні, яка була дитиною, намагалася щось запитати. Тоні, яка була жінкою, відчувала певну залежність до цього гарного китайця. І був якийсь зв'язок між двома самоочевидними істинами. Він повинен був дозволити їй поставити своє запитання і дати їй чесну відповідь, щоб вона розповіла йому те, що він хотів знати.


Він узяв її руку і злегка погладив, дозволяючи пальцям пестити її долоню, зап'ястя і м'яку внутрішню руку, поки він не побачив, що його дотик пробудив її почуття. Він опустив руку під крихітний столик і ніжно дослідив її стегна.


"Чому б нам не піти кудись ще?" пробурмотів він. «Де ми можемо побути наодинці? Я впевнений, що ми з тобою зможемо знайти багато чого поговорити».


ГОДИНУ


Його очі блукали по його обличчю та тілу. Її груди, здавалося, опухли під його поглядом.


"Добре", - тихо видихнула вона. «Але припини це зараз. Я примушу тебе взяти мене звідси і зараз, якщо ти не обережний. І не думай, що ми будемо єдиними». Потім її настрій раптово змінився. «Давай, давай виберемося з цього місця. Мені це набридло. Зазвичай вечірка закінчується на пляжі. Давайте дістанемося туди раніше за інших».


"Пляж?" Він підняв брови. "Це досить довга поїздка, чи не так?"


"Я хочу піти. Ти хочеш піти зі мною чи ні?


Звісно, хотів. Вона мала те, чого він хотів. Інформація.


«Звичайно, Тоні. Дуже.


«Тоді йди попереду мене. Я не хочу, щоб усі йшли за нами. На кутку ліворуч, коли ти виходиш із вхідних дверей, припаркована синя Пантера. Я зустріну тебе там за кілька хвилин».


Він запитував, чи справді вона піде. Але якщо вона цього не зробить, він одразу ж повернеться і побачить, що чи хтось затримувало її.


Він пробирався крізь натовп, що хихикав, похитувався, намагаючись виглядати як чоловік, який шукає туалет.


Ніч була теплою, але приємною – майже ідеальною, наскільки знав Сайгон.


І знову, коли він тихо йшов садом, він відчув, як шосте почуття попереджає його про спостерігача або, принаймні, про когось поруч із ним у темряві. Він вийшов зі світла і тримався за тіні, довго, повільно оглядаючись довкола. Але або його інстинкт обдурив його, або хтось щосили намагався сховатися. Після кількох секунд пильного очікування він безшумно вислизнув із саду до машини.


Майже на його подив, Тоні приєдналася до нього за кілька хвилин. Він сів за кермо, і вони поїхали у вказаному напрямі.


Чоловік у саду заворушився. Йому треба було відчути свіже повітря на своєму обличчі, і йому було байдуже, хто куди йде. Його єдина турбота була про мадам, а вона була далеко.


Але коли другий чоловік поспішив у сад і втупився вслід машині, що віддаляється, Сайто відчув неспокій, який нагадав йому про давно минулі дні з Майстром.


Цей чоловік винен рушив. Не з тихою обережністю, ніби він чекав на жінку, а ніби для нього було важливо те, що його не бачили. Ця людина на своїх довгих павучих ногах поспішила до другої припаркованої машини. Цей чоловік, здавалося, мав намір піти за дочкою мсьє Дюпре та її високим другом з тілом бійця та сильною щелепою.


Що ж, для нього це нічого не означало. Але Сайто пам'ятав. Він знову дізнається про це жовте обличчя.


Вечір п'ятниці


Вода текла по їхніх тілах маленькими теплими струмками, поки вони мчали темним пляжем до природного кам'яного притулку, де вони залишили свій одяг.


У дорозі вона була тихою та похмурою. Але після того, як вони залишили машину під деревами і дерлися по скелях до моря, вона раптом пожвавішала і наполягла на тому, щоб вони пірнули в м'які буруни, поки ніч була ще прекрасна. Їхній одяг швидко зірвався, і їх зустріло тепле море. Вона грала у воді, як зраділа дитина - жінка-дитина з дивними очима, м'яко заокругленими стегнами і напрочуд повними зрілими грудьми. У воді він ставився до неї як до дитини, дозволяючи їй хлюпатися і пірнати в неї скільки душі завгодно.


Нік схопив її за талію та підтримав. Його вологі руки обійняли її, а його губи притулилися до її губ. Раптом дитина зникла, і з'явилася жінка, яка бажає і вимоглива. Нарешті вона розплющила очі, зітхнула і взяла його за руку, спрямовуючи вздовж пляжу до скель, де вони залишили свій одяг.


"Не думаю, що хтось згадав, щоб принести рушник", - не сказав він нікому конкретно. "Ось, тобі краще сісти мені на сорочку".


"Ми обидва сядемо на нього".


Вони сіли поруч.


Вона знову замовкла. Він ліг на лікоть і акуратно прибрав вологе волосся з її чола.


Яскравий місяць пробився крізь хмари, що рухалися, і він знову побачив її очі. Тепер вони були подібні до калюжок болю. Краплинки туші прилипли до її щоки. Вимите майже повністю від макіяжу, її обличчя було примарно блідим, незважаючи на їхню галасливу вечірку в морі.


Його пальці простежили недбалий візерунок з її обличчя та підборіддя; через плече та гладку вологу руку. І зупинився. Там також була косметика; Його сліди все ще були на її плечі. Тепер, коли її майже змило, він побачив характерні сліди від шпилькових уколів, які вона прикривала. Він відчув, як вона напружилася, коли глянув на її дитяче обличчя.


"Я так і думав", - тихо сказав він. «Але я думав, що цього майже неможливо досягти, якщо ви не маєте справи безпосередньо з комуністичними китайцями».


Здавалося, її маленька чудова постать зів'яла. «О, Боже мій», - простогнала вона. "Допоможіть мені, допоможіть, будь ласка!" Її руки обвилися навколо нього, і вона уткнулася головою в його груди. Коли він тримав її, гадаючи, чи зможе він виторгувати свою допомогу за все, що вона йому скаже, йому здалося, що він чує машину десь вдалині. Було б дуже незручно, якби гості з дому вирішили, що час натовпом спускатися на пляж. Але за кілька хвилин звук зовсім зник.


"Що я можу зробити?" пробурмотів він.


Вона підвела голову і наполегливо поцілувала його.


Маленькі піщинки злітали і бризкали на їхні переплетені тіла.


Він почав дуже ніжно. Незабаром напруга в її тілі поступилася його дотику, і вона відкинулася назад з легким стоном задоволення, чекаючи.


Місяць зник за хмарами.


Її маленьке, повне тіло притулилося до його твердої, але гнучкої сили, і її чудово округлі стегна оголено торкалися його. Він відчув, як почастішало її серцебиття, і вона почала бурмотити невиразні лагідні слова. Її руки бродили по його тілу, затримуючись на м'язах і відчуваючи його твердість, а її губи зухвало ковзали по його вухах ... його очах ... його рота ... його горла ... і назад до його рота. Його пульс почав гонку, щоб наздогнати її, оскільки все його тіло охопило зростаюче бажання. Вона була м'якою; їй було тяжко. Витягнуті та жорсткі; гнучкий і чіпкий. Пошук; потім бажаючи, щоб він обшукав. Кожен досліджував тіло іншого та оцінював потреби іншого.


"Ах!" вона зітхнула. «Ближче, ближче…»


Він легко розсунув гладкі ноги і шукав близькості, перекочуючи її і тягнучи за собою в тій тихій дикості, яку він відчував у собі і відчував, що вона потрібна.


Згодом вона боролася. Воювали так, щоб їхні тіла залишалися з'єднаними, і кожен рух був уколом екстазу. Він дозволив їй боротися, поки не захотів більшого, ніж імітація опору, а потім упіймав її в пастку мускулистих рук і ніг, яка залишила її безпорадною. Її тіло хвилеподібно погойдувалося навпроти нього. Його стегна давали їй ритм, і вона вловила його, рухаючись разом з ним у горизонтальному танці фізичного кохання. Тепер вони їхали швидкою конвеєрною стрічкою, яка не могла зупинитися, щоб відпустити їх, доки не довела їх до кінця шляху.


Вона раптово ахнула і розірвала його губи своїми маленькими гострими зубами, а її руки обвилися навколо його спини і несамовито дряпали його тіло. Він тихо вилаявся, відірвав її руки від себе і притиснув їх, не втрачаючи ходи. Його рот притулився до її губ і жорстоко розчавив їх. Вона застогнала від болю та задоволення, і її тіло вигнулося під ним. Її рухи судомно прискорилися в такт з його, і потім одного гальванічного моменту вони обидва забули літаючий пісок, що зітхало море, їх окремі особи - все, крім дикого збудження, яке змушувало їх чіплятися разом, задихаючись і піднесено. Момент затягнувся та помер.


Нік опустився на пісок, почуваючи себе дивно втомленим для людини, для якої секс був так само необхідний, як свіже повітря та гарний скотч. Він потягнув Тоні вниз, щоб вона спокійно лежала у його руках.


Вона лежала нерухомо хвилину чи дві. Ще одна машина проїхала далеко, не зупиняючись.


Тоні заворушився. "Тобі не подобається, коли я причиняю тобі біль?" прошепотіла вона.


«Мені подобається все, що ти робиш, Тоні. Але тобі не треба битися зі мною. Я з тобою, а не проти тебе.


Вона сіла - раптово, як і майже все, - і подивилася йому у вічі. «Ви повинні сказати мені, – наполегливо сказала вона. «Ви той американець, який мав побачити мого батька? За дуже важливою справою?


Він вагався. Вона думала, що купила його зараз?


"Хіба ви не розумієте?" Її голос був напруженим. «Я хочу, щоб ти був! Якщо ні, то скажи мені. Просто скажи мені, це все, що я прошу!


Нік сів і взяв її за руку. Він знав, що повинен сказати їй і ризикнути в тому, що було. Зрештою, це було те, заради чого він прийшов.


"Так", - сказав він. Але це приватний бізнес. Що ви знаєте про це? Хтось сказав вам з'ясувати? Очі, уколи, лютість, китаєць... вони складалися. "Ось чому тобі потрібна допомога?" Голос його звучав дуже тихо і зрозуміло.


Вона дивилася на нього. "Я... я хотів знати сам".


«Ні, Тоні. Хто дає тобі наркотики, дитино? І змушує на них працювати? Знаєш, я можу допомогти.


Сльози навернулися їй на очі та потекли по щоках. «Ти маєш присягнути, ти маєш присягнути, що ти друг мого батька. Доведіть мені це. Доведіть, що ти працюєш з ним».


Він похитав головою. "Як я можу це зробити?"


«Якщо я скажу вам те, що знаю, ви можете сказати мені те, що він, мабуть, сказав вам, якщо ви його друг. Якщо я скажу «Ла Фарж», яке ім'я


n ви пропонуєте мені? "


Ла Фарж! Вона справді дещо знала; багато, надто багато.


"Як щодо - Сайто?" - Замислено запропонував він. Він побачив, як очі її розширилися, і вона майже непомітно кивнула. "А якщо я додам "Китаєць", яке ім'я ви можете мені запропонувати?"


Цього разу вона мало не задихнулася. "Ви знаєте! Ви знаєте! Ви знаєте, що це він змусив мене шпигувати за татом. Він обіцяв – я ненавиджу його! - він пообіцяв - і він хотів, щоб я також дізналася про вас». Слова виливалися назовні, поки не перетворилися на божевільний безлад.


Нік грубо вразив її. «Він тебе зачепив, чи не так? Що він хотів, щоби ти зробив? Заспокойся, Тоні, або я знову кину тебе у воду і замочу, поки ти не знайдете сенсу».


Вона заспокоїлася і почала розповідати йому про гладке, хвилююче китайці на ім'я Лін Тонг, який донедавна не вимагав від неї нічого, крім її тіла. І те, що він вимагав зараз.


«Скажи мені, що саме ти чула у лігві твого батька, Тоні. І що ти сказав Лін Тонг».


«Це було щось подібне до повідомлення, і Сайто якнайшвидше повинен повернутися до своєї дами…»


«Ні, Тоні. Слова. Ти маєш бути точнішим. Я маю знати слово в слово, що ти йому сказав. Згадай. Чий голос ти почув першим? Ти сказав Лін Тонгу, що він сказав?


Згадай зараз. Ні, мені начхати на пояс. Моро, повертайся до моєї леді занадто довго на самоті, будь ласка, не голосніше ще раз, це все, що я прошу, щоб Сайто наказував повідомлення La Farge American


Нік слухав із зростаючою тривогою. Не було майже нічого важливого, що вона не чула і не повторювала китайця. Хтось був дуже задоволений інформацією, але хтось хотів більшого. І не було жодних сумнівів у тому, що він бачив, як Нік та Тоні монополізували один одного весь вечір. Будь-яка людина з мінімальним інтелектом може становити досить показову історію.


«Завтра, – сказав він. - Зв'яжіться до того часу. Я думаю, він казав, що впевнений, що на той час з ним зв'яжуться, ніби пообіцяв Сайто, що йому більше не доведеться чекати».


Нік кивнув. Порив вітру підхопив викинуту сукню Тоні, засинав її піском і впустив. Дерева за багато ярдів зітхали і шелестіли. Він повернув голову. Хтось рухався у темряві?


"Ходімо", - сказав він. «Одягайся, Тоні. Я не хочу, щоб хтось знайшов нас тут».


«Вони не зайдуть так далеко; я вже казав вам. Це моя власна мала бухта. Ніхто не знає про це, крім... крім одного моряка, якого я колись знала».


"Не Лін Тонг?"


Ні, не Лін Тонг. Але – але – що нам тепер робити?» Вона зробила легкий тривожний рух до нього у темряві.


"Це залежить від обставин", - тихо сказав він. «Чому ти все це розповів, Тоні? Це тому, що твій китайський друг довів тебе до відчаю?


"Ні!" Її голова рішуче похитала. «О, це правда, я була в розпачі - я все ще в розпачі, і Бог знає, що робитиму поки що - і злюся, тому що він обдурив мене. Але я рада гніву. Це змусило мене побачити його ясніше. Він забуває - часто я забуваю - що в глибині душі я справді люблю свого тата. Я маю вийти з цього. Я повинна. Ти вже мені допоміг. Ти дав мені шанс… порівняти».


"А зараз? Ти хочеш позбутися цієї звички і її разом з нею? Чи ти збираєшся сказати йому, хто я?


Вона так міцно тримала його руку, що було майже боляче. «Я намагатимусь не робити цього», - тихо сказала вона. «Але допоможи мені. Навіть якщо тобі доведеться посадити мене, допоможи мені більше не бачити його».


"Я допоможу. Ще одне запитання, а потім підемо. Коли я знайду цього Лін Тонга, коли він буде вдома?


Хмари раптово розійшлися, і місяць глянув на них. У цей момент Нік достеменно знав, що вони не одні. Інстинкт змушував його рухатися, як намазаний олією вугор, відкидаючи його тіло вниз і вбік і перекочуючи Тоні з собою, ніби їхні тіла все ще були одним цілим.


Але тіло може рухатися лише так швидко.


Шалені подвійні звукові розряди вдарили по його вухах, коли він котився. Тоні скрикнула і зупинилася посеред крику, видавши невеликий здавлений звук, коли третій постріл рознісся по піску через бар'єр з каміння. Нік побачив, як її обличчя спотворилося від болю, коли її маленька, рясна постать тремтіла в його руках; а потім від четвертого звіту по його плечах пройшла пекуча смуга болю. Швидким болючим рухом він підняв її до вузького укриття найближчого невисокого валуна. Вона тихо застогнала, і тонка темна цівка повільно потекла по її шиї.


Він почув звук ще звідкись. Кутом ока він впіймав фігуру, що рухалася, коли хмари накрили місяць. Тоді він не побачив нічого, крім невиразної форми біля своїх ніг і товщини в темній ночі кам'яної перешкоди - їх нібито відокремленого притулку.


Його одяг лежав десь на піщаній галявині.


між ним і вбивцею - на цей час так само близько до вбивці, як і до нього. А з ними були його друзі Вільгельміна, Гюго та П'єр. Все, що в нього було при собі, - це неперевірений Ікло.


І відчайдушне занепокоєння Тоні, яка благала його про допомогу і тепер лежала нерухомо, і щось мокре стікало по її голому плечу.


Він чекав, щоб звук знову пролунав. Коли це сталося - м'яке дряпання тканини об грубий камінь - він поповз геть від свого низького валуна до першого з великих каменів, що утворюють притулок. Якби він міг відстати від хлопця, відрізати його між кам'яним бар'єром та морем – він досяг високої скелі раніше, ніж він очікував. Його висота не підготувала його ні до низького виступу, який одразу твердо лежав у нього під ногами, ні до крихітного камінчика, який котився, коли він легко стукав по ньому ногою. Він упав, ніби в нього вже стріляли, намацуючи камінчик або якийсь інший камінчик, поки щось маленьке і тверде не потрапило йому в руку. Він почув дряпаючий звук за кілька ярдів від нього і шпурнув свій камінчик на високі скелі над собою, сподіваючись, що людина подумає, що він уже дерся, коли впав перший камінь.


Звіт зруйнував ніч, як найгучніша луна перших чотирьох пострілів. Повітря розсілося високо над його головою, і воно прийшло набагато вище, ніж він очікував. Друг Кіллер, значить, теж рухався, але знову піднімався по скелях і уникав моря. Нік вилаявся в собі і обережно повернувся на м'який пісок, тихо рухаючись до джерела останнього пострілу.


Тиша. Абсолютна пітьма. Його ноги видавали слабкі шерехи на піску, які чули для нього самого, але не для когось на відстані більше кількох футів. Поривчастий вітерець теж був зайнятий, і він допомагав заглушувати тихі звуки, які він казав.


Він зупинився та прислухався. Все, що він міг чути, був шум хвиль та вітру. Якщо інший чоловік рухався, він був таким же тихим, як Картер. Нік напружив очі у темряві. Здавалося, нічого не рухалося. Він глянув на небо й оглянув хмари. Темний, товстий, злісний. Жодних ознак наближення перерви.


Якимось чином йому доведеться зробити свою перерву.


Кожен міг зіграти у вичікувальну гру. Але якщо Тоні ще мав шанс, Нік не міг дозволити собі чекати. Він не мав виграшних карт.


П'ять пострілів. У вбивці може бути ще п'ять. Плюс запасний магазин. Немає особливого сенсу викликати вогонь лише для того, щоб змусити його стріляти; не було поняття, що в нього було під рукою.


Дві можливості. Перший: змусити його вистрілити ще раз, щоб визначити його позицію, а потім кинути на нього одну різку дозу Ікла. Нестача – як не втратити голову під час бігу. Другий: повернутись до його одягу під покровом невблаганної пітьми, взяти Вільгельміну Люгер і вистрілити в нього. Недоліки…? Можлива помилка у темряві щодо того, де саме може бути його одяг; пошуки Вільгельміни на відкритій піщаній галявині; підставляючи себе мішенню, що сидить... Але йому не потрібно було сидіти. Він точно знав, де в кобурі влаштувалася Вільгельміна. І, принаймні, він матиме шанс вистрілити у відповідь, а не бути застреленим ще до того, як він почне свою місію.


Він почав повільно повертатися до галявини, безшумно рухаючись уздовж скелі, перш ніж він навіть усвідомив, що вирішив. Він боявся смерті не більше, ніж життя, але не мав бажання помирати по дурості. Він колись просив лише про бойовий шанс. І він швидше помре, коли роботу буде закінчено, ніж до її початку.


Він обережно прокрався назад повз обм'яклу фігуру Тоні, бажаючи доторкнутися до неї, щоб дізнатися, чи дихає вона ще, але знаючи, що не повинен, поки це безмовне переслідування не закінчиться. Натомість він глянув на небо. Як і раніше, щільні хмари, як чорна бавовна, не ворушаться на слабкому вітрі.


Ще кілька кроків. Ні звуку від іншого чоловіка, який чекає там у темряві.


Руки Ніка непомітно порилися в його одязі та витягли «люгер». Потім він ковзнув назад до кам'яної перешкоди і кинув камінь на високі скелі, про які він востаннє чув від убивці. Він почув, як він різко вдарив і впав, відскочив дрібними ґратами на м'який пісок. Але замість пострілу пролунало хрюкання людського звуку, майже «Ааа!». тріумфу.


Потім голос. Імітація американця, написана в неприродній тональності, ніби намагаючись замаскуватися.


«Перестань грати зі мною в ігри, мій друже. Я знаю, що ти не озброєний. Я дістануся до тебе рано чи пізно, якщо ти продовжуватимеш у тому ж дусі. Але немає причин, з яких ти маєш це робити. Дівчина становила небезпеку для нас обох. Тепер, коли вона нас більше не турбує, ми можемо поєднати наші знання без страху. Вона збрехала вам. Ми можемо говорити разом як розумні люди. Я обіцяю, що не стрілятиму, якщо ви здастеся. "


"Тоді кинь свій пістолет", - крикнув Нік. "Дай мені послухати, як він впаде".


Відповіддю був низький сміх, потім коротка пауза. Щось гуркотіло по скелі в ярдах від мене. Рука Ніка тинялася, поки він не знайшов ще один камінь. Інший чоловік крикнув: Я виконав свою частину роботи. Тепер дозволь мені побачити тебе.


«Якщо це була рушниця, то так вона і є!» – крикнув Нік. Він жбурнув камінь у голос і позадкував боком. гаркнув пістолет. Це було набагато краще, ніж оманливий голос. Нік двічі вистрілив і почув крик болю. Щось тяжко впало на скелю і з гуркотом упало на пісок. «Не людина – валун», – подумав Нік і знову вистрілив. На цей раз без крику. Над його головою заскулив постріл. Він побіг зовнішнім краєм своєї скелі назустріч звуку, проклинаючи чорноту і напружуючи вуха, щоб відсіяти крізь звук вітру і хвиль характерний людський звук. Але нічого не було. Тільки море.


Він знову вистрілив у нікуди, ткача та бігу, поки стріляв. Нічого. Немає пострілу у відповідь.


А потім почув звук дощового літа в Сайгоні. Дощ. Він обвалився раптовим проливним дощем, ніби пробку висмикнули з неба, ударяючи по каменю, піску і морю, поки не заглушив всі сліди погляду і кожен тихий тихий звук. Він знову вистрілив у ніч, сподіваючись на відповідь. Не було.


Він чекав. Минула хвилина, дві хвилини. Настало затишшя. Одна з тих химерних пауз, коли здається, що хмари перехоплюють подих перед новим натиском. Потім почув біг. Ноги бігали від піску до гальки, ламали гілки, дряпали впале суччя і листя і штовхали каміння, пробиваючись крізь підлісок, що веде до дороги. Нік побіг за звуком, доки він не зник. Зупинився, майже не усвідомлюючи, як дощ ллє його тіло. Думав – машина! Знову побіг.


Попереду не було жодного звуку. Машина не завелася; не було кроків по гілках та каменях на пологому березі пляжу. Але якби він пішов за ним, він все ж таки міг би знайти людину, яка шукає машину Тоні або, що ймовірніше, ту, яка привела його сюди.


Тоні. Лежить під зливою, по її м'якому тілу тече кров. Вона могла бути ще жива і потребувати його. Якби був хоч найменший шанс допомогти їй – а він згадав, як щиро він обіцяв допомогти, – йому довелося б повернутися зараз.


Він повернувся, спочатку нерішуче, а потім побіг до неї під сліпучим дощем.


І суботнього ранку


Вона була там, тихо лежала поруч із низьким валуном, на якому він її залишив, і сильний дощ хльоснув по її оголеному тілу.


Нік підхопив її двома сильними ніжними руками і відніс до відносного притулку скелястого бар'єру. Він поклав її, якби вона була сплячою дитиною, і прибрав мокре волосся з її блідого обличчя. Дощ майже змив кров. Він запитував, чому він міг це бачити, а потім зрозумів, що небо майже непомітно освітлилося. Він поклав одну руку їй на скроню, а іншу - на м'які вологі груди. За мить він встав і попрямував до їхнього мокрого пакунка з одягом. Він підняв їх і відніс туди, де вона лежала, на ходу відстібаючи свій крихітний олівцевий ліхтарик.


Його тонкий промінь падав на неї, коли він узяв її руку і тримав її. Незабаром він заглушив крихітний бій. Він дуже обережно накинув на неї піджак. Вона була такою холодною і вологою, маленька Тоні, яка так недавно була такою теплою, живою і такою дуже стурбованою. Навіть куртка була холодною та мокрою, але не пропускала зливи.


Одягнувшись у решту мокрого одягу, він зсунув піджак і одягнув Тоні в її кілька тонких, тонких речей. Потім знову обернув її курткою і підняв на руки. Його пальці обвилися навколо неї. Ікло блищало під дощем.


"Наступного разу, Фанг", - прошепотів він. «Ми знову зустрінемося з цим виродком. Ми підійдемо ближче, перш ніж він втече, і дамо йому це».


Він пішов пляжем до дороги, дивуючись, чому вбивця вирішив бігти. Але це мало значення. Знаючи, чому б не допомогти. Куртка поверх обм'яклої форми теж мала значення. Це не принесе жодної користі.


Дощ не шкодить мертвим.


* * *


Босі ноги Лін Тонга легко вдарилися об асфальтову дорогу високо над пляжем. Його плече страшенно хворіло від рани, що розривала, від цієї несподіваної кулі. Пекельні дракони! Хто б міг подумати, що голий американець раптом звідкись витягне пістолет чи його власний так скоро підведе? Доки він був єдиним, хто мав зброю, у цьому процесі був якийсь сенс, якесь задоволення. Він міг би розважатися до ранку. Уявіть, американець намагається втекти голе, як немовля!


Але раптовий вогонь у відповідь виявився не таким вже кумедним. А коли заклинив його власний жалюгідний пістолет російського виробництва – на бігу він гірко проклинав росіян – ситуація стала неможливою.


Йому було цікаво, чи йде за ним ще людина. Були моменти, коли він був упевнений, що загибель близька до нього, але минуло кілька хвилин з моменту останнього пострілу здалеку, і на дорозі не було жодного звуку, крім ляпасів його власних ніг та зливи. Він мав щось зробити з машиною Тоні, коли вперше побачив її. Тепер… Де це було зараз? Він, мабуть, пройшов це. Краще не шукати. Немає часу. Його можуть виявити дома злочину. Людина, яка, не вагаючись, уб'є її або навіть катуватиме для отримання інформації. І його чекала така життєво важлива робота. Але було шкода, що раніше він був таким обережним. Його машина, мабуть, ще за півмилі, і здавалося, що він уже біг годину.


Проте він був досить розумний. Значить, Антуанетта гадала, що нікому не розповідала про бухту! Звісно, розповіла. Її маленький притулок у скелях, де вона так весело грала у дитинстві. І одного разу вночі, коли вона була трохи старша, взяла двох або трьох моряків. Звичайно, вона розповіла йому про це, оскільки вона розповіла йому так багато всього, коли вона була високо у хмарах, породжених наркотиками.


В якомусь сенсі думати про неї було сумно. Якби йому вдалося спочатку вбити американця, вона могла бути ще жива. Але чомусь усі ці розмови про неї змусили його втратити влучність. Він дико вистрілив із гніву і вбив Тоні. А не чоловіка.


Лін Тонг майже любив її. Принаймні йому подобалося те, що він міг з нею робити. Коли ще він отримає таку людину.


Зрештою! Його машина.


Він забрався в нього, його одяг незручно прилип до його тіла. Назад до міста. Можливо, годину чи дві на підготовку, не більше, а потім вона буде вже в дорозі. Не треба нікому розповідати, що він дізнався.


Ла Фарж. Ремінь. Море.


Як добре, що він так добре знав цю землю.


Машина здригнулася.


Той, хто мандрує наодинці, мандрує найшвидше... Зрештою, Кат зробив усе необхідне. Чому б не потиснути славу?


Обличчя Рауля Дюпре зобразило тугу та відчай. Шок боровся з зневірою, обурення - з підозрою, ненависть - з непереборним сумом, гірке самозвинувачення - з зростаючим бажанням помсти. Навіть із незаперечними повноваженнями Ніка йому було б важко довести свою невинність у вбивстві Тоні, якби не докази Сайто.


Великий чоловік незворушно стояв поруч, тільки його очі видавали його глибоку симпатію до Дюпре. Знову і знову, з незмінним терпінням, він розповідав свою коротку розповідь про сцену за межами будинку раніше цього вечора, погоджуючись у своїх спостереженнях з розповіддю Ніка про постріли та безплідну гонитву.


Вечірка закінчилася. Тіло Тоні лежало нагорі в її спальні.


"Я не повірю!" - сказав Дюпре вже всоте. «Вона була дикою – так, я це знаю. Але наркотики! Він провів пальцями по розпатланому волоссю. «Бачить Бог, я попереджав її про цю свиню китайця. Але те, що вона дала йому інформацію в обмін на наркотики, - я не можу повірити в це. Це занадто. Занадто багато!"


"Ти бачив сліди", - тихо сказав Нік. «Коли прийде ваш друг-лікар, він дещо підтвердить із того, що я говорю. Вона розповіла мені цю історію. Чому вона повинна брехати мені - чи я вам?


Дюпре підняв руки і похитав головою. «Як вона могла повідомити мене? Вона мене ненавиділа, я це знаю».


"Вона любила тебе", - сказав Нік. «Вона мучилася, ти маєш зрозуміти - вона нічого не могла з собою вдіяти. Їй була потрібна величезна мужність, щоб розповісти мені, що вона зробила. І вона сказала мені, бо кохала тебе».


«О, так, вона сказала тобі! І подивися, де вона зараз. Мертва». Його голос підвищився. «Як ти міг дозволити цьому статися? Навіщо ти забрав її туди…»


"Тримайся, Дюпре!" Голос Ніка обрушився на нього. "Їй було необхідно поговорити зі мною, тому що вона явно не могла змусити себе поговорити з вами. Я жалкую про те, що сталося. Мені дуже шкода. Але звинувачувати себе марно - так само марно, як намагатися вирішити, на цій пізній стадії, що зробило її такою дівчиною, якою вона була».


Очі Дюпре розширилися. Він дивився на Ніка. "Ви маєте на увазі, що я...?"


«Я нічого не маю на увазі, що я не виходжу прямо і не говорю. Ми не маємо часу сваритися. Вона мертва. Ніщо не поверне її до життя». Нік змусив себе здаватися жорстоким. «Ви обрали свій напрямок роботи, Дюпре. А тепер продовжуйте. Лін Тонг, очевидно, має намір використати всю свою інформацію. Насамперед він попередить своїх людей про послання Моро. Це означає, що він або вже в дорозі, сам або він передасть


повідомлення для інших агентів ближче до місця події. По-друге, він розкрив ваше прикриття..."


"І твоє", - відрізав Дюпре, показуючи перші ознаки повернення розуму. Що ви зробили так легко для нього.


Нік вирішив проігнорувати останній коментар. «Моє не так важливе, як ваше. Моя робота тут обмежена, але вся ваша операція перебуває в небезпеці. Якщо я знаю наших китайських друзів - і повірте мені, я знаю їх добре - вони зроблять все можливе, щоб забрати вас та ваших співробітників живі і зберігають вам життя тільки до тих пір, поки це їм зручно. Вам не сподобається цей досвід. Тож вам краще уникати його”.


«Я маю намір», - холодно сказав Дюпре. «Але перше, що я збираюся зробити, це докласти всіх зусиль, щоб наздогнати цей смертоносний бруд і змусити його страждати. Голими руками я вб'ю його - завдаю йому болю, доки він не закричить про пощаду, а потім задушу диявола до смерті. Чому ми тут чекаємо, балакаємо? Ходімо далі».


Він кинувся до дверей кабінету.


"Хвилинку", - різко сказав Нік. Ти нікуди не підеш. Як ти гадаєш, де ти його знайдеш? Чекаю на дорогу на плантацію? Е-е. Ти не маєш більше уявлення про те, де він, ніж у мене. Але якщо він прямує на північ, то я його знайду. Ти залишишся тут, у Сайгоні”.


Дюпре глянув на нього майже з ненавистю. Ти позбавиш мене моєї помсти? Ні, Картер. Я знайду цю людину, де б вона не була, і я уб'ю її по-своєму…»


«Дюпре. Слухайте. Ви помститесь. Але Тоні померла, намагаючись допомогти вам. Допоможіть, хіба ви не знаєте? Ви будете знущатися з того, що вона зробила, якщо ви полетите, як божевільний, і наразите на небезпеку всю нашу місію і вашу власну роботу в Сайгоні. Можливо, він ще тут. Хтось має залишитися у місті на випадок, якщо він приїде. І не тільки це. Тепер, коли ви знаєте, хто він, ви повинні зробити кроки для захисту своєї організації і дізнатися щось про нього ». Очі Ніка вп'ялися йому в очі. «Я повинен піти звідси і негайно піти, інакше інша жінка помре. ».Сайто, непомітний у кутку, напружився і зробив крок вперед. "Хотіли б ви, щоб це було на вашій совісті?" Якщо ми працюватимемо разом і ви правильно розіграєте свої карти, ми зможемо зв'язати Лін Тонга по руках і зруйнувати всю організацію в цьому місті. дізнатися, наприклад, звідки він працює, з ким працює, хто йому наказує? Ні, ви цього не знаєте. Що ж, це ваша можливість. Я не можу зрозуміти людину, яка погоджується на дрібницю. шматок помсти замість усього пирога. Або той, хто, здається, забув, що він повинен бути агентом розвідки – з життям безлічі інших людей у його руках. Ви кинули б їх вовкам, чи не так? Дюпре? " Нік різко зупинився. Якщо розум не міг дотягнутися до цієї людини, вони дійсно потрапили в дуже велику біду. На карту було поставлено дуже багато, щоб дозволити Дюпре скакати в джунглі з жагою крові в очах. Крім того, наказ Ніка був дуже чітким: місія в Ла Фарж була передана АХЕ, а він був АХЕ.


"То це моя можливість?" — спитав Дюпре майже балакуче. Але, як зауважив Нік, у його очах спалахнув інтерес.


“Я вже сказав вам. Тепер ви відомі китайській розвідці - добре, ми обоє. І тепер ви також знаєте про них небагато, достатньо, щоб захистити себе. Так що ви повинні бути обережні, але не дуже обережні. Вони захочуть більше дізнатися, але ви не дозволите їм. Ви можете бути ідеальною принадою. Принаймні це. У кращому випадку ви зможете використовувати їх, щоб привести вас до суті їхніх операцій. . Там ви можете знайти Лін Тонга або людей, на яких він працює. Ти потрібний тут, Дюпре. Занадто багато залишиться невиконаним, якщо ти наполягаєш на тому, щоб виїхати зі мною. І я не можу більше чекати. У нас є вже той, хто досить довго чекав”.


Сайто видав різкий звук. "Надто довго. Маленька леді дуже засмучена. Я дуже жалкую про неї. Але якщо ми не підемо одразу, відбудуться й інші неприємності. Месьє Дюпре, ця людина каже правду. Нам треба йти, а вам – робіть… те, що ти найкраще вмієш робити тут, у місті. Я повинен йти. Я повинен піти до міледі.


Нік дивився на Дюпре. Якщо він збирався заподіяти собі незручності замість того, щоб допомагати, його довелося б... знерухомити.


Дюпре глибоко зітхнув. "Що ти хочеш щоб я зробив?" - тихо спитав він.


Нік зітхнув із полегшенням.


«По-перше, - сказав він, - тобі потрібно буде вжити заходів щодо Тоні. Скажи, що вона поїхала, або будь-що, але ніхто не повинен знати, що з нею трапилося. Ані чиновники, ані поліція. Довіра. Потім повідомите у свій штаб. Розкажіть їм про Лін Туне та попросіть їх передати інформацію AX. Я не впевнений, що я маю час для відправлення звітів, і я повинен покластися на вас для цього.


Потім, що стосується ваших заходів безпеки..."


Коли вони перестали планувати роль Рауля Дюпре у дії, над залитим дощем містом вже наближався світанок. Сайто, що кипить від нетерпіння, щоб піти, пішов вологою вночі, щоб забрати дещо з речей Ніка з готелю, і повернувся, щоб домовитися з Мару про запаси їжі.


Коли всі розмови припинилися, Рауль Дюпре якийсь час мовчав, а потім сказав щось, що змусило Ніка здивовано подивитись на нього, а потім відчути приплив жалості.


«Ви знаєте, - сказав Дюпре, - вона купила нові бамбукові штори для патіо ...?»


Нік проспав дві години у затхлій порожній кімнаті через хол від Тоні. Його спина хворіла від торкання кулі Лін Тонга, але сон і душ, що послідував, змусили його відчути себе відпочившим і готовим до подорожі.


Перед від'їздом він швидко поїхав до центру Сайгона. Приблизно сорок п'ять хвилин він говорив із високопоставленим офіцером армії США, який підозріло його вислухав, зробив один швидкий телефонний дзвінок і дав йому карту. Він намалював на ньому два маленькі кухлі.


"От ваш пункт відправлення", - сказав він. «За двадцять п'ять миль на північний-північний схід від Сайгона. Пройдіть цифри. Від семи до восьми з півночі на південь, від трьох до чотирьох зі сходу на захід. Там є западина, галявина. Тільки таке місце десь поблизу – може» Не пропустіть. У будь-якому разі, ви почуєте вертоліт. Я можу провести для вас конвой в межах п'яти миль. Після цього ви самі. Ви розумієте, що я не можу залишити нікого зі своїх людей, щоби піти з вами? Він люто подивився на Ніка. «Занадто багато жертв, вже занадто багато жертв».


Нік кивнув. "Я знаю це. У будь-якому випадку це робота виключно для двох».


"А добре." Офіцер виглядав полегшеним. «Вони викине тебе – тут». Товстий вказівний палець вказав на карту. «Боюсь, це так близько, як ми можемо. Залишилося пройти… е-е… тридцять вісім миль. Нерівна територія, зайнята червоними. Я міг би підвести вас ближче до кордону - тут - але це означає вам доведеться пройти його довжиною, щоб дістатися туди, куди ви хочете, і це теж не пікнік. Це ваш найкращий вибір. Не особливо, але все ж таки кращий. Ви розумієте, жодних приземлень. Сподіваюся, ви добре лазите. . "


"Досить добре", - відповів Нік, гадаючи, як Сайто отримає задоволення від поїздки. «Дякую, все буде добре. Про цю колону - коли ми можемо піти?


«У вас є півгодини. Чи зможете ви це зробити? Добре. Тоді ви матимете звичайний патруль. Якщо ви на ньому, я можу налаштувати ваш пікап на… давай подивимося… 13:30… краще зробити це о чотирнадцятій годині, щоб бути готовим. Тяжка дорога через ці джунглі. Чи є все необхідне? "


"Все, що ми можемо забрати", - сказав Нік. «Ми зустрічаємось на контрольно-пропускному пункті Честер? Правильно. І ще раз дякую».


Коли він і Сайто зустріли військовий конвой на контрольно-пропускному пункті Честер через двадцять п'ять хвилин, вони були досить схожі на американського «радника» та його в'єтнамського колегу, щоб пройти випадкову перевірку. Це, якщо пощастить, буде всім, із чим їм доведеться зіткнутися, доки вони не покинуть прикриття патруля.


За кілька кварталів від нього Мару їхав старовинним автомобілем, який запозичив у надійного друга, щоб мандрівники вирушили в дорогу.


Нік пішов за Сайто у вантажівку і з вдячністю витяг ноги. Автомобіль Мару, на його думку, дуже став у нагоді, але в порівнянні з ним вантажівка була майже розкішною.


Американський лейтенант, який відповідає за патруль, коротко кивнув, підтвердивши їхню присутність, і попрямував, щоб поговорити з головним водієм.


У своєму кабінеті Рауль Дюпре замкнув свій особистий телефон і зробив два дзвінки, що ретельно охороняються, на свій стандартний телефон. Перший стосувався зустрічі між ним та колегою в Далаті. Інший стосувався остаточного вирішення його єдиної доньки.


Вгорі Антуанетта Дюпре лежала під простирадлом, не знаючи, що чекає лімузин, який приїде за нею тієї ночі і відвезе її на «курорт», де місце її відпочинку буде відзначено, коли буде час, простим надгробком. .


На КПП Честер конвой покотився. Нік оцінювально подивився на Сайто і подумав про прощальні слова Дюпре. Я все ще хотів би піти з тобою. Але ти маєш рацію - мені потрібно багато тут зробити. І Сайто буде вірним, чудовим товаришем».


Обличчя Сайто було невиразним. Але його великі руки стискалися і розтискалися на колінах у вкрай нехарактерному жесті. «Він боїться, – подумав Нік. Не за себе; за неї. Він боїться, що ми не встигнемо вчасно… Вшосте, восьме, вдесяте Нік спробував скласти план можливих дій Лін Тонга після зникнення в темряві і під дощем. Гарний старт у місто, але не дуже довгий. Після цього практично миттєвий контакт із агентами на півночі. Чи був він там, чи


точно знав, куди йти? Що ж, їм, напевно, не знадобиться багато часу, щоб дізнатися. Плантація Ла Фарж стояла одному місці добрих сімдесят п'ять-вісімдесят років. І на комуністичній території із 1954 року. Люди Лін Тонга знайдуть собі місце, все правильно.


Єдиним недоліком Лін Тонга було те, що звичайному агенту важко встановити швидкий і безпечний контакт із колегами в польових умовах… що було соломинкою надії, якщо вона взагалі колись існувала. І за малої ймовірності того, що у Лін Тонга було так мало ресурсів, що він був змушений їхати сам, він, ймовірно, не зміг би керувати швидким транспортом до останнього кола своєї подорожі - контрольованих комуністами джунглів на півночі та перетнути кордон до передгір'їв та плантації . Як би там не було, він мав фору на строк до шести годин, залежно від того, що він зробив перед від'їздом. Якби він пішов зараз.


Колона виїхала на затоплену дощем сільську місцевість між мокрими деревами та набрала швидкість. Нік та Сайто сиділи мовчки.


За кілька миль на північ Лін Тонг лаявся і тріумфував. Рана плеча завдавала йому жахливого болю, а підготовка зайняла більше часу, ніж він планував. Але все-таки йому вдалося скласти низку геніальних планів. Вже діяла його система ретрансляції інструкцій, і через кілька годин партизани на півдні зв'язувалися з партизанами центру, які передавали інформацію групам північних джунглів, які надсилали повідомлення через кордон. Було складно пояснити, що може бути один високий шпигун, два чи три, але він був певен, що висловився дуже ясно. Будь-якою ціною потрібно було зупинити ворожих провокаторів та диверсантів. І все це він самовдоволено привітав себе, не розкриваючи справжньої мети своїх наказів. Йому навіть вдалося організувати постійну охорону з двох людей за міським будинком Рауля Дюпре, не допустивши, щоб жодного слова просочилися до брата Арнольда. Чудово! Він би ще очолив «Гіркий мигдаль».


Його нога вдарила по гальму, і його темно-зелений спортивний автомобіль проїхав путівцем у бік чекаючого джипа і двох пасажирів. З часом він відправить їх обох в дорогу, але він буде використовувати їх навички керування настільки довго, наскільки це буде зручно, і, таким чином, збереже свої сили для останнього відрізка шляху.


Через кілька хвилин його машина була захована в густому листі джунглів, і його везли на північ на захопленому американському джипі по стежках і стежках, відомих тільки партизанам В'єтконгу.


І на багато миль далі на північ мадам Клер Ла Фарж стояла на південно-західних полях своєї плантації, співчутливо слухаючи розповідь Дона Кема про свою хвору дружину. Інші польові працівники продовжували незворушно працювати. Вони знали, що вона поговорить з кожним із них по черзі, щоб дізнатися, чи все з ними гаразд.


"Відведи її в будинок, Дон Кем", - сказала вона. «Інакше вона не заспокоїться, а це їй і потрібне. Не чекайте - йдіть зараз і візьміть Луа із собою, щоб допомогти їй. Я скоро прийду, щоб переконатись, що ваша дружина виконує вказівки лікаря». Кем глибоко вклонився, його обличчя світилося, і поспішно вийшов. Клер повернулася до однієї з наймолодших робітників, посміхаючись про себе його явного обожнювання.


«Отже, Тран. Ти все ще намагаєшся займатися вночі…?


Вона зупинилась. Молодий Тран схилив голову та прислухався до віддаленого звуку. Він ставав близьким, гучним та безпомилковим. Клер завмерла.


Її королівський родстер повертався.


Готово – Набір гелів – Вперед!


Інших мандрівників на брудній дорозі було небагато. Це було досить гарне шосе, хоча воно і було залите дощем, щоб витримати набагато більший трафік. Але лише зрідка проїжджали машини чи вози з обох напрямків. Піших мандрівників було небагато, і вони дивилися на американські машини без жодних видимих ознак привітності.


Нік озирався на них, думаючи про себе, що невідомо, хто з них опинився під впливом пропагандистів В'єтконгу з їхніми отруйними фантазіями про американський «неоколоніалізм» та «тиранічні» спроби скрушити «патріотичну революцію» В'єтнаму.


"У країні мирно", - задумливо прокоментував він.


"Хм." солдат, що сидів поруч, скривився. «Хотів би мати очі з рентгенівським зором. Б'юся об заклад, що я зміг би виділити достатньо в'єтконговців у цій гущавині - Нік підняв брови.


«Так. Ти новенький, га? Чорт, у нас були партизанські дії за п'ять миль від Сайгона. Зухвалі виродки, щоразу наближаються. Господи, вони фактично володіють джунглями на південь звідси. Все, що вони залишили нам, - це трохи відкритий простір посередині, тому ми можемо ходити по ньому колами. Боже, якась божевільна війна, ось вона.


Він пирхнув з огидою і посунув млявою сигаретою між його губ.


«От чому ви бачите так мало сільських мешканців», – додав він. "Дія відбувалася останнім часом так близько, що вони не хочуть облажатися. У Сайгон вони не підуть через кохання чи гроші. Я думаю, що ці заворушення, страйки, кидання бомб і підпали лякають їх не гірше, ніж комуністи. . Але чорт візьми, яка різниця... Усі вони починаються з одного і того ж місця, чи не так?.. Я маю на увазі всі ці бунти та інше.


Нік подивився на свій уживаний кишеньковий годинник. Це не повинно тривати довго.


Колона згорнула з шосе і звернула на вузьку вибоїсту дорогу, порізану дощовими кишенями. Туманне сонце освітлювало задню частину вантажівки. Нік задихався від спеки будівлі. По обличчях його GI товариші не допомогли йому відчути себе крутіше. Тільки Сайто, здавалося, не відчував дискомфорту.


Нарешті конвой зупинився. По рядах машин пройшов наказ, що гаркнув, і люди стали вивалюватися на мокру дорогу. Нік кивнув Сайто, і вони удвох легко стрибнули з вантажівки.


Один за одним люди йшли в папоротеві та бамбукові джунглі, розсипаючись по нерівних стежках усередину.


Яким був їхній маневр або як довго вони будуть у ньому, Ніка не турбувало. Це було гарне прикриття для нього та Сайто, і це все, що мало значення.


Молодий лейтенант зустрів його на узбіччі дороги. "Остання зупинка для вас", - сказав він. "Зрозумів?"


Нік кивнув. «На північний схід звідси. Ми зробимо це. Дякую за поїздку на баггі».


"Ласкаво просимо. Успіхів вам, що б ви не робили. Слідкуйте за тим, куди ви ставите ноги – всюди міни-пастки. Перші дві милі мають бути досить легкими, але після цього може бути тяжко. Шансів нема. хтось бачив, як ми зупиняємося, але якщо вони це зроблять, вони дізнаються про цей маневр «побиття кущів». Ми це робимо часто. Отже – через деякий час я подаю сигнал, інші хлопчики повертаються, а ви – ні. Це все, що я можу зробити».


"І це багато", - щиро сказав Нік.


Під деревами стояла волога спека, а світло було тьмяним і оманливим. Якийсь час Нік йшов мовчки, звикаючи до напівтемряви і оглядаючи своє оточення. Сайто тихо пройшов за ним на три кроки.


Іти було легко хвилин з десять. Потім підлісок став густішим, дерева - вищими, комарі - голоснішими і голоднішими. Нік пригальмував і зупинився під товстим стволом і густим листям. Товстий кущ на півдорозі до його ствола утворював щит, який можна було прорубати тільки мачете. Сайто насупився і показав. Загалом у кількох ярдах був вільний простір, яким вони могли легко пройти. Нік похитав головою і підняв руку, що змушує замовкнути. Він слухав.


Говорили лише комарі. Звідкись вдалині, мабуть, зовсім поряд із дорогою, почувся слабкий звук якогось руху крізь дерева. Звук йшов від них.


Тоді нічого не було, крім комарів. Тепер вони здавались голоснішими… Ні, це був звук води, струмка, що ковзав і гудів у джунглях.


Очі Ніка пробіглися густою рослинністю навколо них, бажаючи - як солдатів- щоб у нього були рентгенівські очі. Нічого не рухалося, крім мурах, кліщів та маленьких літаючих істот.


Він повернувся до Сайто і по-дружньому посміхнувся. «Добре, Сайто. Я просто хотів бути впевненим, що нас не спіймають зі спущеними штанами. Час переодягатися. Тоді ми рушимо далі з усією можливою швидкістю». Його голос був низьким, але чутним бурмотінням.


Нік знімав зі спини легкий рюкзак. Він жестом попросив Сайто зробити те саме зі своїм. Він скинув армійські черевики і штани кольору хакі і вдягнув вицвілу напівформу-напівшляпку, характерну для партизанів. Сайто сповільнив хвилину, а потім зняв із себе запозичену форму.


"Хороший костюм", - прокоментував він. "Чи можна зберегти це?"


Нік похитав головою. "Мені дуже шкода. Не цього разу. Якщо нас упіймають і обшукають, я не хочу, щоб тебе знайшли зі спорядженням американської армії. Ти не будеш популярним. Нам доведеться залишити їх тут.


Сайто підібгав губи і кивнув. "Шкода, але ви кажете правду". Він мовчки закінчив перевдягання і з зростаючим інтересом спостерігав за Ніком.


Нік взяв їхній кинутий одяг і черевики і заштовхав їх глибоко в зарості. Його ноги, як і у Сайто, тепер були в сандалях, але замість того, щоб бути на мотузковій підошві, вони були виготовлені з гумових покришок. Вони теж були характерними для тимчасового, але цілком практичного костюма партизана. Ремінь, що він застібав на талії, був мініатюрним арсеналом. Крім підсумку для патронів та крихітної аптечки з незвичайними запасами, він містив


гранати, «люгер», мачете, сильно пошарпаний ліхтарик і довгий дротяний каркас, що змусив Сайто дивитися здивовано. Це був останній незначний тріумф геніального відділу зброї Ястреба - дуже легкий, але міцний магнієвий сплав, що має форму ложі. Приклад щільно прилягав до плеча чоловіка; на передній панелі були прорізи, тому Вільгельміна могла швидко увійти і твердо стояти на місці.


Нік побачив, що Сайто пильно дивиться і вирішив швидко показати йому. Він уставив Вільгельміну в щілину і повісив гвинтівку на плече. Менше трьох секунд знадобилося, щоб витягти Вільгельміну з-за пояса і завершити рух.


"Ау!" - Видихнув Сайто. "Гвинтівка!"


Нік усміхнувся. "Коли мені це потрібно". Він поліз у свій рюкзак і кинув Сайто другий пояс. Ти сказав мені, що в тебе є свій пістолет і мачете, тому я не взяв тобі їх. Але, можливо, тобі стануть у нагоді інші. Ти використав гранати?


Очі Сайто розширилися, коли він узяв ремінь. "Не багато", - сказав він, намагаючись згинатися. «Вони трохи різні. Але я знаю, як їх використати».


"Від роботи з La Petite Fleur?"


Сайто кивнув головою. Його плечі гордо випросталися: «Найкращий командир, якого могла знати людина».


"Я вірю в це", - тихо сказав Нік, витягаючи крихітний компас з рюкзака в кишеню, а потім знову занурюючись у рюкзак. "Тепер я сподіваюся, що в цій поїздці ми не збираємося використовувати ці речі, але у випадку, якщо ми це зробимо - ось і ти". Він простяг Сайто невеликий згорток з нейлоновим гамаком, легкою ковдрою і складеною прямокутником водонепроникної тканини. Його власні постільні приналежності були акуратно заховані в рюкзаку, який з кожною хвилиною ставав дедалі менше. Крім спального спорядження, в ньому тепер була лише невелика кількість їжі та фляга з кавою. Як і у Сайто. «Ми зробимо невеликий відпочинок, якщо такий буде, але ми також можемо бути готовими. Погляньте на цю карту, поки я готуватимуся.


Він дав карту Сайто і поліз у своїй мініатюрній аптечці за двома крихітними трикутними пластирями та тюбиком. Він наклав по одному пластирі на зовнішній кут кожного ока, а потім обережно протер вміст тюбика по обличчю, шиї, рукам і рукам. Сайто відірвався від карти і дивився на нього.


"Ні, я не думаю, що це надовго когось обдурить, - сказав Нік, - але це має допомогти зробити мене менш очевидним". Він витер руки і пов'язав навколо чола товстий згорнутий шматок тканини, щоб захистити очі від чіпких колючок та гілок лісу. «Добре, давайте пройдемося картою. Це коло... Він вказав на нього. «… Це місце, де нас зустрінуть. Це те місце, де ми зараз, трохи більше чотирьох миль на південь від точки збору. друге коло, ось де нас скинуть. Звідти нам доведеться йти своїм шляхом. Здебільшого це густа, горбиста територія, та був у решті вона перетворюється на досить відкриту місцевість. поки ми не дійдемо до передгір'я та ферми. Вам знайома ця частина території? Його палець ударив по північній області джунглів, зазначеної на карті.


Сайто задоволено кивнув головою. "Я пройшов через це. Подорожувати нелегко, але це краще, ніж знаходитися на відкритому повітрі. Це зовсім не погана місцевість для тих, хто хоче рухатися непомітно. Звичайно, за нами спостерігатимуть, чи не буде?" Його очі були проникливими з розумінням. . «Це буде не так просто, як для мене, коли я спускався донизу, коли ніхто не знав, куди я йду і чому. Добре, що ми добре підготовлені до неприємностей». Його рука мимоволі потяглася до поясної талії.


«Хороша людина, Сайто, - подумав Нік. Він ставив питання, чи розумів Сайто, наскільки різке втручання Лін Тонга могло вплинути на їхню расу на плантації. Йому було приємно, що йому не довелося це пояснювати.


«Так, я думаю, ми можемо очікувати на деякі небезпеки», - сказав він, занижуючи тиждень. «Але найгірші з них мають бути дуже близькими до кінця. А поки що ми просто ризикуємо потрапити в пастки та снайпери – нічого спеціально для нас не передбачено. Але чим ближче ми підходимо, тим більш обережними ми маємо бути. Вони не можуть охороняти всі джунглі, але вони можуть охороняти шлях до плантації. Гаразд, поїхали. Він склав тонкий картографічний папір у невеликий квадрат і засунув його за пов'язку від поту на лобі, де він, безсумнівно, трохи промокне, але залишиться розбірливим - і прихованим.


* * *


Лін Тонг лежав на купі армійських ковдр у задній частині джипа, що мчить. Кожен поштовх - а він, здавалося, траплявся з кожним ярдом цієї пекельної стежки - викликав різкий біль через плече і вниз незручно розпластаним тілом. Але вони чудово проводили час. Хоча він був хворий і втомився, він цілком міг би дозволити собі бути задоволеним. Він змінив позицію на


купі ковдр і змусив себе відпочити. Пізніше він зможе.


* * *


"Отже, ваш Сайто ще не повернувся, мадам Ла Фарж?"


Генерал Хо Ван Мін співчутливо посміхнувся їй. «Я добре розумію, як ви, мабуть, сумуєте за його послугами, – спокійно продовжив він. «Він був відсутній принаймні два чи три дні, чи не так? Це так незручно, коли я знаю, що ви так сильно на нього покладаєтеся. І здається дивним, що ніхто з ваших людей не повинен знати, чому він пішов у село про… ах… Високоповажний Ду. Я питав багатьох із них, чому він може затримуватися, думаючи, що, можливо, у нього може бути жінка, про яку ви нічого не знаєте, і все ж таки ніхто з них, схоже, не має жодного уявлення про природу його місії. "


"Немає причин, чому вони повинні це робити", - крижаним тоном сказала Клер. «Їхня цікавість небезмежна, на відміну від вашої. Можливо саме ви скажете мені, чому він затримується. Відомо, що ваші солдати спершу стріляють, а потім крадуть. У цьому районі немає дороги, немає села. країна, яка є безпечною від них. Нехай допоможе тобі Бог, якщо з ним щось трапиться”.


Постійна посмішка Мінн була дуже ніжною та неприємною.


«Мені не потрібний Бог, мадам. Я думаю, що ви потребуєте. Настав час нам припинити цю огорожу. Ви помітили, що цього разу я привів невеликий загін моїх солдатів. Нині вони на варті. на різних ділянках плантації. Але якщо ви не надасте мені інформацію, яку я хочу, кілька речей почнуть відбуватися незабаром. По-перше, я боюсь, що ви самі постраждаєте. Тільки трохи спочатку, щоб ви можете повністю оцінити те, що робиться з вірними людьми вашої плантації. Тоді, можливо, ви будете готові страждати більше або зійдете до розмови зі мною. З іншого боку, можливо, вам сподобається бачити, на що здатні люди. робити з вашими улюбленими працівниками”.


Клер здалося, що світ раптово перестав обертатися. Очі Міна перетворилися на маленькі червоні калюжі передчуття... і те, що він очікував, було надто жахливим, щоб його можна було уявити. Він жорстоко катуватиме її, у цьому вона не сумнівалася. «Це вона витримає, – подумала вона. Але вона не витримала б, якби він завдав біль молодому Трану, хворій дружині Дона Кема, або самому Донху, або тендітній маленькій Луа, або будь-кому з її людей.


"Чому ти мені загрожуєш?" Вона спитала. "Я навіть не знаю, що ви намагаєтеся з'ясувати". Її права рука, як і рука Сайто за багато миль звідси, мимоволі потяглася до ременя, який вона носила. Але її рука, на відміну від руки Сайто, зупинилася і натомість торкнулася повітря. "У мене немає від вас секретів, генерал Мінн".


«Ви ближче до істини, ніж ви думаєте, люба леді. Насправді, для мене більше не секрет, що кілька ночей тому – ніч, про яку ми говорили раніше – на пологах сталася незвичайна діяльність. припускаючи поховання". Він по-вовчому посміхнувся. Беззвучний голос усередині Клер сказав: «О ні; о Боже, о ні!» "Тепер мені цікаво, що могло бути поховано? Я задаюся питанням з таким інтересом, що збираюся з'ясувати. Отже, що я зроблю, то це залишу вас знову подумати, але залишу вас у компанії деяких з моїх людей, які будуть ретельно обшукувати ваш будинок , ваші землі, ваші поля і допитають всіх ваших людей. Тоді, я думаю, ми обидва будемо готові до розмови”.


«Схоже, ти вже знаєш набагато більше, ніж я. Обов'язково шукай. Я сподіваюся, що ти знайдеш кістку бродячого собаки за всі свої зусилля. Я впевнена, що ти не знайдеш нічого іншого». У ній кипіли страх і гнів. Якимось чином це грубе, грубе створіння натрапило на якусь тінь правди. І він, напевно, не буде задоволений, поки не отримає результату.


Мін похитав головою. «Ви помиляєтесь, мадам. Боюся, що ви лестите собі, говорячи, що всі ваші вірні люди – це все ваші вірні люди. Запевняю вас, що моя інформація є вірною. На жаль, вона неповна. Я доповню її». Він вклонився з удаваною ввічливістю, від якої їй захотілося штовхнути його ногою в його маленький округлий живіт. "Коли ви подумали про те, що я можу зробити з вами і вашою щасливою родиною рабів, я думаю, вам буде тільки приємно розповісти мені про цього бездомного пса Моро і про те, навіщо він сюди прийшов. І яке повідомлення він приніс, що послав?" Сайто геть… де це було знову?- Ах так. Село Хон Ду”.


"Ви можете показати", - сказала Клер, відвернувшись, щоб приховати агонію в її очах. Луа зайнятий. Я теж".


Він усміхнувся, прямуючи до дверей. Клер чула, як його швидкі кроки затихли, а його різкий голос наказував. Двері машини зачинилися.


Вона запитувала себе, скільки в неї годин благодаті.


* * *


Джип сильно нахилився і вилетів на гладку широку смугу проїжджої частини. Лін Тонг потер плече і вилаявся. Потім він повторно перевірив, де вони були.


Попереду були кілометри швидкої та прямої дороги, перш ніж вони дійшли до наступного блокпоста чи контрольно-пропускного пункту. Він знав, що перед тим, як попереду вимальовується наступна перешкода, його водії знову виберуть вузькі дороги. А поки що поїздка буде майже приємною. Він комфортно зітхнув і знову поринув у сон.


* * *


Безмовність джунглів була настільки сильною, що здавалося, ніби це звук. Коли вони зупинилися, у Ніка запанувала тиша, а коли вони рушили вперед, йому здалося, що вони звучали як череда слонів.


І все ж таки вони видавали дуже мало звуку. Нік йшов попереду, вишукуючи проломи в підліску і ухиляючись від намацуючого, обвішаного кліщами листя з тихою спритністю, яка говорила про його життя в джунглях, а не в барах і будуарах найгрішніших і найскладніших міст світу. Сайто пурхав за ним, такий же невтомний і спритний, майже безпристрасний. Але якби Клер могла бачити його, вона б побачила вираз у цих м'яких очах, і вона б дізналася його таким, яким воно було - проблиском захоплення перед великою людиною, яка рухалася так швидко, але так впевнено.


Навіть у комарів настала сієста.


Нік уповільнив крок. Попереду виднілося світло, що пронизувало сплутані стебла та листя, що вказувало на прорив у густих деревах.


Сайто видав позаду майже беззвучний звук.


"Поляна", - прошепотів він. “Маленька дупло. Ось і те місце».


"Добре. А тепер повільно, – попередив Нік.


Вони прокладали собі шлях ще через двадцять ярдів пазурів, поки сонце не стало дуже яскравим, і вони зупинилися, дивлячись на щось подібне до галявини. Тільки це було не зовсім зрозуміло.


Заплутані купи колючого дроту були розкидані як перешкоди на дуже жорсткому навчальному курсі в таборі морської піхоти - або як небезпеки, спеціально створені для захоплення парашутистів.


Десантників не буде. Але збиралися спробувати підвезти двох чоловіків. І ці речі здавались нерухомими.


Що ж, із цим доведеться зіткнутися, коли з'явиться гелікоптер. Але було ще щось, про що треба було подумати зараз. Наприклад, запах диму та слабкі розсіяні звуки, які поверталися до них разом із димом, поки вони стояли у своїй тиші.


Нік понюхав повітря і прислухався. Сайто, що стояв поряд з ним, стояв насторожено і балансував, як якийсь величезний двоногий покажчик.


Звуки розділилися на приглушені голоси та брязкіт посуду. Неподалік був якийсь табір. За його інформацією, поблизу не було жодного села чи південнов'єтнамського бівака. Тобто цього не мало бути. Звичайно, були і кочові племена, але зазвичай вони не мандрували з зв'язками колючого дроту. Найменше вони стали б їх розкидати, марно, але з однією метою на галявині в джунглях, яка могла б краще служити їм як табір. З іншого боку, можливо, творці звуків та диму не мали нічого спільного з перешкодами через дроти… але це малоймовірно. Нік подивився на пошарпаний від негоди кишеньковий годинник. Вони добре провели час; До приїзду гелікоптера залишалося ще півгодини. Протягом цього часу вони могли розвідати табір, з'ясувати, чи є у ньому друзі, вороги чи нейтрали, та за необхідності відмахнутися від вертольота.


Нік похитав головою за своїх думок. Відмахуватися було не можна – їм треба було їхати, хоч би що трапилося. А тим часом, можливо, той, хто брав там перерву на обід, розбив табір і мовчки вислизнув.


Але вони цього не зробили. Звуки стали ставати голоснішими і перетворилися на звуки людей, що рухаються крізь кущі, що час від часу рубають їх, іноді зупиняються, щоб видати невеликий шарудіння, а потім рухатися далі - до галявини.


Нік починав сподіватися, що до того часу, як прилетить гелікоптер, вони вже перетнуть галявину - або, ще краще, опиняться посеред неї.


Але вони все ще ворушилися в підліску, коли він почув далекий звук, що рубає. Сайто затамував подих. Шурхіт на мить припинився, змінившись тихими свистливими голосами. Шум двигуна вертольота став гучнішим.


А також голоси та шарудіння.


Майже всі Джейк


"Нам доведеться бігти, Сайто", - прошепотів Нік. «Тримайте свою рушницю під рукою. Якщо пілот знає свою справу, він зможе опустити сходи між зв'язками дротів. Після того, як я подам сигнал, я хочу, щоб ви першим вилізли нагору. Тримайте свою зброю напоготові, навіть коли ви піднімаєтеся. .


Сайто мовчки кивнув, його примружені очі дивилися на галявину.


"Вони йдуть зараз", - пробурмотів він.


Вертоліт гудів униз і пролетів низько над головою, огинаючи околицю галявини, наче нерішучий, незграбний метелик. Нік кивнув Сайто і додав до заплутаної галявини, опустивши голову та пригнувшись. Він зигзагом пройшов через лабіринт колючих перешкод до точки, де насправді було достатньо вільного місця, щоб двоє чоловіків могли стояти близько один до одного, і він підняв очі, щоб побачити птаха, що кружляє в декількох ярдах і все ще досить високо вгорі, чекає сигналу. Нік махнув рукою. Його руки утворили V, потім X, V та X, V та X...


Корабель гудів ближче і почав неухильно знижуватися. Звуки в джунглях майже припинилися, крім серії м'яких скрипів і клацань.


Молоде обличчя визирнуло з-під перспекса і посміхнулося їм. Сходи швидко впали і похитнулися над їхніми головами. Нік знову помахав рукою – цього разу сигналом, що означав небезпеку. Молоде обличчя над ними насторожено завмерло. Нік махнув рукою, щоб вказати на покриваючий ліс, який тепер був абсолютно безмовним, і його рука лягла на пояс.


"Сайто!"


Сайто стрибнув, як величезна граційна пантера, тримаючи в руці пістолет навіть під час підйому.


Тоді Нік побачив їх - двох чоловіків, наполовину захованих за низьким кущем, що схилилися над автоматом. За їхньою спиною мовчки чекали примарні тіні.


Він схопився за сходи, що бовталися, і обвив рукою частину бічної балки, що гойдається, відчуваючи, як його підхоплюють у повітря і бовтають там, як маріонетка на мотузочку. Тепер, якщо він зробить те, що від нього очікують, він відвернеться від заплутаного лісу та присвятить себе утриманню. Але він не збирався робити те, що від нього очікували...


Один оглушливий постріл пройшов повз його вухо, сигнал і відкриваючий рух, і в цей момент він витягнув гранату, почув два постріли у відповідь Сайто і кинув.


Грохотуча черга кулеметного вогню розсипала уламки смерті в повітрі в дюймах від його ніг... а потім розлетілася на частини з жахливим гуркотом розривного звуку. Він побачив хмару пилу та диму, потворну дірку в листі та безлад заплутаних форм; чув крики людей в агонії і свистячі в повітрі шалені, дикі кулі; і відчув, що його високо підняли та перемахнули через верхівки дерев. Обірваний чоловік у одязі, дуже схожому на Ніка, вискочив з укриття зигзагоподібною риссю, кинув гвинтівку собі на плече і кинувся за загородження з колючого дроту.


"Це не піде тобі на користь, друже мій", - похмуро подумав Нік. На цей раз Вільгельміна виплюнула своє повідомлення про смерть, і чоловік звалився на маленькі колючі штирі дроту.


Потім вони опинилися високо над деревами і попрямували північ. Сходи повільно зникли в тісноті корабля, захоплюючи за собою Ніка та Сайто.


«Вибач, що дозволив тобі так довго бовтатися». Пілот весело посміхнувся ним і тицьнув великим пальцем у вузьке заднє сидіння. «Сядьте та відчуйте себе як удома. Так, це єдине місце. Ніякої розкоші на цьому птаху, хлопці. Радий, що ви змогли вистрілити; я не зміг. Ви в порядку?"


"Чудово", - сказав Нік, звільняючи місце Сайто і собі. "Акуратний пікап; дякую. До речі, мене звуть Картер.


Це Сайто”.


«Так, ласкаво просимо на борт. Кличте мене Джейк». Він з цікавістю глянув через плече. «Можу я запитати, чому ти хочеш вирушити в цей проклятий край світу?»


«Вибач, ні», - сказав Нік, намагаючись знайти місце для своїх довгих ніг. «Занадто незручно пояснювати, що ми колекціонери метеликів у пошуках рідкісних та прекрасних видів, що мешкають лише у цьому районі зовнішнього чистилища. Крім того, я не думаю, що ви мені повірите.


"Я зрозумів", - посміхнувся Джейк. "Цілком таємний матеріал, а?"


"Так, абсолютно секретно", - сухо сказав Нік. «Настільки, що ви не знаєте, що є секрет. Фактично ви навіть не знаєте, що ми існуємо».


"Навіть так," задумливо сказав Джейк. "Послухай, ти хоч уявляєш, у що ти потрапиш, коли я кину тебе ...?"


Корабель набирав швидкість і плив над зеленим пеклом джунглів. Джейк продовжував говорити, даючи яскраві та іноді прояснюючі подробиці того, що може бути попереду. Нік запитував його, сподіваючись почерпнути щось, що могло б допомогти. Сайто слухав без коментарів, зрідка киваючи, один чи два рази похитуючи головою і підтискуючи губи, один раз усміхаючись особливо зловісному сплеску юнацького перебільшення. Нік впіймав його погляд і посміхнувся у відповідь. Сайто йому подобався дедалі більше. І він відчував, що Сайто майже так само ставився до нього.


Зелена маса внизу піднімалось і опускалося, підіймаючись на гори і опускаючись у долини.


Як міг бачити Нік, вона була майже ціла. Навіть небагато невеликих галявин і вузьких стежок, які він міг час від часу вибирати, виглядали як крихітні смертельні пастки між деревами, що чіплялися, а не місця, де люди могли розбити табір, прогулятися... або приземлитися з неба.


Але десь попереду на них чекав посадковий майданчик. Керівництво в Сайгоні, молодий Джейк і Сайто, погодилися з цим. Якщо тільки вона не стала непридатною за останні кілька днів.


* * *


Лін Тонг прокинувся і відчув себе майже відпочившим.


Він сидів на задньому сидінні плавного джипа і їв, як йому здавалося, він цього заслужив. Його водії одного разу помінялися місцями, і перший відкинувся на запасне переднє сидіння, його голова була відкинута назад до краю спинки, а ніс видавав неймовірний хропіння. Вони проводили час на подив добре, майже так само добре - ну, приблизно вдвічі гірше - як би він міг подорожувати повітрям і без всіх цих проблем зі зльотом і посадкою. Крім того, він був цілком упевнений, що набагато випередив того американця, якому довелося б щось робити з Тоні та...


Під ним завищали шини, і позашляховик різко зупинився. Грукали шестерні, і дорога пішла не в тому напрямку.


«В ім'я пекла! Що ти робиш?"


"Повертаюся", - лаконічно сказав водій.


«Я бачу це, дурню! Але чому?"


«Попереду новий блокпост. Нам доведеться знайти інший бічний шлях. Якщо, звичайно, ви не хочете пояснювати американцям…»


"Добре, вистачить", - прогарчав Лін Тонг. "Просто продовжуй їхати – але плавно!"


Водій хмикнув і продовжив задкувати. Через кілька хвилин він зробив поворот, від якого Лін Тун завищав від болю. І знову вони опинилися на вузькій лісовій стежці, яка трясла кожну кісточку його довготелесого тіла.


Лон Тонг гірко вилаявся. «У нас на це немає часу! Наступного разу, коли ти побачиш таку перешкоду, я прокладу собі шлях, перш ніж пройду ще одну подібну ділянку».


Водій глянув на нього у дзеркало.


«Тоді ти мав сказати мені це раніше. Але не турбуйся про час – на цій ділянці ми можемо подолати кілька миль. Це складніше, ніж головна дорога, але більш пряма. Ми виграємо тут час».


"Тоді тобі насамперед слід було взяти його", - пробурчав Лін Тонг. Але він відкинувся на ковдру, відчуваючи задоволення. Ці люди знали, що роблять. Їм слід це знати; вони були навчені китайськими комуністами і пройшли свій шлях з півночі так терпляче і вміло, що тільки їхні китайські господарі – і Лін Тонг був одним із них – знали, що вони проникли на південь. І тільки він, Лін Тонг, додумався скористатися їхніми послугами.


Тепер він тримав дві високі карти у своїй грі за лідерство. По-перше, він мав єдину зачіпку до зниклого шпигуна Моро; а по-друге, саме ця перевага була останнім доказом, якого він потребував проти Рауля Дюпре. Коли ця акція закінчиться, він з'явиться до брата Арнольда через некомпетентного старого дурня, яким він ...


Гарне обличчя Лін Тонга спотворилося в задоволеній усмішці. Можуть бути інші компенсації. Наприклад, скільки років було цій мадам Ла Фарж? А на задньому плані був чоловік? Якби він був, про нього можна було б легко подбати. Жаль, що він не зміг дізнатися більше, ніж місце, перш ніж він поїхав. Але незабаром він дізнається, чи жінка була одна. Молода чи стара, він міг змусити її жадати його мужності. У нього це дуже добре виходило.


Він почав розраховувати час, коли він міг би прибути на плантацію, і гадати, що робитиме мадам. Буде вже досить пізно, і вона, мабуть, буде у ліжку. Йому було б приємно зустріти її в такий спосіб.


* * *


Вони вже перевернули будинок і жорстоко різали зачинені двері, які можна було легко відчинити за допомогою запропонованих нею ключів. Але вони вважали за краще зруйнувати чудові вироби з дерева та порвати вишукані штори без її допомоги. Тепер вони були в саду і рвали рослини, начебто кожне з них прикрило труп шпигуна.


Мадам повільно йшла за ними, її серце боліло за будинок, який був її останнім зв'язком з Полем, ненавидячи безглузду руйнацію, страшенно турбуючись про те, що стане з усіма людьми, які працювали на неї всі ці роки. Жорстокі люди вже крокували по полях, кричали питання і встромляли лопати в землю, яка їх живила.


Але вони ще не наклали руки ні на неї, ні на когось із чоловіків і жінок, яких вона найняла. Щось змусило її перестати думати про своїх співробітників як «своїх людей». Вона подивилася на сад і поля, вперше за довгі роки усвідомивши, що


була не тільки відчужена і люб'язна господиня маєтку, ані всі ці люди її, безперечно, добре навчені кріпаки. Фактично вона була чи краще, ніж доброзичливий диктатор, який взагалі не мав права вважати когось «своїм». Тому не дивно, що один або кілька не були вірними слугами. Вони цілком могли подумати, що їхній перший обов'язок - це порятунок перед Народною Республікою Північний В'єтнам.


Так що вона не відчувала образи на свого прихованого ворога, хоч би ким він був. Але вона справді відчувала глибоке занепокоєння з приводу майбутнього всіх людей, чиї життя та засоби до існування залежали від неї та плантації… і те, й інше, здавалося, добігло кінця.


Клер Ла Фарж опустилася в тіні вологого дерева. Її єдиною надією був Сайто. Боже, будь ласка, змуси його якнайшвидше повернутися за допомогою!


* * *


У Джейка закінчилася балаканина, і він продовжував співати над верхівками дерев. Нік не зводив очей зі сцени внизу, помічаючи випадкові села в джунглях і спостерігаючи, як панорама змінюється від густого лісу до розчищеної долині, що обробляється землі і назад до майже непрохідного лісу. Вперше він дозволив своєму розуму зосередитись на тому, що може лежати наприкінці цього заплутаного сліду. Він безперечно знав, що повідомлення Моро, якщо воно дійсно було, повинно мати життєво важливе значення. Він був упевнений, що хтось намагатиметься вигнати його на плантацію. Він знав, що сили Північного В'єтнаму зосереджені за кілька миль від його загороджень. Він був упевнений, що може беззастережно довіряти Сайто. Але мадам Клер Ла Фарж була для нього повною загадкою.


"Скажи мені, Сайто", - тихо запитав Нік. "Чому мадам дозволили залишитися на плантації?"


Сайто вирвався з думок і дивився на нього. "Рис", - сказав він лаконічно.


"Що?"


"Рис. Також трохи чаю, трохи каучуку та іншого. Багато їжі, наприклад, південь. Але північ, ця частина півночі, дуже коротка. Партизани вирощують свій урожай. Але не Народна армія». Його ніздрі смикнулися від зневаги. «Хоч би вони пішли, вони крадуть і збирають їжу. І, звісно, вони вбивають. Тож мадам була змушена торгуватися з ворогом».


"О, вона була", сказав Нік. Отже, мадам уклала угоду, щоб урятувати свою багату плантацію та колись елегантну шию! Він приховав свою зневагу і м'яко запитав: "Яка угода?"


Сайто пильно глянув йому в очі. «Забезпечити армію їжею в обмін на збереження плантації. Таким чином вона врятує землю та себе. Крім того, вона продовжуватиме забезпечувати засоби для існування для всіх людей, які не знають іншого способу життя». Він зупинився на мить, а потім додав: Я її бригадир. Спочатку вона порадилася зі мною, а я з рештою. Вона зробила це не заради неї. Це було для нас.


Нік повільно кивнув, знаючи, що його дорікнули. «Зрозуміло, – сказав він. «Вона, мабуть, справді дуже хороша жінка».


"Вона", - коротко сказав Сайто і відвів погляд.


Нік зніяковів. Сайто розібрався зі своїми підозрами та потерся в них носом. Він сподівався, що не проти цього доброго велетня. Але принаймні він розвіяв давні сумніви – мадам не продалася червоним. І якщо вони використовували її як приманку, то чому цікава участь Лін Тонга у цій справі…? Як агент – а він, очевидно, і був – він знав би про таку змову. Чи він?


"Ще питання, Сайто", - сказав він французькою. “Ви самі бачили Моро. Чи є у вас якісь сумніви в тому, що він міг бути кимось іншим, ніж здавався?


«Він був мертвий», - сказав Сайто, дивлячись у далечінь. «Його били, морили голодом та катували. І його ноги кровоточили від бігу. Як я можу вгадувати те, що не бачив?


Після цього вони обоє замовкли.


Гелікоптер кружляв у легкому тумані, який згущувався в міру того, як вони рухалися на північ. Джейк перестав співати. Навіс із плексигласу залило дощем.


Нік заплющив очі і змусив себе розслабитися. Він задрімав, і йому наснилася Тоні, мокра й мертва, що лежить на пустельному пляжі.


"Мокра", - сказав голос. "Мертва крапля на мокрому місці".


Він прокинувся миттєво. Туман був густим, димний туман кружляв навколо них. Джейк дивився через плече, його молоде обличчя було зморщене від занепокоєння.


«Якщо це не проясниться через півгодини або близько того, я не знаю, що ми робитимемо. Я там нічого не бачу. Бог знає, у що я кину тебе».


Нік дивився вниз, на білу ковдру. "Ми не можемо опуститися нижче?"


«Жодних шансів. Я лікую низько, я можу йти прямо зараз, не дряпаючи дерева. Це місце може бути прямо на лісовій підстилці, і ми не дізнаємося про це, доки не вдаримо».


Нік подумав, пошкодувавши


гіркий уявний коментар для синоптика. "Добре. Ми нічого не можемо зробити, окрім як продовжувати. Ви дізнаєтесь, коли ми дістанемося туди?»


"Звичайно я знаю. Але я не знаю, на що це схоже».


«Що ж, не турбуйся про це зараз. Якщо потрібно, тобі доведеться нас спустити».


"Ха!" Джейк пирхнув. "У пеклі у тебе не буде жодного шансу ..."


«Я думаю, що ми це зробимо, якщо ми не спробуємо зробити це надто швидко. Звичайно, вам неминуче виникне певний ризик ... »


Джейк насупився. "Ти просто віддаєш накази, і я викину тебе, куди ти хочеш піти. Мені наплювати на ризик мені, ви командуєте - сер."


«Притримай коней, Джейк, – м'яко сказав Нік. «Можливо, тобі однаково, але я хвилююся. Ось що, я думаю, ми могли б спробувати...»


Він сказав йому. Це був тендітний план, але найкраще, що він міг придумати, поки вони не дізнаються, що на них чекає в точці Б.


Через півгодини вони були менш ніж за три милі від місця висадки і за сорок одну милю від плантації Ла Фарж. І дощовий туман був густішим, ніж будь-коли. Лопаті ротора повільно оберталися в рідкому повітрі.


"Тут низько", - тихо сказав Джейк. «Не те, що ми думаємо про джунглі, з високими деревами та всім іншим. Кущ, виноградні лози – все в такому дусі. Поки що не бачу цього, але я знаю, що це таке. Ви готові?"


"Ми готові."


Корабель ширяв, як бджола, над квіткою.


"Добре. Ідіть".


Сходи вивернулися і впали в туман. Нік почав спускатися; Сайто пішов за ним на кілька сходинок.


Нік знав, що сонце все ще десь над горизонтом, бо він міг бачити сіре світло крізь туман, але це було все, що він міг бачити. Він відчув, як повільно гойдається в теплому вологому повітрі, а потім побачив тьмяні, округлі форми під собою. Кущі.


Потім форм не було. Він швидше відчув, аніж побачив голий простір під собою. Це було! Його рука ніжно потягла Сайто за штанину штанів і ...


Звук, схожий на звук обвалення дерев'яного мосту, його колоди тріскали і розколювалися під стіною води, що проривалася крізь туман. Його тіло смикнулося, коли щось врізалося в сходи і відірвало шматок міцної мотузки. Пальці його лівої руки горіли, наче він занурив їх у вогонь. Потім увесь його світ наповнився потворним балаканею і огидним ривком, які, здавалося, розривали його на частини.


* * *


«Вони наші! Вони наші! Дайте їм сигнал, сліпі, блискучі дурні! Лін Тонг закричав. "Хіба ви не бачите, що вони наші!"


Гудок позашляховика різко заговорив. Один два три чотири Один два три чотири Один два три - Чотири. І ось.


Бренчать, тріскучі звуки припинилися так само раптово, як і почалися. Джип перекинувся і лежав у мокрій канаві, марно крутячись колесами в повітрі. Лін Тонг підвівся і вибрався назовні. Жорсткий рушничний ніс дивився йому прямо в обличчя. За ним він побачив невисокого чоловічка в рваній формі. Позаду чоловіка стояв інший з автоматом, що димився.


Руки Лін Тонга піднялися над його головою... і стиснулися в жесті, відомому кожному китайському шпигуну у В'єтнамі та кожному партизану В'єтконгу. Це означало: «Тримай вогонь». Наша справа одна.


Вони опустили зброю і безпристрасно дивилися на неї.


«У моїй лівій кишені гроші та лист», - швидко сказав Лінь Тонг. «Гроші ваші, а в листі приховані документи, які я покажу вам, коли опущу руки. Ви побачите, що я виконую надзвичайно важливу місію”. Його голос тремтів, і він знав це. Але він має отримати допомогу цих дияволів, інакше все втрачено.


Один із них поліз у кишеню і перегорнув гроші. Потім він глянув на листа. "Цього я не розумію", - гортанно сказав чоловік. "Тобі доведеться піти зі мною до коменданта". Лін Тонг придушив прокляття і пішов за ним. Він не знав, що знаходиться за двадцять п'ять миль на південь і за кілька миль на схід від американця на ім'я Картер і японця на ім'я Сайто. Він би вилаявся вголос, якби знав. Але, з іншого боку, він був би безмежно втішений, якби побачив, як вони бовтаються головами в дриблінгу, сліпучому тумані, а їхні ноги в пеклі.


Клер має компанію


«Вибачте, мадам. Ми нічого не знайшли. Прикро, що мої джерела інформації виявилися настільки хибними». Генерал Хо Ван Мін відчував себе дуже чемним і впевненим у собі. Його джерела могли бути не зовсім точними, але він був цілком упевнений, що вони переважно вірні. Будь проклятий склад злочину;


Трупи було дуже легко дістати, щоб його турбували такі подробиці, як розкопування старих. «Можливо ви захочете виправити моє неправильне враження, відповівши на кілька запитань. І, можливо, нам зручно розмовлятиме у винному льоху».


"Винний льох!" Очі Клер метнулися по ньому і до кремезного помічника, що блокує двері. Якби вона могла побути наодинці з генералом, у неї був би шанс - ну, якось затриматися, поки не прибуде допомога. Але льох здавався найнезручнішим місцем для обговорення. «Якщо вам потрібне освіження, генерале, я можу легко відправити його сюди».


Генерал засміявся. «Я також можу, міледі; я теж можу. Але я думаю не так про відпочинок, як про приватність. Ви будете такі гарні, щоб вказати шлях. Сержант! Помічник звернув увагу. "Ходімо з нами."


"Генерал Мінь". Клер стояла на своєму і твердо подивилася йому у вічі. «Ви практично визнали, що у цій вашій дикій історії немає нічого. Що це за нісенітниця - спуститися до підвалу - з усіх місць - поговорити про те, чого навіть не існує?»


«О, він існує, мадам; він, безперечно, існує».


«Тільки в твоєму збоченому розумі, генерал Мін», - сказала Клер крізь зуби.


Дві точки яскравого світла з його очей дивилися на її обличчя, і його губи сіпалися.


"Генерал, сер!" Помічник клацнув підборами. Поруч із ним стояв другий чоловік, очі його світилися від збудження. «Вибачте за незначне втручання, але капрал, сер».


"Ну що це, що це?"


Новачок швидко заговорив на діалекті північно-західних сіл. Серце Клер перевернулося і, здавалося, повільно провалилося через підлогу.


Генерал обернувся до неї. На кожній його м'ясистій щоці з'явилася маленька червона пляма. «Отже, мадам. Тіло знайдено. Воно існує, мадам, і не тільки в моєму збоченому розумі!


Його рука різко вдарила її по обличчю.


* * *


Ноги Ніка рефлекторно сіпнулися вгору, щоб ухилитися від плеу, що випльовує, куль. Розірвані сходи дико хитнулися під гелікоптером, і над ним Нік почув злякане «Ага!» Сайто. звуку. На один благословенний момент смертоносний гуркіт знизу зупинився, ніби для дихання, і в цей момент машина, що коливається, стабілізувалася і злетіла по високій, крутій дотичній. Наступний розірвався у порожньому небі.


Лопаті несучого гвинта різко кружляли над головою, поки Джейк зигзагами рухав невелике судно на північ. Нік відчув, як щось тепле та вологе стікає по його руці. Він знав, що то не вода.


"З тобою все гаразд, Сайто?" Стрімке повітря перехопило його дихання, несучи його слова геть. Але Сайто почув і відповів. Його слова пронеслися повз вухо Ніка.


«Добре, сер. Але цей політ призначений для птахів.


Але Джейк був у своїй стихії. Його вмілі руки керували кораблем над верхівками дерев, але при цьому досить низько, щоб його пасажири могли швидко скористатися будь-якою перервою.


І після п'ятнадцяти хвилин, затамувавши подих, хапаючись за свою літаючу трапецію, Нік зрозумів, що перелом настав. Дощ перестав. Раннє вечірнє сонце горіло в покриві туману... горіло так сильно, що розтопило щільний камуфляж у тонкі клаптики.


Туманні пучки під ними повільно пливли по відкритій галявині, оточеній невисокими деревами і вкритою м'якою папоротею і мохом.


"Джеронімо!" крикнув Нік.


Вертоліт злегка похитнувся і зробив одне коло над галявиною. Потім він м'яко похитнувся вниз, прямуючи до дерев, а не до центру, і затремтів, зупинившись у повітрі. Нік підскочив до дерев, його руки потяглися до намоклого, покритого мохом ствола і вчепилися в нього. Він повернув голову, щоб подивитися, як поживає Сайто; побачив, як він легко підстрибнув, приземлився - втратив рівновагу, коли земля розкрилася під ним, і почув, як він злякано скрикнув. Нік кинувся до нього обличчям униз на мох і вилетів обома руками, щоб схопити зникаючу фігуру Сайто. Він схопився за плече і кігтисту руку і потягнув щосили. Велике тіло повільно піднімалося і наближалося до нього, його обличчя було викривленою маскою подиву і болю, а капелюх кулі відкинуто на голову під шаленим кутом.


"Диявольська пастка!" - ахнув Сайто, випнувши мускулисту задню частину з частково оголеної ями. Нік зробив останній потужний ривок, і Сайто приземлився поруч із ним, сердито вилаявшись. На внутрішній стороні лівої гомілки великої людини була зазубрена дірка, з якої тільки починала сочитися густа червона кров. Але принаймні, слава богу, ця людина була жива.


Двигун вертольота закашлявся. Нік підняв голову і побачив стурбоване обличчя Джейка, який дивився на них зверху вниз. Він заспокійливо помахав у відповідь - жест привітання, що означає "Дякую, ми!"


Добре приземлилися, до побачення, удачі. На обличчі Джейка з'явилася звичайна весела усмішка, і він помахав у відповідь. Корабель злегка нахилився, а потім піднявся, спочатку тремтячи, а потім набираючи сили. Сайто підняв очі та підняв руку у прощальному привітанні.


Потім двоє чоловіків, що залишилися на суші, мимоволі глянули на те, що чекало на них. Була виставлена лише невелика ділянка, але цього було достатньо, щоб дати їм повну картину. Під неглибоким покривом з моху та гілок була глибока яма, усипана довгими бамбуковими кілками, загостреними до вузьких, гострих, як бритва, наконечників. Що трапилося б із Сайто, якби він приземлився прямо на яму, було… немислимо. Нік здригнувся і на мить подумав про іншу яму, дуже схожу на цю, за винятком того, що вона була в Африці і в ній була жертва.


Він відкинув цю думку вбік і жестом вказав Сайто подалі від дерев, у той час як він засунув руку в свою невелику аптечку і спостерігав, як гелікоптер звернув на захід, щоб зробити різкий поворот назад на свою базу в селі. південь. Нік відкрив невеликий контейнер, який взяв із комплекту, і звернув увагу на закривавлену ногу Сайто. Рубкі звуки над ними почали поступово затихати.


«Стривай. Дозволь мені надіти щось із цього». Нік намазав антибіотиком відкриту рану, а потім почав відривати смужку своєї сорочки. Сайто зупинив його. «Ні, сер. Моя сорочка. Тобі знадобиться твоя рука!


Звук сорочок, що рвуться, раптом став неймовірно гучним, перетворившись на виючий, кричучий гуркіт, що заповнив галявину і, здавалося, все небо. Він прийшов високо нагорі, в парі миль звідси, і в небі була палаюча вогненна куля. Здавалося, що на мить вона повисла там, горячи жахливою яскравістю, а потім упала. Пролунав ще один звук, що рветься. Пролунав гуркітливий вибух. Потім настала тиша.


Руки Сайто відірвалися від рваної сорочки. «Нехай упокоюють його боги», - благоговійно сказав він.


Жахливий звук не повторився; Ніяких натяків на пошукову групу, ніяких мачете, що шльопають по кущах. Нік і Сайто заглибилися в зелені кущі і закінчили перев'язку під прикриттям густої хащі. Потім вони обережно увійшли в гущу очерету, стебел і липкого листя, що лежить між ними та кордоном.


Оскільки їхнє падіння виявилося неможливим, вони виявилися на кілька миль на північ, ніж розраховували в цей час. Це була перевага, за яку заплатили один вертоліт та одне життя. Час був трохи більше тридцяти хвилин восьмого, а йти залишалося приблизно двадцять вісім миль.


Пішки.


* * *


Лін Тонг більше не подавився прокльонами. Комендант партизанів справді дуже допоміг. Йому знадобилося кілька коротких миттєвостей, щоб усвідомити важливість Лін Тонга та передбачити важливу зустріч зі штабом розвідки на півночі. Лін Тонг дозволяв йому думати все, що йому подобалося, доти, доки він думав, що може бути корисним для особливого китайського емісара, благородні зусилля якого так багато робили для просування справи вільних народів В'єтнаму проти американських імперіалістів та їхніх слуг.


Він досить багато говорив, але надолужив упущене.


Китайський агент переможно рушив у дорогу, будучи впевненим у тому, що В'єтконг утримує цю частину півдня так само твердо, як і сектор на північ від лінії розділу, і що перетин кордону буде таким самим простим, як уникнути однієї дружньої території. провінція до іншої. Після цього у Північному В'єтнамі плавання буде ще плавнішим. Будь-який місцевий дурень міг би привести його прямо на плантацію.


Було трохи більше пів на восьму вечора, а йому залишалося пройти ще шістдесят три милі.


На потужному автомобілі.


* * *


Комарі співали свій зводить з розуму хор, а матова підлога в джунглях димілася і хлюпала під їхніми ногами. Гострі, схожі на леза листя та колючі гілки хапали їх за обличчя; повзали кліщі, кусали і лоскотали мурахи; піт просочив їхній рваний одяг. Кожен двір був новою небезпекою; кожен ствол, що впав, і купа сплетених гілок були можливою пасткою. І з кожною хвилиною ставало все темніше.


Вони зупинилися, поїли і пішли далі. Тут і там серед дерев почали блимати вогні. Патрулі. Сайто взяв він ініціативу. Він входив на територію, яку знав. Також це була територія, яку партизани вважали своїм заднім двором... Вони ковзали по ній, дві великі люди, мовчазні, як тіні.


"Стій!" Нік застиг на місці. Попереду не було підозри ні в русі, ні в якійсь присутності, і тепер з м'якої чорноти цей - низький голос


з акцентом півночі. Світло раптово висвітлило його обличчя і засліпило його. Сайто промимрив клятву і перейшов на тиху в'єтнамську говірку, за якою Нік ледь міг устежити. Відповіддю був різкий сміх та різка команда. До цього моменту Нік міг бачити обриси їх суперника, кремезну, погано одягнену людину, що перегороджує їм шлях з єдиною гвинтівкою. Гвинтівка загрозливо сіпнулася, і постать відійшла вбік, знову гаркнувши.


Сайто рушив уперед, бурчачи щось про те, що він лояльний партизан, у якого були інші справи, крім того, що підозрілі охоронці тягли його до комендантів - і, проходячи повз людину, він блискавично вдарив двома мускулистими руками. Один люто рвонув гвинтівку, а другий, твердою, як дубова дошка, рукою, вдарив чоловіка в горло. Пролунало одне приглушене бурчання, і світло погасло. Сайто нахилився, щоб схопити гвинтівку, і друга постать вискочила з темряви і важко приземлилася йому на спину, ричачи як тварина і піднявши зловісний мачете для смертельного удару.


Ноги Ніка залишали м'який підлісок, ніби його штовхали потужні пружини, і його тіло злетіло вперед, як ракета в польоті. Його сталеві пальці схопили руку з мачете та сильно скрутили. Сайто відкотився і схопився на ноги, щоб зустріти третю хрюкання фігуру, яка налетіла на групу, що крутиться. Нік відсунув крихітний запобіжник на вказівному пальці правої руки і тицьнув у напружену шию під ним. Був момент дикої конвульсії, а потім тіло завмерло.


Величезні руки Сайто були стиснуті у подвійний кулак, який, як кувалда, вдарив третього нападника. Чоловік упав, як розколота скеля, постріл звідкись з-за кущів, врізався в товсте бамбукове стебло за вухом Ніка і розколов його, як сірник. Вільгельміна увійшла в його руку і виплюнула свою смертельну відповідь назад у кущі. Пролунав крик, тупіт ніг, що пробивалися крізь підлісок, і три швидкі постріли, спрямованих чорт знає у що.


"Сигнал", - тихо сказав Нік. «Їх буде більше. Беріть цю рушницю, і давайте забираємося звідси до біса».


"Так сер!" Сайто схопив гвинтівку, що впала, і побіг до вузького проходу між сплутаними деревами і високою очеретом. Це означало втрату цінних метрів, але принаймні не призвело б їх прямо до обіймів переслідувачів, які майже напевно прийдуть.


Вони справді прийшли за кілька хвилин. Першою ознакою їх був тріск гілки. Потім була серія розрізнених шерехів, які могли бути не більше ніж щурами, що пробираються через підлісок. Але ці щури були людьми, у всеозброєнні та шукаючими. І звуки розійшлися.


Їхня найкраща надія полягала в тому, щоб залишатися в повній нерухомості.


А це означало ще одну витрату дорогоцінного часу.


* * *


Вона вдарила його! Вона справді наважилася вдарити його! Але більше вона його не вдарила. Генерал Мін змахнув невеликий струмок крові, який продовжував капати вниз, забруднюючи його бездоганну туніку. Її каблучка сильно нарізала його. Диявольська сука! Якби не його хихотливий помічник, вона могла б навіть утекти.


Але тепер вона була прив'язана до важкого перевернутого столу, закріплена товстим шнуром з її власної кухні, і вже не виглядала такою гарною та повною зневаги. Звичайно, вона все ще була в одязі; в жіночій формі не було нічого особливо чарівного, і він не мав негайного бажання грати з нею. Пізніше, можливо, його людям сподобається невелика розвага.


"Ви побачите, що мені принесли сюди певні інструменти, мадам", - сказав він балакуче. «Подумайте небагато. Подумайте, як ви виглядатимете, не кажучи вже про те, як ви виглядатимете, коли ваші нігті будуть висмикнуті. І, можливо, ваші зуби. Подумайте про це і запитайте себе, чи варто воно того. У мене є час, мадам. на кілька днів. Але... ти можеш? Його губи жорстоко скривилися. «Було б набагато простіше, якби ви сказали мені, яке повідомлення приніс вам Моро, перш ніж він, на жаль, помер».


"Я не знаю жодного Моро", - знову сказала Клер. «Я не знаю, чиє це тіло. Я не знаю, хто його там поховав. Надія зникла, коли біль від його ударів став поширюватися. Вона була закінчена. Боже, невже воно того варте? «Немає повідомлення, ви не розумієте? Немає повідомлення!


Цього разу його удар був слабким, швидким поштовхом у живіт, від якого в неї перехопило подих, а довгі кінці ременя розгойдувалися, мов злякані змії.


"О так, це повідомлення", - м'яко наполягав він. "Що ти з ним зробила?"


Кінці мотузки поступово перестали розгойдуватися на її талії.


* * *


Цей останній відрізок виявився не таким легким, як він сподівався. Спочатку гірський перевал


Це сповільнило його, потім розбитий бруд нижньої дороги, а потім сам автомобіль з кашляючим двигуном. А тепер ці тупі чоловіки! З якоїсь причини вони не хотіли провозити останні кілька миль. Але це мало значення. Йому не треба було далеко йти, і він упорається сам.


Зважаючи на всі обставини, Лін Тонг досягнув відмінних успіхів.


* * *


Вони мовчки стояли на краю очеретяного гальма, дивлячись, як намацуюча постать наближається дедалі ближче. По перекрученому успіху, який, здавалося, був їхнім долею, всі шукачі, крім одного, розійшлися віялом на південь і захід. І у того, хто зустрівся з ними, було щось, що застрягло між губами, що могло бути коротким духовим пістолетом або... свистком.


Нік стримав невеликий поступальний рух Сайто. Це мало бути абсолютно беззвучно.


Ще десять секунд. П'ять. Три. Ноги видавали крихітні хрумкі звуки про тростину, що впала. Чоловік був майже поряд із ними.


Зараз же!


Нік простягнув руку і різко повернув її назад, обвивши навколо шиї чоловіка з силою лещат. І коли він напружився, він змусив Ікла приступити до роботи. Крихітна голка увійшла в тугу плоть, і тіло затремтіло. Напружений пучок м'язів, притиснутий до руки Ніка, перетворився на в'ялу грудку плоті.


Двічі поспіль. Фанг справді знав свою справу.


Він тихо опустив тіло на землю. Не було укриття, крім природного укриття тростини, тому він мав там залишатися.


Нік і Сайто ще хвилину постояли в мовчанні, прислухаючись, а потім рушили в дорогу швидкою риссю.


Стежка якийсь час йшла вгору, але потім вона почала йти вниз повз величезну гігантську гору, яка вимальовувалась праворуч від них. З другого боку гори лежала плантація Ла Фарж, ще далеко. Але Нік знав, що вузька дорога в'ється через передгір'я набагато нижче за високі перевали і що вона приведе їх - якщо вони тільки зможуть дістатися до неї - до південно-західного кордону ферми.


Сайто йшов попереду, як кішка вночі. Листя згустилося, а потім знову стало рідшати, поки, нарешті, він не зупинився і не вказав на нього, його обличчя розкололося в незвичній усмішці.


Попереду лежало село - невеликі збори дерев'яних халуп, побудованих по колу з двома виходами. Перед ними лежала одна дорога, що вела прямо на галявину. Інший був набагато ширшим. Неможливо було точно побачити, де він врізався, але він грубо відлетів у бік тих, що ваблять передгір'я.


У селі було темно та тихо. Тим, хто живе на суші, мало потрібно спалювати мазут. А посеред галявини була припаркована пошарпана фермерська вантажівка.


Недоліків було лише три. По-перше, вони не знали, в якому стані знаходиться вантажівка - наскільки вони знали, вона могла бути без палива. Інший був чоловік, який сидів на колоді обличчям до них. А третім був ще один чоловік, який охороняв дорогу через передгір'я.


"В'єтконг контролює це село", - прошепотів Сайто. «Але, як бачите, їхніх охоронців небагато. Ми могли б прокрастись непомітно, або…»


"Ми могли б взяти вантажівку", - майже беззвучно сказав Нік. Але Сайто почув і кивнув у темряві.


Настав час для Хьюго. Що-небудь ще дало б цьому в'єтконговцю шанс повернутись у їхній бік анфас, і це було б кінцем цих кількох довгих хвилин мовчання.


Рука Ніка ковзнула по його лівому плечу і витягла з піхов маленький стилет. Лезо безшумно вилетіло з вузької ручки. Нік присів. Прицілився. І покинув. Голова трохи повернулася. Красиво!


Лезо льодоруба встромилося в горло і залишилося там, як крутив у смаженому м'ясі. Пролунало тихе булькання і відчайдушне дряпання вмираючих пальців. Чоловік звалився повільним, млявим рухом.


Фігура на дальній стороні галявини стояла спиною, не рухаючись, ніби господар дрімав.


Нік ковзнув уперед.


"Чекати!" - прошипів Сайто. Але його попередження прозвучало надто пізно.


Нік переступив через колоду, щоб витягнути Х'юго з тіла, що впало. Коли його ліва нога з'єдналася з правою, він відчув, як щось рухається під ним, а потім пролунав клацаючий звук, який пролунав майже в той же момент, коли він відчув, як ця штука обвилася навколо його тіла і стиснулася в захопленні зірвав його з ніг і - впустив його з глухим стукотом, який мав чути в Сайгоні.


Сайто стояв над ним із мачете. У повітрі просвистів батіг, і вигнутий стовбур високого вербового дерева випростався, затремтів у повітрі і завмер у нерухомості.


Чорт забирай! Одна з тих пасток у вигляді вигнутого дерева та ласо, і він устромив ногу прямо всередину!


Слава Богу за Сайто та його кмітливість!


Він думав про це, поки вони з Сайто котилися в тіні поруч із мертвим тілом та колодою. Піднявши очі, він побачив, що другого охоронця більше немає на його посаді. Він повільно йшов до них, і те, що він тримав у руках, не було вітальним букетом. То був пістолет-кулемет.


Був один шанс у пеклі протриматися ще одну хвилину мовчання та, мабуть, життя. Нік взяв це. Він невпевнено сів, тримаючи обидві руки над головою. Він почув кректання озброєної людини, побачив, як той ступив уперед з пістолетом.


А потім Нік стрибнув - високо і вбік у хибному русі, а потім низько в пікіруванні, яке було смертоносною версією футбольного підкату Кіллмастера. Пістолет упав. Те саме зробив і чоловік, з верескливим криком, який перетворився на заспокійливе булькання, коли руки Ніка стиснули його горло і стиснули. Він відчув крихітне клацання пальця. А потім ця людина померла.


Ікло був добрим другом.


Він шпурнув автомат у кущі і побіг за Сайто, який уже відчиняв двері вантажівки. З однієї з темних хатин пролунав якийсь глухий стукіт.


"Ключі!" – радісно прошепотів Сайто. "І паливо є!"


"Добре. Тримай, але не заводь», - прошепотів Нік у відповідь. Він щосили уперся в задній бампер і штовхнув щосили. Спершу нічого. Потім вантажівка рушила. Спочатку дуже, дуже повільно, але по ходу набирає обертів.


Двері в одну з хатин відчинилися, і чийсь голос запитав.


"Ах, вуса твого фадера!" Нік підбадьорливо крикнув у відповідь і застрибнув на підніжку стародавньої вантажівки. "Ходімо, Сайто!" Вантажівка ожила і рвонула вузькою дорогою.


У двері задка пролунав постріл. Сайто посміхнувся і натиснув на педаль газу.


Ноги, що біжать, і безладні постріли впали позаду них. Великий японець схилився над кермом і маневрував незграбним транспортним засобом трасою з майстерністю гонщика серійних автомобілів.


"Так багато для цього. Що наша наступна перешкода?" - спитав Нік, з надією смикаючи Вільгельміну.


"Більше не треба!" - сказав Сайто, майже співаючи. "Більше немає! Одна, дві людини патрулюють на кордоні. Ні позашляховика, ні радіо. Ми стріляємо! Легко! Їдемо зараз, спокійно, потім останню милю йдемо тихо, так? Так!


Вантажівка покотилася під гору порізаною дорогою до кордону та фінішу.


Якби там на пагорбах були солдати, їм було б наплювати на гуркіт вантажівки дорогами Північного В'єтнаму. Вони знали, що всі машини у цій частині світу належали Північному В'єтнаму.


Що, звісно, мало місце.


* * *


Клер невпевнено похитала головою. У її тілі було так багато болю, що болю майже не було. Агонія стала її стихією, як повітря. Це було її тіло.


Але її думки, мабуть, блукали. Хвилину тому чи годину тому? у винному льоху з нею були лише Хо Ван Мінь та його помічник. Тепер був інший чоловік. Високий, досить симпатичний, зовні трохи китайський. Можливо, він прийшов у відповідь на прохання Сайто про допомогу! Її серце підстрибнуло - а потім страшенно впало. Чоловік розмовляв із Міном, як із підлеглим. Нижчим під його командуванням. І він сказав: «Повідомлення, генерал Мін? Яке повідомлення? Я не можу уявити, про що ви кажете».


А потім його погляд ковзнув по Клер і застебнув тьмяний пояс, який вона носила на талії.


Вона простогнала. І зомліла.


Я не могла допомогти. Я втратила голову


Лін Тонг глянув на її сутулу постать і відчув, як по його втомленому тілу розлилося тепле сяйво урочистості. Значить, Моро приїхав сюди, і мадам справді є що ховати. Ремінь, який вона носила, - чи це не було дивно непривабливим предметом одягу для такої жінки, як Клер Ла Фарж? Лін Тонг знав жінок, добре їх знав. Те, що він побачив у цій зім'ятій, побитій фігурі, було жінкою величезної природної краси в простій, але стильній бавовняній сукні, недбало затягнутій на талії шматком зав'язаного шнурка.


«… Убивця Дін Ван Чау», - незрозуміло говорив дивний маленький генерал. «Збіг, ви кажете? Я говорю, що ні. Він йшов цим шляхом, вбиваючи, коли проходив. І тепер його тіло було знайдено, поховано її землі. Я говорю вам, що він прийшов сюди, дав їй інформацію і помер. надто пізно, щоб змусити його страждати за вбивство. Але вона буде страждати, ох, як вона страждатиме. Хіба це не правильно, що вона має відчувати біль смерті? "


"Хм?" - розсіяно сказав Лінь Тонг, гадаючи, як найкраще витягти цього кричачого какаду з приміщення, щоб сам міг працювати


. «О так, генерале, ви абсолютно праві. Але, можливо, нам слід змінити тактику, так? Точніше переконання може допомогти там, де ви… е-е… зазнали невдачі. Ми зможемо призначити покарання після отримання інформації».


"Після того, як ви отримали інформацію?" Генерал Мін уважно глянув на нього. «Ця жінка – мій бранець, Лін Тонг. Моїм наказом із Головного управління було затримати людину Моро…»


І ти знайшов його. Твоя робота зроблена. Тепер усе залежить від мене. Його очі блукали по Клер, і він побачив, як вона рухається. Спочатку він буде дуже ніжним, а потім...


"Чому це має бути на ваш розсуд?" Голос генерала підвищився на октаву. "Які ваші повноваження втручатися у військові справи?"


Чудова французька жіночність… зрілі, так, але все ще молоді… повні, пружні груди… високі вилиці… багато чуттєвий рот… Він відірвав очі. Якби він був генералом, жінку давно б поділили.


"Китайська розвідка, мій дорогий генерал", - м'яко нагадав йому Лінь Дун. «Ви бачили моє посвідчення особи. Зрозуміло, мені не треба говорити вам, що всі ваші накази – прямі чи опосередковані – походять від нас? Мені не хотілося б повідомляти, що ви не співпрацювали. Я сподіваюся, ви розумієте, що ваші в такому разі становище було б нестійким, м'яко кажучи». Він добродушно посміхнувся. «І, звичайно, моє начальство чекає на мій звіт».


Рот генерала відкрився, закрився і знову відкривався. «Звичайно, я співпрацюватиму. Але я прошу лише, щоб ти передав її мені, коли закінчиш».


«Звичайно, генерале. А тепер розкажіть мені швидко і дуже тихо, що було сказано і зроблено досі».


Генерал пояснив. Лін Тонг слухав і дивився на Клер. Особа, яка знала щось про життя... і кохання... і чоловіків. Довгі вії, заплющені очі під чорними бровами ... м'яке темне волосся ... гладка шкіра ... стрункі ноги ... тонка талія - з поясом - і тонкі руки, які, здавалося, були в змозі боротися з ним так, як він любив, щоб з ними билися... Її очі розплющились і знову заплющилися.


Він змусив себе зосередитись. «Ваша охорона, генерале. Цілком насторожі - я мушу вас похвалити. Один із них мало не вбив мене, перш ніж дозволив мені пояснити. Скільки у вас людей і де вони розміщені?


«Два помічники зі мною в будинку. Один із нами, як ви бачите, один у службовому залі. Дев'ять чергових на території: сержант, капрал та сім осіб. Сержант може сказати вам, де саме вони розміщені, якщо ви повинні це знати, але, грубо кажучи, їх має бути дві біля головних воріт і одна ззаду; один патрулює північно-східний сектор, інший - південно-західний...


Але людина, яка мала патрулювати південно-західний кордон плантації, впала на роботі.


Він упав мертвим.


Його шия була зламана, і дві сталеві руки схопили його з темряви та кинули у вічність. Його очі, що вмирають, нічого не бачили. Його вбивця був уже за півмилі звідси, безшумно ковзаючи по вологій землі плантації поруч із великим чоловіком, який теж зробив свою частку вбивств тієї ночі, і який тепер беззвучно молився за безпеку своєї пані.


Тепер йти було легко, і їхній темп був швидким.


"Зазвичай їхні солдати знаходяться на території?" – прошепотів Нік.


Ні. Тільки іноді вдень, коли вони приходять по продукти». Приглушений голос Сайто був похмурим. «Ніколи вночі та ніколи в патрулюванні. Це дуже погано. Можливо, краще спочатку знайти одного зі своїх людей, щоби запитати, що тут відбувається. Вони допоможуть, якщо нам знадобиться допомога».


Нік хмикнув. "Схоже, ми могли б". Він помовчав якийсь час, потім: Що це за світло там, на пагорбах? Хіба ви не казали, що табір був за п'ять миль звідси?»


Сайто подивився і м'яко вилаявся. «Вони, мабуть, переїхали», - промимрив він. «Це не може бути нічого, крім їхнього табору. Що тепер, мілорде?


«Саме те, що ми запланували. Ми обходимо навколо будинку один раз, щоб побачити, хто може бути – хто ще може нас чекати. Якщо є сумніви, ми вбиваємо. Ви показуєте мені найкращий шлях усередину. А - уявіть мене, якщо потрібно. Потім зберіть усю можливу допомогу. Нам просто потрібно буде працювати з нею відповідно до того, що буде”.


Вони пройшли через гай дерев, що вела до заднього входу до будинку. Попереду тьмяно мерехтіло світло. Через кілька хвилин дерева порідшали, і Нік побачив присадкуваті квадратні будівлі ліворуч від них і прямо перед ними прямокутник світла, який являв собою велике заднє вікно.


"Сховища", - прошепотів Сайто. «Недалеко від них – будинки для чоловіків. Це світло, це кухня. Вже пізно для когось користуватися».


Розлога форма навколо


набула чітких обрисів великого ранчо. Нік підійшов до вікна і заглянув усередину. Проріз був закритий лише сіткою із дрібної сітки. Через нього він міг бачити молоду жінку, що сидить за величезним зношеним столом, її лікті на столі та її голова обхоплена руками. На її щоках були сльози.


Сайто зітхнув. "Луа!"


"Шшш!"


У коридорі за ним почулися кроки. Чоловік в уніформі увійшов на кухню і подивився на неї зверху вниз із сардонічним і розважливим виразом обличчя. Він постояв там мить, а потім підійшов до неї з простягнутими руками. На стегні була кобура для пістолета, а на обличчі тонка червона подряпина. Одна рука ковзнула під вигнуте підборіддя і підняла його. Інший грубо розірвав сукню дівчини попереду. Він уже був розірваний, Нік побачив, і лють здійнялася в ньому.


Сайто заворушився поруч із ним і щось пробурмотів.


"Не зараз", - сказав йому Нік. Він відсунувся від вікна і потяг Сайто за собою. "Спочатку ми побачимо, хто ще є".


Вони обігнули будинок і нікого не знайшли, поки не перетнули сонячний дворик і не подивилися вниз на під'їзну доріжку. Потім вони побачили «Ройал Родстер» та великий штабний автомобіль. Солдат патрулював під'їзну доріжку за кілька ярдів від двох безшумних машин. Його очі були прикуті до будинку; світло лилося з переднього вікна, освітлюючи сцену для його уважного погляду.


"Досить", - пробурмотів Нік. "Назад". Вони ухилилися від зграї вздовж стіни будинку до комор. «Дві їхні машини, ймовірно, розкидані по всій плантації. Давайте знайдемо ваших людей.


"Але Луа ..."


«Так. Спочатку чоловіки, потім Луа. Всі ми матимемо більше шансів. Включно з Луа. І мадам».


Сайто втягнув повітря і пішов довгою стежкою повз комори до мініатюрного села.


У тьмяному світлі зірок виднілася група темних будівель, що перемежовувалися садовими ділянками і виходили на порослий травою квадрат. Один чоловік патрулював площу. Але однієї людини з автоматом було достатньо, щоб утримати загін неозброєних людей у страху, особливо коли всі вони знали, що один гуркіт цього автомата призведе до виклику підкріплень.


Вони взяли його за допомогою найстарішого трюка - того, що Нік випробував на Лін Тонге на пляжі недалеко від Сайгона. Він знайшов камінь і кинув його у акуратні темні будинки. Він вдарився об тверду кам'яну стіну та впав на землю. Автомат піднявся; солдат обернувся до будинку і подивився.


Сайто біг, зігнувшись і безшумно, поки не досяг трави, потім випростався, коли його ноги торкнулися її вологої м'якості. Солдат повільно пішов від нього до каміння, що впав. Нік ковзнув до нього фланговим рухом, стискаючи єдину зброю, яка могла стати в нагоді, якщо Сайто зазнає невдачі.


Великий японець був на півдорозі травою, коли солдат похитав головою і повернувся спиною до тихих будинків. Нік почув злякане бурчання і побачив, як пістолет замахнувся на плече одягненого у форму. Величезні руки Сайто були витягнуті, готові до атаки карате, яка все ще могла збити солдата, кулемет та інше. Але він міг померти при спробі, і був би шум, і ще залишалися секунди та ярди.


Нік змахнув тренованою рукою та кинув.


Зброя просвистіла в повітрі і потрапила в ціль. Сайто та солдат, здавалося, розійшлися у трьох напрямках. Але насправді Сайто застиг на місці, і лише солдат відскочив убік, двома жахливо розділеними частинами пульсуючої плоті. Мачете впало перед головою, і голова перекинулася тільки тоді, коли тіло зім'ялося і впало в жахливому повільному русі.


Нік придушив нудоту і підійшов до Сайто, який усе ще сидів навпочіпки. Відрубана голова виглядала жахливо у світлі зірок. Уражене обличчя Сайто було трохи красивіше, і Нік відчув, що його власне, ймовірно, було горохово-зеленим і спотворилося огидою. Він змусив себе підняти автомат та передати його Сайто.


«Вибач», - промимрив він. Це все, що я міг зробити. Візьми це. Не використовуй його, якщо в цьому немає крайньої необхідності. Я повертаюся до хати. Поговори зі своїми людьми і приєднуйся до мене в задній частині будинку, щойно зможеш. один із них йде з вами - і поки що тільки один. Будьте певні, що можете йому довіряти! І покваптесь».


Двоє чоловіків розлучилися, кожен за своєю справою. Дівчина ще була на кухні, але вже не сиділа за столом. Вона стояла на ногах біля вікна і билася, як загнана в кут тварина. В'єтнамський офіцер - лейтенант, як зауважив Нік, притулився своїм товстим тілом до неї, а свій рот до її губ. Його тіло звивалося і штовхалося, тоді як лопатообразные пальці дряпали і рвали; її голова відкинулася назад, коли його рот грубо стиснувся, терзаючи і жуючи її губи.


Вона боролася майже безшумно, тицяла довгими нігтями в очі з важкими повіками і відчайдушно штовхала то коліном, то крихітною ступнею, і тільки коли її губи на мить звільнилися від його нищівного тиску, вона загарчала лише раз, а потім злісно вкусила.


Офіцер загарчав у відповідь і засміявся. Його пальці щось зробили з передньою частиною туніки, а потім він повернувся до неї з новою силою. Нік побачив, як ліва рука чоловіка розірвала нижню частину її облягаючої сукні, а потім він більше нічого не побачив, бо безшумно пурхав від вікна до важких задніх дверей, механізм яких Сайто вже описав йому. Миті тихого колупання простим пристроєм з його аптечки було майже достатньо, щоб досягти мети. Нік тихо маніпулював, почувши глухий стукіт із кухні і приглушений крик. Щось рухалося усередині замку. Х'юго, ніж із лезом кригоруба, мовчки тицьнув один раз, щоб завершити роботу. Двері відчинилися всередину з тихим жалібним скрипом.


Нік ковзнув по короткому коридору з трьома прочиненими дверима. Праворуч комора. Зліва кухня. Просто попереду інший коридор з дверима - комора, винний льох, гардероб і так далі - ведучий до головних житлових кімнат будинку. Він швидко глянув у головний коридор, нічого не почув і нічого не побачив, а потім повернувся до кухонних дверей.


Лейтенант був надто зайнятий, щоб чути, як він заходить. Його коротке товсте тіло розтяглося на тонкій фігурі дівчини, і, поки вона стогнала і боролася, він вправлявся - вгору, вниз, вгору, вниз - з тяжкою регулярністю.


Це був делікатний час для вторгнення, але вторгнення було необхідним, і час мав бути ідеальним, інакше все могло бути ще неприємнішим для дівчини.


Ноги Ніка безшумно ступали по кухонній підлозі. За кілька швидких кроків він опинився за парою, що звивається, височіючи над жорстоким нападником і простягаючи вниз дві потужно скручені руки.


Секундна пауза - піднесене - потім зміїний удар. Обидві руки охопили верхню частину тіла, одна під піднятими грудьми, а друга під нею, і міцно обвилися навколо напруженої шиї. Він піднявся вгору одним гальванічно раптовим ривком, спрямувавши всю концентровану міць своєї мускулистої правої руки на горло ґвалтівника і жорстоко встромивши великий палець лівої руки під товсту грудну клітку.


"Aaarrgh!" Пальці відчайдушно дряпали праву руку Ніка. Коренасте тіло билося під ним. Він підняв його і випустив разючий язик Ікла. Він почув гіркі ридання дівчини і побачив, як вона перекинулася, щоб приховати свою напівоголеність, а потім відчув, як швидкий укус Ікла подівав. Тіло здригнулося, а потім звалилося в стискаючих руках Ніка. Він злегка опустив його і швидко повернувся до дівчини, що плакала.


Вона з трудом піднялася на ноги і відскочила від нього, обхопивши себе руками, немов захищаючись. "Ні ні ні!" вона простогнала, її очі сповнені жаху. Нік раптово зрозумів, як він має виглядати для неї - дика лісова людина, покрита брудом і засохлою кров'ю, до зубів озброєна партизанською зброєю.


"Луа, тихіше!" він прошепотів. "Я твій друг. Будь ласка, постарайся не плакати. Сайто тут зі мною. Ви розумієте? Я повернувся із Сайто».


Вона тупо дивилася на нього, тремтячи, як поранений птах.


«Я тут із Сайто», - повторив він французькою. "Не бійся. Ми прийшли допомогти».


Він побачив, як дикий втрачений погляд змінився надією та благанням.


«Сайто? Де… де він? прошепотіла вона.


"Розмовляючи зі своїми людьми", - відповів він, дбайливо взявши її за руку і посадивши в крісло. «Луа, ти маєш відповісти на одне або два запитання, а потім піти до своєї кімнати або кудись, де ти можеш відпочити. Але скажи швидше – де мадам?


"Мадам! О, Боже, мадам!" Її обличчя спотворила агонія несподіваних спогадів. «Вони тримають її у винному погребі, щоб поставити їй запитання. Я нічого не чула. Я не знаю…"


"Хто такі " вони "? Скільки?"


Луа придушив болючі ридання. “Тепер троє. Спочатку генерал та сержант. Потім ще одна людина, здається, китаєць».


Китаєць. Отже, Лін Тонг також зробив це. Щелепа Ніка похмуро стиснулася.


"Де винний льох?"


Луа зробила жест. "Крізь…"


"Шшш!" Нік підняв руку, закликаючи до тиші. У задньому залі пролунав слабкий звук, і його більше не було. Але його почуття підказали йому, що хтось їде за дверима кухні. А там лежало на підлозі розстебнуте тіло солдата гротескно перекрученою купою. Рука Ніка лягла на очікувану дупу Вільгельміни.


"Це я, Сайто". Велика людина ковзнула


у відчинені двері, задоволено глянувши на труп. Менше за нього зупинився і подивився. «Це Сюань, якому ми можемо цілком довіряти. Луа, малеча…» Його велика рука стиснула її плече. "Вибачте нас за те, що ми так довго. Де мадам?"


"У винному льоху", - твердо сказав Нік. «З трьома чоловіками, і всі вони, мабуть, катують її. Залиште Сюана тут, Сайто, з Луа та цим пістолетом. Нехай він прибере це тіло з очей, і давайте увійдемо в той підвал. в залі?"


Сайто сердито похитав головою. Ні, тільки я один. Я розірву дияволів ... »


«Звичайно, але якщо вони першими побачать нас. У будинку ще є чоловіки, Луа?


Вона похитала головою.


"Тільки цей... цей..." Вона вказала на мертву істоту на підлозі і здригнулася. «Я… залишилася тут, бо я… хотіла бути… поряд із мадам». Сльози котилися її щоками. «Натомість я б дозволила їм заподіяти мені біль…»


«Це нікому не принесло б користі. Давай, Сайто. Покажи мені цей підвал».


Сайто кивнув і віддав Сюану автомат. Потім він указав на хол.


Вони двоє тихо пройшли кам'яною підлогою службового залу і через сполучні двері в коридор, перекритий іншими дверима. Сайто зупинився біля однієї з масивних дубових плит, обвитих завитками з пошарпаної латуні. Вони трохи зачекали, прислухаючись. Через тверді двері не долинало жодного звуку.


"Замок змащений?" – прошепотів Нік.


Сайто кивнув і поклав величезну руку на важку ручку. Вона тихо впала, і двері без жодного скрипу відчинилися всередину. Під ними не було сходів, тільки кам'яний пандус, що різко веде до грубої кам'яної підлоги, залитої різким світлом. До них долинали голоси. Нік зробив кілька кроків вниз по пандусу і побачив, що стіни з обох боків були міцними і що єдиний шлях вниз у підвал був фактично похилим тунелем. Нічого з тунелю не було видно, крім того, що лежало за арочним отвором унизу схилу.


Приглушені голоси перетворилися на помітні слова. «Але я наполягаю, мон генерале», - сказав хтось гладко. «Ви зробили свою частку, і ми погодилися, що настав час для мене спробувати свої методи. І я можу запевнити вас, що вони є найбільш ефективними».


Голос Лін Тонга. Нік чув це раніше. Мова і акцент були іншими, але тембр залишився тим самим. "Дівчина була загрозою для нас обох", - сказав голос. "Тепер, коли вона більше не турбує нас, ми можемо без страху об'єднати наші знання..."


Сайто застиг поруч із ним. Нік утримав його; він хотів почути більше.


«Чи є причина, через яку я не можу залишатися тут і брати участь у цьому допиті?» - недовірливо спитав пронизливий голос. «Зрештою, це я почав із жінки…»


"Так, це був ти, і подивися, скільки хорошого ти зробив". Лін Тонг здавався сердитим. «Мені набридло ваше втручання, генерале. Я не потребував вас, і я не просив вас насамперед. Тепер я наказую вам піти, ви розумієте?


"Ти не можеш…"


"Я можу. А тепер прибери себе і цього помічника, що посміхається, з мого шляху. О, і лиши своїх людей на місці. Я не хочу, щоб мене відволікали, доки я не пришлю за тобою. На добраніч, генерал».


"Коли ви…?"


"На добраніч, генерале!"


Нік штовхнув Сайто у відчинені двері і тихо зачинив її за ними. Його думки кидалися. Було досить ясно, що Лін Тонг не працював з Генералом, хоча їхня присутність тут була приблизно з тієї ж причини. Це означало, що генерала - і всіх помічників і людей, яких він привів із собою - потрібно якось позбутися. А це, у свою чергу, могло призвести до катастрофічних наслідків для мадам та всіх вірних людей плантації... Проте наслідки можуть бути ще більш катастрофічними, якщо він залишить Генерала живим. Це було неможливе рішення. Треба було подумати про мертвого лейтенанта і про табір на прилеглих пагорбах.


Табір на пагорбах. Це встигло. Можливе рішення майнуло в його голові.


"Знову на кухню, Сайто", - прошепотів він. «Якщо один із них туди увійде – убий!»


Сайто помчав. Нік ковзнув до протилежного кінця коридору і втягнувся у темний кут. Поруч із ним була пара подвійних дверей, через які генерал мав пройти, якщо мав намір пройти через будинок до головного входу та своєї машини.


Двері з винного льоху відчинилися, і генерал, люто бурмочучи, вийшов з дому. Чоловік у менш блискучій формі пішов за ним і з рішучим стукотом зачинив двері.


"Лейтенант! Лейтенант!" Генерал а


сердито кидався, його червоні очі шукали чергового. «В ім'я сатани ти де? Ха? Нещасний черв'як, де ти?


Генерал Хо Ван Мінь із П'ятої Північно-В'єтнамської армії тупнув ногою та вигукнув прокляття.


Сержант! Знайдіть цього дурня і скажіть йому, щоб він залишався за цими дверима, доки китаєць не надішле за ним. А коли він прийде до мене з повідомленням, я вирву йому бруньки через те, що він не на своєму посту. Скажіть йому!"


Сержант поспішив на кухню. Швидкі, гнівні кроки генерала швидко привели його до Ніка.


Killmaster зустрічає леді


Він почекав, поки чоловічок не опиниться за кілька дюймів від нього, а потім ударив би по маківці цієї кульової головки ударом суглоба, який, як він знав, міг вразити людину з усією смертоносною силою сокири, що потужно розмахується.


Але потім генерал зупинився, врівноважений і насторожений на подушечках ніг, як боксер у легкій вазі, його очі звузились у темряві. Нік почув шурхіт і бурчання, що зупинили його, і побачив, як голова повільно повернулася, щоб просканувати тіні. Чекати було пізно; незважаючи на всі ідіосинкразії генерала, його розум був швидким, а тіло добре навчено реагувати. Нік майже міг чути його думки - відволікаюча тактика в тилу часто означає атаку з флангу або фронту - і він почав атаку за частку секунди до того, як очі, що біжать, ковзнули по ньому в його прихованій тіні.


Його права рука, жорстка, як лезо ножа, повела його тіло в раптовій атаці. Пухка постать перед ним рухалася з неймовірною швидкістю, і вістря простягнутої руки Ніка нешкідливо ковзнуло по короткій шиї генерала. Дві маленькі руки, що схопили його за руку, схопили його з дивовижною силою і потягли вперед, щоб зловити болісний удар по правій гомілки. Він дозволив собі безвольно впасти, перекочуючись болючим скручуючим рухом, замість того, щоб чинити опір йому, і підняв ліву руку, щоб швидко завдати удару кулаком по невловимому коричневому скроні. Генерал закричав і послабив хватку, що скручується. Нік м'яко вилаявся на пронизливий звук і схопився на ноги. Він упав, завдавши генералу жорстокого подвійного удару по грудній клітці. Тріск був втішним, але ревіння болю, мабуть, розбудило б мертвих. Він кинувся на звивисту постать, раптово відчувши всю втому і рани останніх двох днів, і притис обидві руки до м'якої шиї. Мін похитав головою, як тер'єр, і притиснув тверду долоню до підборіддя Ніка.


Ікло м'яко клацнув. Нік відчув, як язичок вислизнув із його пальця і втягнувся. За кілька секунд генерал буде мертвий під його хапальними пальцями.


Мін вивернувся, кричачи, як душа в пеклі, і завдав важкого, як залізо, удару рукою по голові Ніка. Нік відчув, як світ нудотно пливе. Весь біль його пораненого тіла, здавалося, збирався в його голові і погрожував потягнути його в темну бездонну яму. Він стиснув зуби і знову вдарив Іклом.


Нічого. Ніякого результату, крім невинного укусу в м'ясисту щоку та нищівного удару по животу.


Чорт забирай! Ікло скінчилося, як дешева іграшка, зламана після одного дня використання, і цей маленький чоловічок кликав на допомогу всіх нелюдів пекла. Більше того, вони прийдуть з Лін Тонгом на чолі, і на цьому буде кінець. Що, чорт забирай, Сайто робив увесь цей час?


Заради улюбленого Піта, Картер! частина розуму Ніка люто звернулася до нього. Якщо ти не можеш боротися з цим слабаком, не викликавши свого охоронця, що, чорт забирай, ти зможеш зробити?


Тяжкі двері, що вели до підвалу, раптово відчинилися, і в коридор вилетів блискучий стовбур пістолета.


Нік побачив його блиск і почув крик, який пролунав разом з ним, але і зір, і звук були невиразними речами, що пливли в його голові. Він мав більш серйозну проблему. Він тицьнув коліном у фігуру, що звивається, під ним і з силою вдарив долонею під виляючим підборіддям. Потім обидві руки піднялися високо і широко і повернулися вниз, витягнувши суглоби великого пальця, як подвійний молоток, по вразливих скронях.


Він почув біг. Потім постріл. Щось сильно впало.


Його руки вчепилися в туніку генерала і потягли до себе тіло, що провисло. Ще одне в дорогу - він відсмикнув праву руку і з такою відчайдушною силою жбурнув її вперед, що його кулак проткнув трахею по спинному мозку. Голова генерала вдарилася об підлогу.


Це було закінчено. Нік перекинувся і почув другий постріл. Він устромився в стіну за ним і змусив його гальванічно підстрибнути, ніби в нього самого стріляли.


Одним швидким поглядом його очі вловили картину, яка була б захоплюючою, можливо навіть забавною, якби вона


в іншому місці в інший час і торкнувся інших людей. Але зараз це була свого роду лінія смерті Конга, і він був на чолі її.


Лін Тонг дивився на нього через розпростерте тіло генерала, з пістолетом, що димився в руці і вогнем вбивці в очах. Позаду нього лежала фігура Сайто. А за Сайто стояв його друг Сюань, напружений і невпевнений, з пістолетом-кулеметом, притиснутим до його руки.


Не було навіть часу, щоб дістатися Вільгельміни.


Нік стрибнув, зберігши все, що залишилося від його швидкості та спритності. Він відчув, як гаряче дихання кулі ковзає по всьому його тілу, коли він рвонув уперед довгою, низькою пружиною, що пірнає, і майже одночасно вся сила його опущеної голови потрапила в живіт Лін Тонга. Китаєць видихнув коротким бурчанням і відкинув назад, як грушу. Пістолет із шумом ковзнув по підлозі. Нік відчув слабкий спалах торжества і завдав, як він сподівався, завершальний удар - не вбивчий, а тільки оглушливий по красивій голові, тому що він хотів взяти його живим.


Але Лін Тонг не провів півночі, коли його переслідували і не пробиралися крізь густі недружні джунглі. У нього боліла рана на плечі, і він утомився, але він відносно відпочив після декількох годин сну в джипі.


Його одужання було несподівано швидким та жорстоким. Він смикнув головою і впіймав удар у поранене плече, і біль надав йому сил. Він схопився нагору своїми довгими сильними пальцями і обвився навколо шиї Ніка. Нік дозволив йому схопитися і засунув великі пальці в пильні очі Лін Тонга. Китаєць заволав і відпустив. Потім вони знову напали один на одного, шукаючи зачіпок і хапаючись один за одного, як пара закоханих демонів. Лін Тонг котився, і Нік котився разом із ним, і, як клубок перекати-поля, вони кружляли, піднімалися і падали у вузькому проході.


І раптом Ніка більше не було на чолі лінії смерті Конга. Він почув, як відчинилися двері, і він почув кроки, що наближалися до нього від вхідних дверей розваленого будинку. Голос вигукнув щось різке та нерозбірливе. Він люто рвонув тіло Лін Тонга, що перекидалося, а потім наступної хвилини впав головою вниз по схилу, що веде в підвал. Його сіамський - або китайський - близнюк катався з ним.


Нік почув єдиний постріл. Потім був стрімкий спалах вогню. Потім тиша зверху. Він не бачив нічого, крім кам'яних стін тунелю, яскравого світла знизу, ворога, що гарчав обличчя, тіло якого обвивалося навколо нього, як пара клешнів. Його голова сильно вдарилася об стіну, і його погляд затуманився. Він і тварина, що чіплялася за нього, скотилися ще на три чи чотири фути. Руки знову схопили його за горло та стиснули. Світ був кошмаром, у клубах червоного та чорного, і він відчув, що знову падає в яму, на яку, як він знав, завжди чекала на нього.


Він використав свій останній запас витривалості, виробленої йогою, і позбувся жахливого дзвону у вухах. Його власні руки простягли руку і знайшли іншу напружену шию, а великі пальці сильно притулилися до податливого тіла.


Хватка Лін Тонга перетворилася на слабке тріпотіння безсилих, марних рук. Нік посилив тиск на чутливі сонні артерії, беззвучно молячись, щоби сили протрималися досить довго. Обличчя, яке дико дивилося на його власне, повільно втратило всяке вираження. Сильне тіло китайця раптово перетворилося на безвольну вагу в руках Ніка. Вона відлетіла від нього, перекинулася і лежала зовсім нерухомо.


Нік відкинувся на холодну кам'яну стіну. Він відчував себе проколотою повітряною кулею… людською повітряною кулею, яку безжально стискали, тиснули і били, перш ніж її проткнули у вічність. Світло з підвалу, здавалося, спалахував, затемнявся і знову спалахував. Він не міг зрушити змучене тіло ні на дюйм; це було надто важко, надто болісно від болю, надто витрачено на безжальні години напруги… Його дихання видихнулося одним довгим, виснаженим стогом.


Він повністю вимкнувся.


Коли він прийшов до тями, він почув навколо себе голоси. Він стомлено розплющив очі і глянув угору. Сюань і Сайто стояли на чолі трапа, ведучи якесь жваве обговорення, яке Нік не міг зрозуміти. Сюань жестикулював. Сайто, здавалося, намагався його утримати. На одному боці його голови була потворна кривава смуга, а обличчя було наполовину залите кров'ю. Якщо хтось ще прийшов, щоб приєднатися до групи, його не було видно. Нік підняв повислу голову руками, які неохоче поворухнулися, і смутно згадав, що хтось увійшов через парадні двері і що там стріляли.


Боже, так! Спогади наринули і змусили його піднятися на ноги. Залишився ще той стогін, з яким треба рахуватися - той, що плив на нього з підвалу.


Жіночий голос.


Він схопився за мур і спіткнувся по рампі. Лін Тонг лежав нерухомо, але його м'язисті груди піднімалися і опускалися зі здоровою регулярністю, якою Нік міг позаздрити, навіть коли він відчував полегшення. Від цієї свині залишиться щось, що можна віднести Раулю Дюпре.


У французькому винному льоху дивитися не було на що. Єдине, що варто було побачити, - це жінка, прив'язана до важкого перевернутого столу, в порваній сукні та з поясом. Він дивився на неї, похитуючись на ногах, і дивувався, чому вона дивиться на нього з таким жахом у своїх прекрасних очах. Звісно, вона має зрозуміти, що він прийшов допомогти…? Ох! Його обличчя!


Його вкриті синцями і пальці, що кровоточать, піднялися до обличчя і незграбно обмацали зовнішні куточки очей.


- Мадам Ла Фарж, - офіційно почав Нік, - мене звуть Ніколас Картер. Крихітні плями відокремилися. "У зв'язку з вашою рекламою в The Vietnam Times ..." Він різко зупинився, почувши власні слова. Сум на благо! Він, мабуть, у маренні, щоб так з нею розмовляти. «Сайто привів мене сюди. Я працюю із французькою розвідкою». Чудові опухлі губи мадам трохи розплющилися, і з них вийшов тихий звук. Нік невпевнено рушив до неї, чуючи м'які кроки по пандусу позаду нього. Він знав кроки; вона також. Її очі раптово перетворилися на блискучі калюжі сліз. «Рауль Дюпре… передає свої найкращі побажання».


Х'юго вислизнув з піхов, коли Мадам очі відвернулися від нього.


"Сайто!" вона закричала і почала ридати, як дитина, залишена сама на довгий і жахливий час.


Обірвані шнури вискочили з її рук і впали на підлогу.


Сайто підскочив до неї. "Моя леді! О, моя леді!" Вона слабо потяглася до нього, сльози текли її щоками. "Тобі боляче", - прошепотіла вона і ніжно торкнулася його обличчя.


Шнури навколо її ніг визволилися. Сайто впіймав її, коли вона почала падати.


* * *


Лін Тонг плюс один генерал плюс два помічники плюс один старший сержант плюс один капрал плюс семеро людей у сумі склали тринадцять. Тринадцять без Лін Тонга, двоє патрульних, двоє в будинку, один генерал та один убитий після пострілів, знизили кількість безпосередніх проблем Ніка до шести. Лін Тонг був дуже живий, але надійно пов'язаний, тому він задушив себе, якби хоч трохи поворухнувся. Двері підвалу були замкнені. Дон Кем, чия хвора дружина лежала нагорі, охороняв його з пістолетом Лін Тонга.


Мадам Ла Фарж лежала у своїй величезній теплій ванні, вбираючи заспокійливе тепло і думаючи про двох змучених і закривавлених чоловіків, які знайшли її у винному погребі. Вона спіймала себе на тому, що задається питанням, як виглядає ця людина Картер, коли вона не заплямована, не закривавлена і... ну, одягнена в щось інше, крім тих порваних партизанських ганчірок.


Луа метушилася над нею, уперто відмовляючись дати відпочинок своєму змученому тілу, доки Мадам не буде благополучно укладена в ліжко. Мадам глянула на втомлене обличчя Луа та розірвану сукню. Вона зітхнула. «Рушник, будь ласка, Луа», - сказала вона. "А потім, якщо ти відразу не підеш і не подбаєш про себе, я покладу тебе у свою ванну - замість себе".


"Ах, але мадам...!"


"Луа!"


"Так мадам. Ваш рушник…»


Зовні обрана Сайто група чоловіків оточила будинок. Тільки один або два мали зброю. Усі були озброєні мачете, якими добре вміли користуватися. Якщо щось піде не так, вони помруть, борючись за мадам. І якщо все піде за планом, найгірше, що може статися, - це те, що їх допитуватимуть, можливо, потопають і поб'ють, але не вб'ють. Принаймні їх не так багато. Вони будуть готові відповіді. «Стрільба, сер? Так, звичайно, ми це чули. Звичайно, ми думали, що був напад з-за кордону, тому, звичайно, ми замкнулися у своїх будинках і…»


На деякій відстані від дому та в різних напрямках дванадцять мовчазних чоловіків носилися по полях і виконували свою смертоносну роботу. Шість патрульних в'єтнамських солдатів загинули майже безшумно. Той чи двоє, яким вдалося задихнутися перед смертю, даремно зітхнули; єдині люди, які могли їм допомогти, знаходилися більш ніж за дві милі від них і спали у своєму таборі на схилі пагорба.


Поки мадам витиралася рушником і думала про жахливий день і секрет, якого вона не розголошувала, королівський родстер і патрульна машина з гуркотом спалахнули на під'їзній доріжці до її будинку. Звук був повідомленням про успіх принаймні на першому етапі фінальної гри. І все-таки вона здригнулася, думаючи про тих, хто помер і мав померти.


Ліжко виглядало привабливо. Вона накинула на себе м'яку сукню і з вдячністю ковзнула під ковдру.


Дві машини від'їхали.


Спочатку вони йшли повільно, бо треба було дозволити біжить


встигати за ними, але через якийсь час вони прискорилися.


Сайто їхав першим до «Ройялу», бо знав дорогу. У його вантажі були один генерал, один лейтенант та один сержант, і всі вони були мертві. Нік пішов за ним у патрульній машині. Його загін складався з одного сержанта, одного капрала та семи чоловік; і всі вони були мертві.


Дорога до табору вела вгору, вирівнялася на кілька сотень ярдів, а потім плавно спускалася вниз, доки не досягла табору. Після цього він знову пішов угору, причому круто; але те, що він робив поза табором, для водіїв не мало значення.


Приблизно за сім хвилин після виїзду з плантації Ла Фарж автомобілі знову пригальмували.


Нік зняв з пояса гранату, що залишилася, готуючись до того, що мало статися, і прикріпив Вільгельміну до дротяного прикладу. Він знав, що Сайто, який знаходився за кілька ярдів від нього, робив аналогічні приготування. Він також знав, що три інші гранати будуть використані якнайкраще і що кілька нещодавно придбаних кулеметів будуть націлені на відповідні цілі.


Пронизливий спів птахів пронизував нерухоме нічне повітря. Нік увімкнув передачу, ліктем відштовхнувши капрала, що лежав, і пішов за Сайто по звивистій гірській дорозі. Він побачив, що "Королівський родстер" досяг кінця рівної смуги дороги, і зрозумів його репліку. Він пришвидшився. Відчинив двері. Вийняв штифт із гранати. Залишив на сидіння. Схопив пістолет і все інше і вистрибнув. Машина набрала швидкість і за "Ройял" спустилася схилом.


Нік помчав вузькою дорогою і дерся по схилу гори. Він досяг відносної безпеки заплутаного куща, коли перший вибух порушив тишу. Гігантський шум розділився на кілька частин і позначився на долині. Уламки рваного металу летіли і впивалися в мокру землю. Другий вибух був навіть гучніший за перший, і з його оглушальним звуком патрульна машина перетворилася на скручену масу подрібнених деталей. Звідкись зверху долинув смертоносний гуркіт автоматів. За кілька секунд він був заглушений лункою ще двох вибухів. Нік пробирався крізь густі кущі і бачив тьмяні вогні табору. На тлі вогнів клубилися димові клуби, і маленькі скуйовджені фігурки безладно бігали між наметами.


Під ним, над ним, за ним і перед ним мертві звуки ставали все гучнішими. Третій і останній із вибухових пристроїв врізався в табір, і він побачив, як намети кришаться і падають, як карткові будиночки. Ті, що біжать, снували, як таргани по брудній кухні, коли раптом вмикається світло. Вогонь у відповідь потрапив у схил пагорба, але нічого не знайшов. Кулемети шалено стукали, вигукуючи повідомлення про раптову смерть і всепроникну ненависть.


Дві розбиті машини стояли на дорозі, що вела в табір, що кричав кричачий. Ніхто ніколи не дізнається, що їх мешканці померли раніше тієї ночі та в іншому місці. Воюючі чоловіки не проводять розтину, особливо коли їхній табір зазнав нападу партизанів через кордон між ними та їхніми ворогами.


Вбивчі звуки припинилися так само раптово, як і почалися. Це означало кінець їхнього невеликого запасу боєприпасів і початок відступу, так само швидкого і безшумного, як і їхнє раптове наближення. Нік поповз через кущі і спустився до дороги, сподіваючись, що люди Сайто почали відступати вниз по схилу пагорба згідно з планом. Безцільні черги та залпи вогню долинали з табору, йдучи кудись у пагорби нагорі, шукаючи захованого ворога. Але прихований ворог уже зробив свою справу… У когось не було б підстав вважати, що генерал Мінь та його нещасні товариші не загинули у партизанській операції, яка спіймала їх, коли вони входили до власного табору.


Полум'я двох палаючих машин відкидало хитромудрі візерунки світла, що танцювали на понівеченій дорозі.


Нік зустрів Сайто в тіні і відправив його в дорогу. Сам він дочекався рівно стільки, щоб почути повідомлення Сюаня про повний відступ із двома легкими травмами, потім він теж стомлено повернувся на плантацію. Промінь прожектора безпорадно тинявся по схилу пагорба. Йому не було чого знайти. Крихітна війна всередині війни закінчилася.


* * *


Мадам Клер Ла Фарж прокинулася від короткого неспокійного сну. Якийсь час тому далекі звуки стрілянини припинилися, і ніч, що повільно переходить на світанок, знову стала такою ж тихою, як і тисячі інших ночей... за винятком того, що на майданчику почулися тихі чоловічі голоси. Потім вона почула кроки Сайто, що спускається сходами, та інші кроки, нові кроки, що входять до кімнати, яку вони з Полом спроектували для гостей, які перестали приходити сюди більше десяти років тому.


Вона слухала, як високий незнайомець тихо ходив кімнатою; чув, як він вийшов, перетнув сходовий майданчик і наповнив ванну в гостьовій, яка була кремовою, рожевою та золотою.


Клер усміхнулася сама собі. Якщо чоловікові будь-коли була потрібна ванна, то цьому, безумовно, потрібно. Але кремова, рожево-золота оправа була навряд чи тим, що вона вибрала б для нього. Як би вона не була приголомшена, коли Картер і Сайто будували свої швидкі плани, вона все ж таки помітила, як високий, пошарпаний незнайомець зібрав свої сили, що слабшають, і прийняв командування. Він думав швидко і діяв рішуче. І коли він побачив, як вона ожила і взяла чашку кави з тремтячих пальців Луа, він усміхнувся їй такою щирою теплою і радісною усмішкою, що вона залишилася з нею ще довго після його відходу. Він навіть не спитав про послання Моро, але торкнувся її руки і вибачився за те, що так довго не приходив. Тоді вона сказала йому, що повідомлення все ще в цілості та безпеці. Він кивнув, ніби знав, що це буде, подякував їй за мужність і пішов із Сайто. Тепер, коли він повернувся, вона відчула таке полегшення, що це її здивувало.


Бризки у ванній припинилися. Через кілька хвилин вода булькнула, і на майданчику почулися легкі кроки. Клер сіла в ліжку і міркувала сама з собою. Було надто пізно турбувати його. Вона мала спати. Він був для неї незнайомцем. Йому потрібний був відпочинок. Вона могла поговорити з ним уранці. Але вона була кілька днів і так мало знала про те, що насправді відбувається. Вона мала повне право знати результат вечора. Можливо, вона зможе допомогти йому, залікувавши його рани. Він міг розповісти їй, як він виявився залученим до цього. Вона могла бачити, як він виглядав насправді...


Смішно. Вранці достатньо часу для цього. Прямо зараз усім їм найбільше потрібен був добрий, довгий сон.


Вона зважилася і встала з ліжка. Її тіло жахливо хворіло, і вона знала, що спати буде неможливо, доки вона не заспокоїться, поговоривши з ним. М'який халат ковзнув із неї. Її тапочки не видавали жодного звуку, коли вона вийшла з кімнати і пішла сходовим майданчиком. Тонка смужка світла під дверима Картера переконала її, що вона чинить правильно. Він не спав, а вона не спала, і їм було про що поговорити.


Клер легенько постукала до його дверей.


"Сайто?" – крикнув він.


Ні, це Клер Ла Фарж. Можу я увійти?"


«О! Одну секунду, будь ласка».


Вона почула швидкий рух по підлозі. Двері відкрилися. Він стояв і посміхався їй, обернувши довкола живота товстий рушник.


«Вибач, я не одягнений», - сказав він. "Я просто робив вправи". «І думаючи про тебе, – міг би додати він, – але передумав. "Заходь." Він широко відчинив двері і відступив.


«Чорт тебе забирай, Клер, - сказала вона собі. Вибачтеся і негайно йдіть.


Але вона вже була у кімнаті. І він, нарешті, подивився на неї такою, якою вона була насправді, гордою і гарною жінкою, заради зустрічі з якою він прийшов так далеко.


"Вправи?" - Слабо сказала вона, дивлячись на мускулисте бронзове тіло і його останню колекцію ран. "Після всіх вправ, які у вас були сьогодні?"


"Це різне", - весело сказав він. "Йога-дихальні трюки, щоб я відчував себе краще". Він штовхнув її в крісло і сів на ліжко, обережно обернувши рушник довкола себе. «Я дуже сподівався, що побачу тебе, - продовжував він, - але я був певен, що ти спатимеш. У цьому немає нічого поганого, правда?


Вона подивилася йому в обличчя і побачила, що ясні сіро-сталеві очі дивляться їй у вічі. Сильне обличчя, більше не брудно-коричневе, а загоріле від літнього сонця, було майже класичним у своїй чоловічій красі. Широкий твердий рот був ніжним, і вона вже знала, що він може посміхатися так, щоб вона почувала себе... дивно слабкою. Зрештою, вона була зрілою жінкою, а не недосвідченою дитиною. Вона побачила, як згинаються куточки рота, і запитала, що він міг подумати про жінку, яка так дивилася на нього.


"Ти виглядаєш... інакше", - слабо сказала вона і побачила, як у його очах спалахнув сміх. «Ні, все гаразд. Я хотів знати, що сталося сьогодні ввечері. Це… спрацювало так, як ви планували?


Ясні очі стали серйозними. Нік кивнув. "В значній мірі. З нашого боку жертв немає, з них чимало. Безперечно, будуть деякі крики з приводу прикордонного епізоду, але малоймовірно, що ви постраждаєте. З іншого боку, я думаю, що настав час Вам серйозно подумати про те, щоб залишити плантацію. Це погано ...


"Я не піду звідси", - рішуче сказала Клер. «Це мій дім, і ніхто мене не вижене. Більше того, з цього моменту я не сидітиму осторонь. Якось я знайду спосіб дати відсіч».


Вона була гарною


"Так", - подумав Нік; синці, порізи і таке інше, вона була вражаюче красива, безпомилково і елегантно французька. Густе чорне волосся було скинуто їй на лоб, благаючи відкинути його назад люблячою чоловічою рукою, а повні губи притягали його очі, як магніти. Щільні чудові груди натяглися на мереживному платті, яке вона носила під мантією. Її голос із тонким акцентом був тихою музикою; і її темні очі були глибокими басейнами, де він хотів би плавати. То була жінка; майже. Легендарна Клер Ла Фарж була справжньою жінкою стилю, грації та мужності – фігурою, якою могла б позаздрити богиня. Нік відчув, як його серце б'ється з більшою здоровою силою, ніж за кілька годин, і щосили намагався не дивитись на її казкові груди.


«Я думаю, тобі, можливо, доведеться знайти безпечнішу базу для бойових дій», - тверезо сказав він. "Рауль Дюпре запропонував ..."


"Дюпре!" вигукнула вона. «Так, так, ти тут через нього! Але все одно я не розумію. Чому ти? Хто ти? Хто був той чоловік, який виглядав китайцем? Звідки він дізнався про пояс? Знав, розумієте. Я бачив, як він дивився на це. А що щодо…? "


"Стривай!" - Перервав його Нік, його обличчя розпливлося в посмішці, яку вона знаходила так незрозуміло чарівною. «Я розповім вам про це від початку, і це має дати відповідь на все. Але попереджаю вас, це довга і складна історія, і ви, мабуть, дуже втомилися».


"Я хочу це почути", - просто сказала вона. "Я хочу все це чути".


Він переконався, що рушник не зісковзне, і розповів їй майже все. Коли він перейшов до розповіді про Тоні на пляжі, він пропустив кілька непотрібних деталей і зосередився на ролі Лін Тонга у цій справі. На рухливому обличчі Клер відбилося її потрясіння, співчуття та жах. Коли Нік закінчив свій довгий звіт, вони обговорили Моро і те, що вони робитимуть, щоб знайти його тілу постійне і мирне місце відпочинку. Потім вони заговорили про відданість і хоробрість Сайто, і оцінили кожного з них за те, що зробили інші.


Настала коротка мовчанка. Вони глянули один на одного. Клер трохи почервоніла. Нік відчув, як його пульс почастішав. Її груди зітхнули.


"Я міг говорити всю ніч", - сказав він. «Я б із радістю погодився з тобою. Але тобі не здається, що тобі час трохи поспати?


"Я вважаю, це так", - пробурмотіла вона. «Але… якщо ти не просиш мене піти, будь ласка, спочатку розкажи мені більше про себе».


Він сказав їй, дуже радий, що вона хоче лишитися. Коли він розповів усе, що дозволяв AX, він запитав її про її життя на плантації і про крутий і блискучий сміливець, відомий як La Petite Fleur.


Вперше їй вдалося говорити про Поле так, ніби він справді мертвий, ніколи не повернеться, і ніби він був чудовим спогадом, а не всім життям. Нарешті, вона зітхнула і сказала: «Я не говорила так ні з ким протягом багатьох років. Будь ласка, вибачте мене за вашу втому. Але це так добре, що ви тут. Я дуже вдячна. А тепер мені справді краще піти. . Але вона зовсім не виглядала так, наче хотіла.


"Можливо, тобі стоїть", - сказав він і відразу ж пожалкував про це. Вона встала.


І раптом застогнала, схопившись за бік. «Уф! На кілька хвилин я забула», - сказала вона, напівусміхаючись, але явно від болю. «Я почуваюся так, ніби я була в середині футбольного матчу – і я була футболістом».


Він потягнувся, щоб допомогти їй підвестися. Вона кинулася до нього в обійми, щось заїкаючись і спробувала відсахнутися.


"Дозвольте мені допомогти вам", - сказав він. «Я віднесу тебе до твоєї кімнати». Він легенько підхопив її та обійняв.


"Ні ні!" вона запротестувала. "Це не обов'язково."


«Можливо, у цьому немає потреби. Але це буде гаразд. Принаймні для мене".


Він посміхнувся до її почервонілого обличчя і поніс її до дверей. Вона більше нічого не сказала, але легенько поклала йому руку на плече.


Коли він відчинив двері до її кімнати, він нахилив голову, щоб поцілувати її волосся. Можливо вона не помітила. Але вона не заперечувала.


Кохання – це кохання, але війна – це пекло


"Це було не так вже й погано, правда?" Він обережно поклав її на ліжко і променисто подивився на неї. Неможливо було не думати про те, наскільки великим і зручним виглядало ліжко і яким бажаним воно було, лежачи на подушках.


«Ні, це було не так уже й погано». Раптом вона засміялася. Це був звук чистої насолоди, і йому подобалося чути його від неї. Єдина проблема полягала в тому, що йому хотілося притиснути її до себе і сказати їй те, що було ще зарано. «Шкода, — казала вона, — що ми не маємо допитливих сусідів. Як весело вони повеселилися б, розмовляючи! Мадам Ла Фарж лягла спати прямо тут на світанку з людиною, на якій був тільки рушник та шрам! "


"Нещасний.


"Мені дуже важко видалити шрам", - сказав Нік, нахиляючись до неї і легко цілуючи її в щоку. Йому майже хотілося, щоби він цього не зробив. Його губи почувалися так, ніби вони торкнулися чогось небесного, і кожна клітина його тіла раптово почала вимагати рівних прав. «Якби наші життя були дуже різними, – м'яко додав він, – ми могли б дати їм ще більше, про що можна було б поговорити. На добраніч, Клер. На добраніч."


Вона торкнулася своєї щоки, де він її поцілував.


"Добраніч мій друг." Її руки обвилися навколо його шиї. Вона притягла його обличчя до себе та поцілувала у губи.


Все почалося досить ніжно, але коли їх губи зустрілися, вони не могли винести розлуки. Все, що він почав відчувати до неї і намагався сховати, спливло в ньому і вислизнуло від цього поцілунку. І вона, яка почала це з м'якого дотику своїх чуттєвих губ, не могла відірватися. І не пробував. Ніжний поцілунок став палким. Він подовжувався... горів гарячим... зупинявся... і зливався в ще одну чіпку, шукаючу зустріч.


Клер зітхнула і лягла, дивлячись на нього. Але її руки ще притискали його до себе. Якийсь час вони мовчки дивилися один на одного. Просто дивився. Кожен міг бачити, що було в очах іншого.


Нарешті вона пробурмотіла: «Невже ми дбаємо про сусідів?»


Його серце підстрибнуло. Він хотів її; з першої хвилини він захотів її. Але просити про це було надто багато.


Нік прибрав розпатлане волосся з її очей. "Нехай кажуть", - сказав він. Вона простягла руку і вимкнула ліжко.


Більше не було ні халата, ні сукні, ні рушника.


Вона торкнулася його спини і намацала смугу важкої стрічки, напнуту на неї. "Я цього не бачила", - прошепотіла вона. "Як сильно тобі було боляче!"


"Не більше, ніж тобі", - м'яко сказав він. Він тримав її дуже ніжно, гадаючи, чи не будуть їй жорстоко важкі витончені заняття коханням. Здавалося, вона читала його думки. "Давайте разом страждати", - пробурмотіла вона.


Те, що вони робили разом, було найсолодшим стражданням.


Вони лежали пліч-о-пліч і відчували, як дві іскри бажання перетворюються на крихітні вогники в пошуках чогось, що можна запалити. Два змучені тіла забули, від чого хворіли, і почали упиватися чудовою агонією бажання. Її ноги переплелися з його, і її пальці обводили контури його обличчя, доки вони не впізнали його. Він, у свою чергу, пестив її груди і цілував чуттєві губи, поки не зрозумів, що вона - і він - готові не тільки до поцілунків. Його рука легенько пройшла по її ідеально зігнутій фігурі, виявляючи синці та болючі місця, і рухалася туди, де не було болю. Спочатку вона злегка затремтіла від його досліджувального дотику, але коли він шукав м'якості її тіла, вона розслабилася і зігрілася і виявила необхідність шукати його тіло власними руками. Вона відчула гладку шкіру, вкриту шрамами від сьогоднішніх і давніх битв, і тверді, гнучкі м'язи чоловічого тіла, прекраснішого за все, що вона коли-небудь знала. То був чоловік; сильний, але ніжний, чудово складений, чуттєвий та голодний.


Клер теж була голодна, але не поїсти. Вона дуже довго чекала, щоб такий чоловік увійшов у її порожнє життя. І вона нічого не забула про те, що означає любити чоловіка і приносити йому задоволення. Невеликі рухи її пальців викликали в Ніка поколювання і надсилали через нього маленькі стріли пристрасті. Більші мимовільні рухи її гнучкого тіла були інстинктивно хтивими, а те, що вони посилали через тіло Ніка, було ще приємнішим і ще більш вимогливим. Він заглушив усі спогади про біль та втому і віддався чистому задоволенню від перебування з нею.


Ліжко стало раєм тисячі та одного задоволення. Він відчував, що їй потрібно, і грав на її тілі, як на чудовому інструменті. Вона тихо застогнала, бажаючи більшого і отримуючи це. Вони відкривали один одного повільно, без поспіху, набираючи темп у міру того, як дізнавалися, як найкраще зробити одне одному задоволення. Вона хотіла, щоб її поцілували, і він поцілував її ніжно. Він хотів, щоб вона була поруч із ним, щоб він міг відчути м'якість її грудей і твердий поштовх її стегон, а вона підійшла ближче і змусила його відчути яскраве тепло всього її тіла на своєму.


Довгий час вони лежали поруч один з одним, майже не рухаючись, говорячи те, що кажуть закохані, і дозволяючи пристрасті повільно підніматися в них. Це було надто добре, щоб покласти цьому кінець, навіть тимчасовий кінець, і тому вони продовжували дрейфувати так довго, як могли.


Він плив на хмарі. Але це була сама незвичайна хмара - та, яка хотіла, щоб він став його частиною, яка обвивала його люблячими руками і посилала маленькі електричні іскри, що пробігали його лоскочучими нервами.


"Клер, о, Клер ..." - прошепотів він.


«Люби мене… кохай мене…» Їхні губи горіли разом, а тіла чіплялися.


Потім він виявив, що не може дрейфувати. Він повернувся, притягнувши її до себе, щоб його вага не тиснув на її синці, і притягнув її ще ближче, ніж раніше. І раптом хмара, що пливе, наповнилася штормом і розжарилася від потріскуючої пристрасті. Вона прийшла до нього, ніби це було все, чого вона коли-небудь хотіла, і коли їхні тіла стали єдиним цілим, це було так, ніби кожен із них усю вічність вболівав за іншого. Вони обидва забули, що мали намір бути ніжними. Дві побиті, але гарні істоти рухалися разом у наростаючому ритмі.


Він не знав такої жінки, як вона. В усіх відношеннях вона була досконалістю. І вона кохалася, ніби справді любила його. Не як жінка, якій потрібен чоловік для раптового та швидкоплинного відчуття, а як та, яка прагне віддати все, що в неї є, комусь, кого вона любить усім своїм серцем. У її почуттях до нього не було сорому, і він це знав. Було і бажання, і розуміння, і дружба, і... свого роду подяка. Все, що він відчував, та багато іншого. Вони були як двоє людей, які роками любили і захоплювали один одного, а тепер зійшлися разом після довгого розлучення.


«Нік, мій дорогий… Нік, мій дорогий…» Їхні губи знову зустрілися в палаючому поцілунку, який розірвав ширяючу грозову хмару і дозволив їй змити все, крім чудового відчуття близькості двох людей, наскільки це взагалі можливо.


Їхнє спільне задоволення наростало, поки не стало майже нестерпним. Він пробурмотів їй, і вона зітхнула. Йому здалося, що він чує грім, але він знав, що вона задихається від екстазу, подібного до його власного. То був не грім. Це був вибух, що охопив їх обох і відбився в їхніх тремтячих кінцівках, поки, нарешті, він не вщух і не залишив їх безвольними, що ще чіпляються один за одного, ніби відпустити - значить померти.


Вони були дуже живі та люблячі.


Але тепер вони змогли дозволити собі відчути втому.


«Моє кохання… чудове і красиве…» «Моє мило, мій Нік…»


Їхні слова перетворилися на крихітні поцілунки, а поцілунки на ніщо.


То був грім. Дощ пролився на дах.


Вони мирно спали в обіймах один одного.


* * *


Темний ранок. Пізно, але темно, хмарно. І досі йде дощ.


І були новини. Через деякий час, поки вони спали, армійський табір на пагорбах склав свої намети і тихо втік.


- Хм. Думаю, наказ зверху, – сказав Нік. «Я припускаю, що вони, мабуть, повідомили радіо про те, що сталося минулої ночі, і їм сказали, щоб вони пішли з того боку гори. Є ідеї, куди вони могли піти?


Сайто похитав головою. «Все, що ми знаємо, сер, це те, що вони зникли з поля зору. Сюань пішов на розвідку більше години тому, але ще не повернувся».


"Хм", - знову сказав Нік. "І ніхто не був тут, щоб опитати персонал про вчорашній бій?"


Сайто похитав головою. Нік продовжував те саме, що й робив - заплітав тонкі смужки мотузки навколо пояса, поки все це, з яким би посланням воно не було, не було замасковане під шматок міцної мотузки, яку будь-який фермер міг би носити на своїй спині. Клер спостерігала за ним, її мобільне обличчя виражало суперечливі висловлювання тривоги та кохання.


"Сайто..."


"Так сер?"


«Думаю, мені краще одразу піти. Вибач, Клер, але мені доведеться вкрасти одну з твоїх вантажівок. Я знаю, що в тебе бракує бензину, але це єдиний спосіб отримати його. Я постараюся якось компенсувати це. Він подивився їй в обличчя і побачив страждання в її очах. Вони обидва знали, що вона не думала про вантажівку. «Я переодягнуся, поки ти візьмеш вантажівку», - продовжив він. прив'язаний».


"Тобі ніколи не пройти", - твердо сказала Клер. Ти знаєш, що ніколи не зійдеш за фермера, якщо хтось зупиниться і подивиться на тебе. Нехай Сайто забере тебе. Він матиме більше шансів. Не йди ось так! У тебе ніколи не вийде.


"Я зроблю це", - тихо сказав Нік. «Так чи інакше, я дістануся туди. Сайто залишиться тут. Він тобі знадобиться».


"Не ти…"


"Сайто залишиться тут", - твердо сказав Нік. "Сайто, будь ласка, приготуй для мене речі".


"Так, сер", - відповів Сайто. «Мадам…» і його ніжні очі дивилися на неї зверху вниз. «Це правда, що я тобі знадоблюсь. Я допомагаю Майстрові на його шляху. Але я лишаюся тут». Він уклонився і вийшов із кімнати.


"Нік." Клер благально подивилася на нього. "Я не знаю що тобі сказати. Але я не хочу, щоб ти йшов».


«Я винен, Клер. Я отримав те, за чим прийшов - і ще дещо. Тепер треба йти. Але я можу поговорити з французами і попросити їх надіслати вам безпечний транспорт...»


"Це не те, що я хочу. Я хочу тебе


Тебе про всяк випадок». Вона нервово проковтнула. «Я хочу, щоб ти був живий. І повернувся сюди, коли зможеш. Тому що я ніколи не піду звідси».


Його сіро-сталеві очі були такими ж сумними, як і її. «Я знаю, що ти цього не зробиш, Клер. І в якомусь сенсі ніколи».


Він потягнувся до неї через стіл. Через якийсь час вони розійшлися. Потім він пішов, щоб одягнутись у новий одяг, який знайшов для нього Сайто, і втерти чужий колір в обличчя.


Протягом півгодини все було готове.


Вона пішла з Ніком до далекого кінця південних земель, де на галявині чекала вантажівка. Брова Ніка спохмурніла. Десь поблизу був шум, якого не мало бути. Але Клер, глибоко задумавшись, здавалося, цього не помітила.


Вони обидва спостерігали, як Сайто запхав пов'язаного Лін Тонга до кузова вантажівки.


Клер повернулась і подивилася на сильне обличчя з брудно-коричневою плямою. "Повернися", - прошепотіла вона. "Будь зі мною. Але якщо ти не можеш… я не думатиму, що ти не зможеш». Вона стягнула щось із пальця. «Будь ласка, візьми це і пам'ятай. Це кільце, яким я… дуже дорожила». Він узяв його в неї і вдягнув на мізинець лівої руки. "Це кільце дракона", - сказала вона. «Це означає удачу, любов та відвагу. І безсмертя. Я бажаю всього цього. Або тільки тобі, якщо знадобиться».


Згодом він не міг пригадати, що вона сказала. Він пам'ятав тільки той момент, коли він тримав її на руках, той момент, коли звук став гучнішим і перетворився на вертоліт, що ширяє за кілька ярдів від них.


Обличчя Рауля Дюпре дивилося крізь плексиглас. Потім був хаос посадки, пояснень та від'їзду.


За кілька хвилин Нік був у повітрі. Мотузка була прив'язана до його талії, послання все ще залишалося надійно схованим. Лін Тонг був пов'язаний і безпорадно гарчав. Рауль Дюпре був у захваті.


«Я повинен був прийти та забрати тебе сам, mon ami! Це було непросто, але я змусив їх позичити мені гелікоптер. Коли інший не повернувся, я знав, що треба робити. І лише я міг це зробити. Ти отримав його для мене, мій вірний друже! Ти віддав його мені живим! Ах, як він говоритиме, китайська свиня, перш ніж я приведу його на гільйотину! »


Нік чув, як він говорив усе це і навіть більше, і бачив, як Лін Тонг звалився на підлогу в безпорадному мовчанні. Але єдине, що він справді усвідомлював, – це Клер.


Вона махала знизу.


Він помахав у відповідь і побачив, як її висока постать з кожною хвилиною стає дедалі меншою. Менше... самотня... потім дуже мала і дуже самотня.


* * *


Сайгон. Вересень 1964 року. Місто, яке роздирається конфліктами, політичними інтригами і зростаючим страхом повного розпаду.


І все ж таки була певна надія на те, що розпад можна зупинити, якщо гниття вдасться вирізати зсередини. Ніхто не міг розібратися в тонкощах в'єтнамської політики з її основними темами ворожнечі та захоплення влади. Але вдалося усунути деякі з основних джерел хвилювань та навмисного невдоволення. Принаймні це було щось. Чи не так?


Нік сидів у барі «Континенталь» із Раулем Дюпре. Фрагменти останнього записаного повідомлення Хоука продовжували крутитись у його голові.


"Слухайте уважно. Я передам цю інформацію лише один раз. У жодному разі ви не матимете від неї жодного професійного використання. Це лише для вашого особистого задоволення. Повідомлення Моро було розшифровано нашими експертами з кодів, які працюють у співпраці з деякими відомими антропологами, які, зрозуміло, були присягнути зберігати таємницю. Природно, вони також мали допуск до секретної інформації. Повідомлення Моро було у формі стос, пристрій, який стародавні перуанці використовували для передачі повідомлень та обчислень. Немає необхідності пояснювати, як слова утворюються розташування вузлів…» Це був Хоук у гіршому випадку, коли він використав манеру лекційної аудиторії, щоб трохи перевершити те, про що він, мабуть, ніколи не чув до справи Моро-Ла Фарж. Хоча ви не могли бути певні. У Хоука був чудовий запас загальних знань. А Нік, власне, і сам дещо знав про стос. Він подумав про це відразу, коли побачив пояс Клер, але не міг бути певним. Звичайно, він гадки не мав, як це читати. «Повідомлення складається зі списку імен, – продовжив різкий голос Хоука, – якому передує порада про те, що всі згадані люди є головними учасниками китайської комуністичної змови у В'єтнамі, справжніх імен, кодових імен, професій та навіть деяких адрес. Ці люди проживають в основному в Хюе, Далат і Сайгоні, причому - що цілком природно - значною мірою зосереджено в Сайгоні. Вам може бути цікаво дізнатися, що список очолює людина на ім'я Чунг Куонг Сунг. Його кодове ім'я – Брат Арнольд. Після його імені йдуть слова «Гіркий мигдаль», значення яких ми не маємо.


І ще не виявлено. Проте я впевнений, що це лише питання часу. Нижче ми знаходимо ім'я Лін Тонг, також відомий як Брат Бертрам. Якщо це не викликає у вас інтересу або подиву, можливо, вам буде цікаво дізнатися, що ім'я Мішель Дюма з'являється наприкінці списку. Кодове ім'я Сестра Лотос, будь ласка. Я сподіваюся, що ви дійсно стали занадто віддані їй за той короткий час, який був у вашому розпорядженні.


"Тільки не вона", - тупо подумав Нік. Тільки не Мішель. У повідомленні були й інші імена, які йому нічого не означали. Потім Хоук сказав: «Вам буде ясно, що ця інформація відкриває нові можливості для роботи в Сайгоні, по всьому Південному В'єтнаму і, можливо, навіть за кордоном». Хтось, а не одна людина, має працювати там повний робочий день, принаймні наступні кілька місяців, а можливо, і довше. Також необхідно вжити заходів щодо захисту плантації Ла Фарж. "Серце Ніка підстрибнуло. Місяці або навіть рік, і деякі з них з Клер! Досить довго, щоб переконати її поїхати, принаймні, досить довго, щоб ... Але . Голос Хоука неухильно звучав. "Рауль Дюпре, який отримує інструкції під окремим прикриттям, очолить операцію. Ви залишитеся там рівно настільки, щоб проінформувати AXEmen, що наближаються, і передати їх Дюпре. Потім ви повернетесь до Штабу. Кубинська місія вимагає..."


Його серце впало, як шматок свинцю. Сидячи в барі і знову чуючи в думці слова Хоука, він знову відчув ту першу агонію. Якось ставало дедалі гірше. Він намацав невеликий пакунок у кишені і побажав Богу, щоб щось трапилося, щоб йому не довелося його пересилати. У будь-який час і багато разів, але не надсилати його з короткою прохолодною запискою, це все, що йому вдалося.


Рауль Дюпре з цікавістю дивився на нього. Що тебе турбує, мій друже? Хіба ти не хочеш покинути наше чудове місто? Чи, може, ти думаєш про щось інше?»


Нік глибоко зітхнув. «Можливо, це ще щось. Тебе влаштовують приготування, чи не так, Рауль? Тобі більше не потрібна моя допомога, чи не так?


Рауль повільно похитав головою. "Я впораюся. Ваші колеги чудові люди. Але, звичайно, якщо ви хочете залишитись, ви можете це влаштувати?»


На його обличчі було написано надто багато розуміння та співчуття. Нік був не з тих, кому треба співчувати.


«Ви не знаєте Хоука, – сказав він. «Або мене, якщо на те пішло. Я зараз від'їжджаю. Не турбуйтесь про подорож до аеропорту. Але... Чи не могли б ви зробити для мене ще щось?»


"Щось." У Раулі була нова сила, і вона виявлялася у кожному слові та жесті. "Просто скажи мені, чого ти хочеш".


Нік поліз у кишеню і вийняв невеликий пакунок. "Якось ти зможеш передати це Клер?"


Рауль узяв його в нього і засунув у піджак. Він уперше помітив кільце з драконом, яке Нік носив на мізинці.


«На війні багато жертв, – подумав він. Солдати були одного виду. Тоні була іншою. І Клер Ла Фарж та Ніколас Картер теж постраждали.


«Я подивлюсь, що вона отримає. Удачі тобі, мій друже».


Нік вийшов з бару і повільно пішов сирою вулицею. Все, що він міг послати їй від себе, - це браслет, найкрасивіший, який він міг знайти у всьому Сайгоні.


Повернися. Будь зі мною. Вона просила його кохання. І все, що він міг сказати у відповідь, було коротким повідомленням, в якому говорилося:


Моя дорога Клер… це неможливо.


Це все. В обмін на кохання і безсмертного дракона, браслет куплений у Сайгоні.


Дощ упав на його голу голову, коли він проходив повз один із найкрасивіших каналів Сайгона. Він не бачив каналу та не відчував дощу.


The 13th Spy


Картер Нік


Шпигун №13


Він вийшов із «Ту-104» у московському аеропорту. Це був Іван Кокошка, людина з двома життєвими інтересами: дослідницька робота для свого нового роману та зустріч із Сонею, стрункою балериною з Великого театру. Але… насправді це був не Іван…; Це був Том Слейд, шановний агент AX, суперсекретна служба Сполучених Штатів... І насправді це був не Том Слейд, а Нік Картер, перша людина AX, якій близьке оточення дало ім'я "Killmaster"... І не тільки Соню йому довелося дурити. Ще була товариш Людмила, шпигун із фіолетовими очима, яка ненавиділа всіх американців.


За цих агентів вирує боротьба суперагентів: Яструба, таємничого глави AX, та Смирнова, голови російської розвідки.


Ваша місія з'ясувати, хто таємно передає секретну інформацію червоним китайцям.


Його мета: запобігти початку Третьої світової війни.


Це довгоочікуваний "російський" роман Ніка Картера, шпигуна Америки номер Один.


Нік Картер


Шпигун №13


Оригінальна назва: 13-й шпигун


Нік Картер, 1965 рік.


Переклад: Лев Шкловський.


1 – Загадка СРСР.


ВСІ, що я знав, це те, що його руки слабо стискали колесо, яке відмовлялося повертатися, і що педаль гальма не працювала належним чином. Однак чомусь йому було байдуже. У цьому було щось жахливе, але це не мало до нього жодного стосунку. Хтось це уявив. Фари з'явилися попереду і зміщувалися в бік з звуками, що вищали, які, як я смутно подумав, ліхтарі зазвичай не видають. І голоси теж були; крики, які померли за ним, щоб бути зметеними ревом його власної машини в цій жахливій кошмарній поїздці.


Шини завищали, коли автомобіль російського виробництва виїжджав широким проспектом під назвою Спаська вулиця на ще ширшу вулицю, яка була завантажена навіть у цей час. Більшість населення Москви їде рано, і сутінки вже давно змінили спекотний літній день. Але в районі Червоної площі завжди є рух. А іноді буває смерть.


Машина набрала швидкість і завернула за ріг під різкий вереск коліс. Група пішоходів на переході розійшлася, як зграя голубів. Але людина за кермом, схоже, не слухала. Його товсте м'язисте тіло ліниво нахилялося, його в'ялі пальці робили лише найменше зусилля, щоб спрямовувати. Холодні карі очі та сильне обличчя відбивали байдужість; вся його поза була лінивою і розслабленою, ніби чоловік їхав по дорозі в тиху неділю.


Але очі нічого не бачили ... тільки туман і тіні і світло, що фантастично обертаються. І розум за очима ставив питання, чому це здається таким дивним, ніби світ був покритий шаром олії або якимось чином поринув під мерехтливе море; і він похмуро намагався пояснити це хвилююче, але трохи огидне відчуття швидкості; але завдання було надто складним, і втомлений розум здався. Масивне тіло залишалося нерухомим. Лише пальці ліниво керували кермом, а очі моргали в вогнях, що наближалися.


Він не чув сирен і спокійно продовжував їх. Не підозрюючи, що машина була у його руках руйнівною зброєю. І він смутно ставив собі питання, куди він може потрапити.


Стіна яскравого світла видалася сюрпризом. Потім щільне сяйво перетворилося на форми з наближенням машини; фігури стін з вежами та витонченими куполами, які чарівним чином сяяли у світлі прожекторів, які завжди обрамляли його після заходу сонця.


Тривога…?


Людина за кермом почав відчувати хвилювання у своїй голові: цього було достатньо, щоб він нарешті усвідомив, що мчить з варварською швидкістю найжвавішими вулицями Москви. Що його нога, здавалося, була приварена до педалі акселератора і чинила тиск, який він не міг контролювати.


І що його розум не міг передати тілу сигнали, які зупинили б смертоносну швидкість.


Його приголомшені мізки вирували.


"Боже ти мій! Зупинитись!


Зупинитись! Він намагався наказати собі.


Але нічого не можна було вдіяти. Його права нога залишалася прикріпленою до педалі, як продовження самої педалі. Він думав, що стогне. З його горла не долинало жодного звуку. Тільки крик жаху доносився звідкись попереду, а потім серпанок перед його очима здійнявся і розвіявся досить, щоб він побачив скупчення людей на Червоній площі. Цієї єдиної й жахливої миті він зрозумів, що ось-ось вибухне і розколеться, як граната, і звук, який він нарешті видав, був плачем заблуканої душі.


Була жінка з дитиною на руках; хлопчик, який тримав за руку свою молодшу сестру; юнак та старий; жінка в шалі і міліціонер з широко відкритим ротом у вигуку. Вони відходили убік, але так повільно! Їхні обличчя були більшими, як повітряні кулі Мейс у День Подяки. І він збирався вбити їх ще за секунду жахливого часу…! Він усе ще крутив кермо, стогнав, віддавав накази, проклинав і змушував свої руки, свої ненависні та ворожі руки; змушуючи їх повернути колесо і повернути машину з різким об'їздом, який змусив її підстрибнути. І машина від'їхала від цих людей, залишивши їх живими та неушкодженими. Водій помітив це до того, як помітив, як машина котилася тротуаром і врізалася у високі колони, що підтримують арку універмагу. Він навіть почув гучні ридання перед тим, як розбилося скло і машина вдарилася об внутрішню стіну; ридання і глухий удар були єдиними звуками, які він чув перед смертю, його мускулисте, але неслухняне тіло було насаджене на вал рульового колеса, а його худе закривавлене обличчя сліпо дивилося на кільце розбитого скла.


Він в'їхав до виставкової зали універмагу ГУМ навпроти казкових веж Кремля. Зім'яту «Волгу» оточували сумні та жахливі постаті зламаних та оголених тіл. Одна рука лежала на кожусі двигуна, відокремлена від тулуба, за кілька метрів від ніг; і пальці проникали крізь лобове скло, ніби пестили понівечене обличчя за розбитим кермом.


Молодий поліцейський здригнувся. Жодна з людських фігур не мала ознак життя, і тільки одна з них колись мала її; але з якоїсь невідомої причини розбиті манекени були гірші за смерть, ніж людина, чиє поранене тіло нарешті обм'якло.


Сирени цвірінькали, вказуючи на порушення руху. Люди у формі роїлися через арки і збиралися під величезним скляним склепінням, яке закривало найбільший універмаг Росії. Після того, як вони оглянули тіло, їхні обличчя стали дуже серйозними та серйозними, і незабаром вони надіслали за іншими чоловіками. Спочатку у чоловіків - вони не були у формі - був вигляд жорсткості та невиразних осіб, але в міру вивчення вони майже просвітліли. Їх особливо цікавила папка, що висіла на зап'ясті чоловіка на прикріпленому ремені безпеки; та у положенні та стані тіла. Щось у машині їх теж цікавило. Один із них поспішив зателефонувати та отримати інструкції. Через кілька годин, через багато часу після того, як машину відбуксували і розбите вікно складу було забите, вони все ще працювали. Тіло, одяг, машина, папка і свідки - все зазнало найретельнішої перевірки.


Пізно ввечері наступного дня Дмитро Борисович Смирнов сперся пухкими ліктями на великий, обшарпаний письмовий стіл і задумливо поправив кінчики вусів. Четверо чоловіків із суворими обличчями дивилися на нього. Кожен із них тримав у руках пачку записок. У самого Смирнова біля правого ліктя лежав акуратний стос паперів. Перш ніж розпочати, він глянув на верхню сторінку. Потім він на мить відпустив вуса і тицьнув довгим товстим пальцем у чоловіка ліворуч.


"Островський".


Молодий чоловік із доглянутим темним волоссям і тонким прорізом для рота злегка нахилив голову і глянув на свої записи. Читати:


- Тіло, поза всякими сумнівами, ідентифіковане як Джона Генрі Андерсона, американського агента ЦРУ, який раніше і, можливо, тільки, очевидно, перебував у Камбоджі. Кажуть, що він зник тридцять п'ять днів тому, але, ймовірно, це було тоді, коли він залишив свою попередню посаду, щоб таємно перебратися до Радянського Союзу. Тонкі губи на мить стиснулися від найменшого зневажливого руху. Звичайно, ми не можемо чекати правди про нього від американців, які наполягають не тільки на тому, що він не шпигував за нами.


але й у тому, що він навіть не був шпигуном. Ха! Я сміюся!


І це він зробив. Це був сумний гавкіт, не заразний. Смирнов різко глянув на нього.


«Продовжуйте, товаришу, – сказав він безбарвним голосом.


«Але, звичайно, товаришу Смирнов, - поспішно сказав Островський, - просто ми знаємо цього Андерсона таким, яким він є». Він був у наших списках… – Він глянув на свої записи, – п'ять років, шість місяців та сім днів. Ми навіть дещо знаємо про його діяльність у Камбоджі. Але через природну двоособливість американців ми не можемо визначити, коли і як він прибув до цієї країни. Вони стверджують, що це зниклий бізнесмен.


"Так товаришу". Смирнов зітхнув. Ви намагаєтеся сказати мені, що нічого не знаєте про цього Андерсона, крім того, що він є відомим американським агентом. А що ви ще виявили, якщо щось знайшли?


Світла шкіра Островського повільно почервоніла.


-Папір. Документи у папці. Ми провели ретельну експертизу, і немає жодних сумнівів у тому, що звіти написані на американському папері. На сторінках вказано бланк американського посольства з понівеченою адресою та відзнаками. Але коронделі [1] та інші особливості паперу переконливо показують, що він був виготовлений у Сполучених Штатах для виняткового використання американським урядом. Використовувана друкарська машинка також американська, а мова - те, що можна назвати фонетичною російською. Ми намагаємося відстежити машинку серед американських жителів Москви, але поки що безуспішно. Ми припустили, що його можна знайти серед речей Андерсона за місцем його проживання, але… — Островський безнадійно похитав головою.


"Але що, товаришу?" Адже у чоловіка не було місця проживання?


"Вірно, товаришу", - гладка темна голова сіпнулася на знак впізнавання. Ми ніде не знайшли жодних слідів його присутності, нікого, хто зізнався б, що бачив його, і нічого на його обличчі, щоб вказати, де він, можливо, зупинявся. Начебто його не існувало до того, як він з'явився мертвим.


Густі брови Смирнова зігнулися.


«Це дуже цікаве спостереження, товаришу Островський, – повільно прошепотів він. Його найкращий внесок за день. - Його погляд упав на наступного чоловіка. Товариш Вершинін.


Щільно складений чоловік з неохайним виглядом трохи кашлянув, перш ніж заговорити.


"Я резюмую", - швидко прогарчав він. Повна інформація знаходиться у справі. На даний момент нам відомо, що автомобіль був викрадений зі стоянки на вулиці Горького рано ввечері напередодні катастрофи. Його власник Василь Симонов ні до чого не причетний. Механічне розслідування показало, що в циліндрі автомобіля закінчилося масло, що призвело до непрацездатності гальм. Акселератор натискається дуже щільно. Можливо, обидві обставини сталися під час перевороту. Можливо, ні. Медичне обстеження тіла показало, що в кров була введена аналогічна отрута, хоча і не зовсім така, як у нашого різновиду "L-4". Як ви знаєте, це практично паралізує розум та тіло.


Смирнов повільно схилив голову і оглянув свої доглянуті нігті.


«Ви пам'ятаєте, – продовжив Вершинін, – що цю отруту зазвичай дуже важко виявити, якщо у вас немає… попереднього досвіду роботи з ним. Також з'ясувалося, що ця людина, незважаючи на її зовнішню бадьорість та гарне самопочуття, майже не харчувалася. Крім того, на тілі був ряд слідів уколу голкою, які не пояснюються єдиною ін'єкцією, необхідною для отрути. Він припустив, що ця людина майже не підозрювала про свої дії.


"А що це вам підказує, товаришу?" - спитав Смирнов, звузивши очі під густими бровами.


Вершинін помовчав хвилину, підбираючи слова і намагаючись розібрати обличчя людини за столом.


"Що він намагався кудись виїхати зі своїми незаконними документами", - обережно сказав він. Що, можливо, йому щойно вдалося втекти від… когось.


"Але не від нас", - тихо сказав Смирнов. Ми це достеменно знаємо. Його не було в руках нашої таємної поліції чи якогось із наших інформаційних агентств. Хто тоді нас цікавить?


"Він утік від американців!" - випалив Островський. З посольства чи від шпигунів, яких вони запровадили до нашої країни. Ця людина – приманка, пастка, яку вони нам розставили.


«Хм… Якщо це так, то це страшенно тонкий план», – прокоментував Смирнов. Їхня мета на даний момент є повністю поза моєю досяжністю.


. - Комарів.


Комаров поворухнувся і провів довгими пальцями своєю пасмою сивого волосся.


"Все, що я знаю, це те, що ми вже обговорювали разом". Але як подарунок решті, я скажу це ще раз. Якщо припустити, що це пастка, вона справді диявольськи тонка; тому що інформація, яка повернулася до наших рук таким дивним чином, вірна в усіх відношеннях. І той факт, що це було не в наших руках так довго, невимовно жахає. У цих звітах відображено всі важливі радянські плани будь-якого значення, які обговорювалися в штаб-квартирі чи наших закордонних посольствах в останні місяці. Найтаємніші з наших проектів та операцій були детально викладені у цій американській газеті та пройшли через Москву до магазинів ГУМу! Одному Богу відомо - вибачте, товариші, це лише вираз, - що неможливо уявити, де вже могли бути ці аркуші паперу і хто міг їх прочитати до того, як вони повернулися до нас. Це жахливо! Якимось чином найзасекреченіші плани нашої країни були вкрадені у нас, а потім кинуті назад до наших рук як макулатура. Це немислимо!


«Заспокойтесь, товаришу, – докірливо сказав Смирнов. Ви маєте придушити свою схильність до драматизму.


Комаров заспокоївся, прошепотівши вибачення. Смирнов лагідно йому посміхнувся.


«Звичайно, ви засмучені». Велика і важлива інформація була вирвана з наших вуст. Але у кожній катастрофі є можливість. Подумайте: як ми можемо цим скористатися? Ми ще можемо знайти у цьому сприятливий привід. Давай, Степановичу! Які висновки?


Наймолодший із підлеглих Смирнова похитав головою, ніби зовсім здивувався.


«Це безперечно неможливо, і я не розумію, який тут може бути зв'язок». Але я знову і знову переглядав стенограму того, що сказав товариш Олексій Федоренко перед смертю. Ви пам'ятаєте, що після багатьох місяців роботи в Пекіні вам удалося отримати доступ до певних мікрофільмів з архівів Китайського інформаційного бюро. У них використовувалася мова, яку Федоренко називав ... «фонетичною російською». Він не міг дістати жодного з цих фільмів, і тільки майже надлюдськими зусиллями він втік, щоби щось розкрити. Одна річ, яку він носив із собою, – це пам'ять. І пам'ять у нього була гарна.


Очі Смирнова зайнялися інтересом. Чоловік обережно потягнув за вуса і зібрав у голові шматочки пазла. Степанович зробив паузу, щоб перевести дух, і подарував йому нову річ, на яку чекав інший.


"Він повторив текст", - сказав Степанович. Він повторив те, що розшифрував, перш ніж почув кроки. І текст, який він процитував, дослівно повторює абзаци другий та третій «Документ G», знайдений у папці американця! Те, що бачив Федоренко було точною фотографічною копією!


Смирнов усміхнувся.


«Хіба не цікаво, - сказав він фамільярно, - що американці та китайці мають доступ до однієї інформації?» Хіба це не означає, що серед нас є зрадник, який продає свої вкрадені секрети обом країнам? Чи швидше вказує на те, що китайці чи американці дуже ефективно за нами шпигунять і, скажімо, вміло ведуть переговори один з одним?


-Неможливо! - прогарчав Комаров. І те, й інше неможливо! Уявляю якогось божевільного зрадника! Але та людина, яка настільки висока у внутрішніх колах, що має доступ до найтаємніших із наших проектів, продав нас китайцям та американцям, і китайці співпрацюють у чомусь, а тим більше у подібному плані, - це зовсім немислимо!!


-Справді? – пошепки сказав Смирнов. Якщо ви так думаєте, я маю попросити вас дисциплінувати себе і перенаправити свої думки так, щоб ви могли це зрозуміти. Тому що це припущення, над яким ми працюватимемо. Пам'ятайте ці дві речі. Перше: раптово ми стикаємося з надзвичайно серйозною проблемою, яку ми маємо вирішити. І я не думаю, що традиційні методи хоч нас приведуть. По-друге: наш обов'язок – не просто врятувати важку ситуацію. Ми повинні шукати всі можливі засоби, щоб використати це у своїх інтересах, навіть якщо це лише для тимчасової вигоди. Зрештою, ми працюємо, щоб перевершити наших супротивників, ким би вони не були і де б вони не були». Цього разу його посмішка була настільки велика, що крокодил позаздрив би.


«Якщо ми зможемо використати це і водночас збентежити їх, можливо, ми зможемо якоюсь мірою це компенсувати». Посмішка раптово зникла, і


його обличчя перетворилося на тверду гранітну масу. І не дайте себе обдурити, товариші. Відшкодування є найбільшою необхідністю.


Його суворі сяючі очі оглянули групу. На мить запанувала тиша. Яскрава картина наслідків неуважності промайнула в голові кожного, як спалах блискавки. Це була страшна картина.


"Я бачу, що ви приймаєте мою точку зору", - тихо сказав Смирнов. І тепер, коли наші зобов'язання взаємно зрозумілі, я маю для вас додаткову інформацію. І я думаю, ви знайдете це ще тривожнішим, ніж те, що ви вже чули. Один із чотирьох важко зітхнув. Але дуже показово», – додав Смирнов. Я сам ретельно вивчив кожен із документів у папці. І мені стало зрозуміло, якими є достовірні записи, слово в слово, розмови, що відбулися в радянських посольствах і дипломатичних представництвах у різних частинах світу. Гірше. Деякі з цих розмов настільки докладні та описують настільки засекречену інформацію, що вони могли виходити лише з наших головних інформаційних офісів прямо тут, у Москві!


Його товста рука з напрочуд ніжними пальцями вдарилася об стіл. Все тіло Смирнова було скупченням вибухової енергії, а його обличчя було вкрите плямами стримуваного гніву.


"Я навіть дізнався пропозиції, абзаци, цілі відносини, які я сам сказав!" Ви знаєте, що це означає, товариші? Ти знаєш, що це означає?


"Приховані мікрофони", - блідо відповів Степанович. Якимось чином комусь вдалося впровадити пристрої, що підслуховують, у наших дипломатичних представництвах і посольствах і навіть у секретних кімнатах головних офісів! Що то за диявольський план?


Він квапливо підвівся зі свого місця.


"У головних офісах!" Ми маємо негайно з'ясувати цю обставину!


Смирнов жестом запросив його знову сісти.


«Залишися на мить». У мене тобі замовлення. Тепер ви знаєте, товариші, чому я вибрав для своїх зустрічей саме цей склад?


Кожен підозріло озирнувся, ніби очікував, що мікрофон раптово стане помітним на чорнуватих стінах чи подертому обладнанні.


«Ні, ми тут у безпеці, товариші». Смирнов різко засміявся. Неможливо навіть найвинахідливішим з наших прихованих ворогів чути через відповідні пристрої у всіх будинках Москви. І все-таки вони були диявольськи майстерні. Протягом багатьох годин у мене були експерти, які вивчають кожен дюйм стесона і всі пристосування в головних офісах, але досі нічого не було знайдено. Добре, Степановичу. Замовлення для вас. Він вийде зараз і простежить, щоб усі у наших відділах закордонного бізнесу та… торгові представництва були проінформовані про це. Домовитеся з товаришем Євгеном про те, щоб якнайшвидше вийшли електронні техніки для обшуку всіх таких офісів. Я сам подбаю про те, щоб було досягнуто відповідних дипломатичних домовленостей. І ви, крім того, поки виконуєте ці інструкції, ви підтримуватимете зв'язок зі штаб-квартирою, щоб дізнатися, яких успіхів досягнуто в пошуках мікрофонів. Ідіть зараз і повідомте, коли у вас буде що послатися.


Степанович різко схилив голову і вийшов із темної кімнати.


«Але яке це стосується американця в машині?» - Вибухнув Вершинін. Це робить питання про папку, прив'язану до зап'ястя, отрути, тугому педалі акселератора, псування гальм, американському папері, ... все це дуже дивно! Здавалося б, наш обов'язок – знайти цю людину, і як це може мати сенс?


"Ми знайдемо сенс, який нам підходить". Смирнов усміхнувся собачою усмішкою. Але спершу давайте розглянемо всі можливості. І я думаю, що ми рухатимемося краще, якщо у нас буде щось, що стимулюватиме наш стомлений розум.


Він простяг руку і дістав квадратну дорожню коробку, яка вже давно використовувалася. З нього він дістав пляшку і чотири металеві склянки. Він мовчки наповнив їх. Вони тихо випили. Смирнов знову наповнив склянки.


"А тепер, товариші, давайте почнемо з дивного загадкового тіла". І давайте не обманюватимемо себе, припускаючи, що ця людина намагалася втекти. Його навмисно помістили до цієї машини. Його смерть була випадковістю; вони змусили його вмерти. Але що це означає...?


Вони продовжували говорити і коли Степанович повернувся, вони маніпулювали всіма фігурами: від гри до різних теорій, але не змогли дійти рішення.


"Нічого", - сказав Степанович. Усі повідомлення пішли; всі закордонні офіси повідомлені та скоро будуть перевірені. Але в Штаб-квартирі ніде немає жодних ознак апарату, що підслуховує. Він стомлено зітхнув і смутно глянув на порожню пляшку.


"Але ми знаємо, що він є", - нагадав йому Смирнов. Тоді все гаразд. Ми маємо ресурс. Спочатку ми підійдемо до американців дипломатичними каналами. Пізніше ми доведемо відкрите звинувачення. Зрештою, ми вимагатимемо, щоб цей доказ його зради був вилучений.


"Не можу повірити, що це його зрада", - категорично заявив Комаров. Для них це надто незручно. Вся ця машина та історія з Андерсоном – це те, що ви б назвали очевидним заздалегідь підготовленим проектом. Щодо мікрофільму Китаю і до чого тут американці, я цього не розумію. Але передбачувану аварію навіть я назвав би змовою.


-І я також. Смирнов усміхнувся. Я також. Більше того, вони знатимуть, що ми знаємо. Але ми залишимо це для нас байдужим. У своїх інтересах їм доведеться співпрацювати з нами. Вони не можуть дозволити собі цього не робити. Іншими словами, товариші, у нас ви з мотузкою на шиї. Його усмішка була такою ж доброю, як у Сталіна перед стратою.


2 - Другий містер Слейд


Зручний червоний спорткар тріумфально промчав під'їзною доріжкою, повертаючись до Нью-Йорка. У цей час було дуже мало машин. У будь-якому випадку люди тієї ж професії, як і власник машини, не зобов'язані дотримуватися звичайних годин роботи, як це робить більшість людей. Водій та його пасажир спеціально вирушили в дорогу рано, щоб провести довгий день на самоті.


Нік зняв руку з керма і погладив гарне коліно, що стояло поруч.


"Думаю, ми знайшли це, Робін, дорога", - сказав він приємно. Кабіна на двох та пару тижнів, щоб провести в ній. Чи може людина бажати більшого?


Дівчина посміхнулася у відповідь і поклала тонку, роздратовану сонцем руку на руку свого супутника.


"Звучить дуже добре, щоб бути правдою", - прошепотіла вона. Б'юся об заклад, три до одного, що Хоук зараз шукає спосіб зробити вас активним. Тож давайте використати час, поки ми можемо зробити це у наших інтересах. Підпишіть контракт на машину якнайшвидше і ігноруйте всі телефони, рингтони, телеграми та хитрих чоловічків з повідомленнями, поки ми не виїдемо на острів з піском та рибою. Ти мені обіцяєш?


Нік стиснув коліно дівчини та посміхнувся.


"Можливо", - сказав він.


І Бог знав, що цього хотів. Але людині, яку його колеги-шпигуни назвали Кіллмайстером, було боляче обіцяти щось навіть одній із найкрасивіших дівчат у світі. Він спостерігав за нею, коли він керував кермом, і сподівався, що цього разу його плани були чимось більшим, ніж те, що видається за дійсне. Протягом цілого спокійного дня вони ловили рибу далеко від шуму і байдикували в човні, приділяючи час огляду хатин з позначкою «здається», і, нарешті, здавалося, що вони можуть здійснити мрію. Два тижні на острові, риболовля з Робін, уп'ялася на її кремоподібне обличчя, спостерігаючи, як він стає ластовитим, лущиться і повільно коричневіє ... чотирнадцять днів, а може і більше, якщо йому пощастить, ловити рибу на гачок і підсмажувати її. приготоване багаття, байдикування, що любить і накопичує нову енергію після неприємних місяців роботи в Сурабаджі.


"Можливо", - повторив він.


І він відчув себе настільки впевнено в той момент, коли сказав це, що заспівав, коли повернув кермо і кинув міцну машину на короткий шлях, що веде до тунелю, на шосе і одразу додому. Його будинок і дівчина завжди, коли вона хотіла бути з Ніком; і тепер вони мали час поділитися цим, рибальською хатиною і всім, чим вони хотіли поділитися.


Текст пісні, яку співав Нік, розсмішив дівчину. Її сміх і те, як вітер грав з її волоссям, робив його ще більш дорогим, і те, як вона дивилася на нього, змушували Ніка любити її ще більше. Незабаром після цього він забув, що вони були не єдиними двома людьми у світі, які мають дні та тижні раю, якими можна насолоджуватися заздалегідь. Він навіть забув, і робив це рідко, що він був агентом №3 і що його життя не належало йому. Якщо він колись був вільною і щасливою людиною, то це зараз.


Вони вийшли на дорогу, коли спрацював сигнал на панелі приладів. Нік глянув на Робін краєм ока і побачив, що щастя дівчини застигло.


. Сміх завмер на її губах, і світло потьмяніло в її очах.


Нік вагався. Сигнал панелі приладів знову запрацював.


"Мені потрібно зателефонувати", - сказав він.


"Я знаю", - просто відповіла дівчина. Але він зітхнув.


Нік натиснув кнопку під диском радіо та мовчки поїхав до найближчого телефону-автомата.


Вони швидко відповіли за набраним ним номером, і повідомлення було коротким. Коли він повернувся до машини, Робін пудрила свій яскравий ніс від сонця і намагалася показати, що її не цікавить, що може означати дзвінок.


Спорткар з ревом рушив і поїхав перехрестям на Вест-Енд-авеню. Робін глянула на Ніка, він знову глянув на неї.


"Ну що це?" - несподівано спитала Робін. Це щось таке секретне, що ти навіть не можеш мені сказати?


"Я думав, ти не спитаєш". Нік усміхнувся їй. Але я не знаю, що таке. Мені потрібно повернутися в офіс і зателефонувати до Вашингтона, це все, що я знаю. Нічого особливо важливого не має бути.


"Гм ..." - сказала Робін. Мені здається, що дещо з цього я знала раніше, хоч не пам'ятаю, де і коли...


І вона видала короткий звук смирення чи роздратування – це було важко сказати – і нахилилася ближче до Ніка на сидінні.


-Це не правда. Я точно пам'ятаю. Це було у твоїй квартирі. Близько вісімнадцяти місяців тому. Хрущов їхав до Нью-Йорка, і ми вперше за кілька місяців провели разом день. На наступні кілька днів ми спроектували всілякі чудові речі. Ти пам'ятаєш?


Нік глянув у темно-сині очі Робін і згадав дюжину доручених йому справ і, принаймні, стільки ж гарних дівчат. Однак деякі з них могли змагатися з його Робіном, яка знала небезпеку так само добре, як і він, і з такою ж ймовірністю, як і він, могла бути раптово викликана на нове завдання. Вони виконували ту саму ризиковану роботу.


"Так, я пам'ятаю", - сказав він. Телефон задзвонив. І відразу ж я зрозумів, що перебуваю в японській лазні з гігантом і лялькою... Але це, мабуть, не більше, ніж звичайний дзвінок. Я зараз взагалі не в мережі.


"Ах!" Сказав Робін без витонченості. Подивимося.


Вони побачили це надто рано.


"Але це фантастика!" Нік знову подивився на зображення Яструба у візуальному кадрі телефону і недовірливо засміявся. Вони не можуть чесно повірити, що ми розкрили російські секрети китайським червоним. Після всіх бід нам довелося їх вкрасти для себе? Навіть російська має збожеволіти, щоб повірити в таку історію! І весь цей дивний автомобільний бізнес – це як ніколи очевидна змова.


Він підняв свої довгі ноги, розставивши їх на стільці перед ним в AV-залі нью-йоркського офісу і чекав, коли глава AX заперечить йому.


Хоук сидів за своїм столом у головному вашингтонському офісі і похмуро дивився на передане зображення фігури Картера.


"Звичайно, це змова", - роздратовано сказав він. Ми знаємо це, вони знають, і вони знають, що ми це знаємо. І поменше цього «злодійства для себе», якщо ти не пам'ятаєш, - додав він досить холодно, несвідомо спрямовуючи свої вузлуваті, але ніжні пальці до стопки документів на столі. Йому не було чого звертатися до них; всі слова його дивного змісту він знав напам'ять. Це інформація, яку нам не вдалося зібрати власними силами. Правду кажучи, єдиною причиною, через яку нам дозволили отримати це, було те, що Ради хотіли показати нам те, що вони називали... доказом нашого віроломства. Я просто хотів би, щоб ми мали доступ до нього, поки він був ще цінним. Але, звісно, зараз нам це марно.


У куточках його рота з'явилася слабка посмішка.


«Я б сказав, що відколи папка потрапила до ваших рук, у російських планах відбулися значні порушення». У будь-якому разі, правда в тому, що вони представляють це як доказ того, що у нас є секретні мікрофони в їхніх будинках і навіть у їхньому власному інформаційному офісі, і вони наполягають на тому, щоб ми щось із цим зробили.


Нік підняв брову і задумливо подивився в далечінь на впертого старого, що сидить у своєму Вашингтонському офісі.


"Схоже, - задумливо сказав він, - ніби вони поставили нас у становище, щоб домовитися про умови, і вони хочуть використати нас, щоб витягти каштани з вогню". - Зображення грубого обличчя Яструба на екрані було щось схоже на схвальний кивок,


але чоловік не дав жодних додаткових вказівок на свою згоду. - Запитав Нік, - що саме ця інформація вас так схвилювала? Невже це варте того шуму, який вони створюють?


Хоук рішуче схилив голову і відкусив кінчик нової сигари.


"Я сказав би так". Наш уряд неодмінно повірить у це, якщо припустити, що витік нашої інформації. Звичайно, важко визначити, що їх більше турбує: факт попадання секретних матеріалів до рук Китаю або знання того, що його офіційні будинки були настільки ефективно заражені іноземною державою. У будь-якому випадку вони мають повне право бути стурбованими. Я б навіть сказав, розсерджений». Він підпалив сигару та вибрав слова. Я бачу документи. Загалом близько тридцяти сторінок, кожна з яких на папері американського посольства, та кожна містить окреме послання. Між іншим, безперечно, що це наша роль. Документи та формулювання пройшли ретельну перевірку.


Він випустив хмару їдкого блакитного диму в щільну атмосферу свого вашингтонського офісу. Нік майже відчув знайомий їдкий запах мого Нью-Йорка.


«Кожне повідомлення, - продовжив Хоук, - є докладним звітом про дії росіян, такого роду, що ми б доклали всіх зусиль, щоб знати про це заздалегідь». Але це було б - і, мабуть, було - ще більшим інтересом для червоних китайців.


Нік прийняв зручнішу позу свої довгі ноги і на мить подумав про Робін. Виявилося, що це був зовсім звичайний дзвінок.


«Чому, – резонно запитав він, – ви не розповідаєте про свої проблеми своїм червоним товаришам?»


Глава надсекретної розвідки США зловісно посміхнувся.


«Ви знаєте відповідь так само добре, як і я, і вона дещо складна». А поки давайте просто скажемо, що вони можуть досягти набагато більшого, підходячи до нас у своїй характерній ворожій манері, а не борючись зі своїми союзниками. У будь-якому випадку, і якщо продовжити, на кожному з цих аркушів є дата, а також звіт. І разом вони становлять цікаву картину. Розклавши документи в хронологічному порядку, ми виявляємо, що повідомлення містять попередні новини про всі пересування російських військ і флотів за останні місяці і навіть у найближчі місяці, а також інформацію високого рівня про недавно запущені російські космічні апарати. та автомобілі, які ще не випущені. І ще одна дуже цікава річ полягає в тому, що військові еволюції, які згадувалися з найбільшою широтою та безліччю деталей, були тими, які можна було інтерпретувати як ворожі китайцям. Тепер, перш ніж йти далі, я хочу дізнатися про вашу думку. Що все це вам пропонує?


"Занадто багато", - сказав Нік. Занадто багато конфліктів. Але передусім Андерсон. Неймовірна територія Камбоджі для американця. Андерсон справді був там? Чи міг він використати це місце як базу і знайти в Червоному Китаї щось, про що він не міг знати? Я справді не знаю, що я хочу дізнатися з цього, але припустимо, що Андерсону вдалося дізнатися щось про китайську змову…» Він на мить замовк і спробував розібратися у всіх теоріях, які крутились у його голову… і вони б здивувалися цьому. Можливо, вони не зможуть дізнатися, скільки чи мало дав нам Андерсон. І, можливо, через це вони були змушені дозволити змові раптово спливти на поверхню, де Андерсон був добрим хлопцем, а уряд США – поганим хлопцем… щоб не використати надто тонку метафору.


Хоук прикусив вологий кінчик сигари і знову глянув на свого першого агента.


"Сказати правду, - сказав він, - це останнє, про що я думав". Добре, Картер. Прямо зараз давайте розглянемо всі факти і розглянемо всі можливості. Ми збираємося повірити, насамперед, у те, що зрадник діє серед росіян чи серед нас.


Синій дим від смердючої сигари і білий дим від сигарети «Players», здавалося, змішалися на аудіовізуальних екранах, що з'єднують Вашингтон та Нью-Йорк. І, як не дивно, слова, якими обмінювалися ці дві людини, були дуже схожі на ті, які група росіян перетнула кілька днів тому, і передбачувані можливості були майже такими самими. Головна відмінність полягала в тому, що розмова стала набагато вільнішою. Вони обговорили папір з коронделями американського виробництва і те, як він міг бути вкрадений. Вони зважили шанси зрадника, американця чи російського, і відкинули їх як несумісні з нею доказами.


Вони обговорили обставини смерті Андерсона, погодившись з тим, що грубість події була загадковою та показовою. Вони чекали можливості китайської змови та російської пастки; і нарешті вони прийшли до чогось подібного до розуміння великої картини. Але дещо ще не піддається логічному поясненню.


«Невже ми так сильно турбуємося, - спитав Нік, - про те, що явно є суто російською проблемою?»


Хоук кивнув головою.


"Боюсь, що так." Один момент; Я хочу, щоб ви почули щось, що допоможе вам зрозуміти. - Він натиснув вимикач на плоскій скриньці нагорі свого столу. Це російський делегат Грабів, який репетирує промову, яку він незабаром вимовить у Раді Безпеки, якщо ми не вживемо негайних заходів, щоб ...


- «Приберіть носи та вуха від наших приватних приміщень!» Пролунав дикий голос із сильним іноземним акцентом. Стрічка на столі Хоука продовжувала крутитися, коли російський голос задихнувся.


"Огидна ідея, чи не так? - прошепотів Хоук. Як би там не було, перед подальшими публічними нападками послухайте Юрія Грабова, який розмовляє з Держдепартаментом і мною, з фразами на кшталт «злісні пси імперіалізму» тощо.


Нік усміхнувся і зменшив гучність слухового апарату. Грабів голосно і чітко давав себе знати.


- "Гриб капіталізму!" Грабів бадьоро заревів, оживившись перед своїм завданням. Злі нарости прилипли до нас, виснажуючи нашу кров і отруюючи повітря, яким ми дихаємо! Це нагорода за нашу довіру? Тож Уолл-стріт компенсує чесність і щедрість? Можу нагадати…».


Пронизливий голос перейшов у низький і чудовий мелодраматичне шипіння.


… «Можу нагадати вам, що Радянський Союз у порядку експерименту прийняв політику мирного співіснування зі Сполученими Штатами; перевірна політика, мої друзі, якщо я називатиму вас друзями, яку можна змінити в найкоротші терміни. У найкоротші терміни, всього на мить! Голос знову підвищився до гортанного реву, більше схожого на мукання бика. І як, я питаю вас, ви можете очікувати, що ми продовжимо цю щедру, занадто щедру політику, якщо ви шпигуєте за нами? Вони не тільки шпигуть за нами, але і розкривають нашу стратегічну діяльність... нашим дружнім суперникам у Китайській Народній Республіці... Ви можете мені це пояснити?.. Ах... Я знаю ваше запитання ще до того, як вони його запитають!


Нік хотів аплодувати. У цьому Грабові щось було. Гарний голос, особлива манера поводження з фразою та завидний акторський талант.


«Ви запитаєте, - люто спитав Грабов, - які у вас можуть бути мотиви, щоб вчинити таким чином із вашими заклятими ворогами, нашими товаришами китайцями. Я їм відповідаю. Я їм відповідаю!


Він знову зробив паузу, щоб перепочити.


Хоук різко посміхнувся і випустив кільце пурпурового диму.


«Вам це сподобається, – сказав він. Слухай уважно.


Нік заворожено слухав.


- "Ви ведете подвійну гру!" - заревів Грабов. «З одного боку, прикидаючись відкритою дружбою з URRS, оскільки це дійсно те, чим ви займаєтеся, а з іншого боку, практикуючи таємну, але таку ж удавану дружбу з китайцями. Ви хитро використовуєте невеликі розбіжності, що існують між нами та нашими китайськими товаришами. Таким чином, ви намагаєтеся змусити великі комуністичні держави цього світу протистояти одна одній у своїх підступних і кровожерливих цілях. Заради своїх підступних та кровожерливих цілей!


Хоук клацнув вимикачем, і голос Грабова поступово затих, викликавши гнівну скаргу на спотворений звук.


«Для наших підступних та кровожерливих цілей!» Що ви на це скажете? – захоплено прокоментував Нік. Російський розум працює дивним чином, творить чудеса. І чим Грабов пояснює нашу помітну відсутність успіху у досягненні цих тривожних цілей?


«За вроджену чесність і дух товариства комуністичних країн, - сказав Хоук, - і, звичайно ж, за нашу власну незручність, дурість, жадібність та інші недоліки, які є надто численними, щоб згадувати їх». У будь-якому разі залишимо Грабова. Це був лише зразок. Достатньо знати, що ця людина закінчила гучним звинуваченням проти нас і загрозою розриву дипломатичних відносин, якщо ми без подальших зволікань не припинимо наші дії щодо таємного прослуховування та розкриття секретів.


"Ну, ну, ну", - задумливо сказав Нік, хоча і не дуже позитивно. Він порився в кишені в пошуках нового плеєра і дозволив йому погойдуватися, а не запалюватись між його пальцями. Я бачив друга Юрія кілька разів, хоча він не закохався б, якби побачив мене. І я думаю, що висловився дуже добре.


Хоук спостерігав за своїм першим агентом на аудіовізуальному екрані та терпляче чекав.


"На цій плівці", - сказав Нік. Я був божевільним, Грабів. Роблю чудове домашнє завдання. Але він відігравав роль.


"Ах!" - вигукнув Хоук і випустив сигару з сітки зубів. У м'якому тоні його грубого голосу позначився натяк на задоволення. Ви так думаєте, чи не так? Це моє власне враження.


А це може суттєво вплинути на наші плани. Однак ми маємо діяти таким чином, щоб їх задовольнити. Нам доведеться покласти край цій задачі, почали ми її чи ні. Що, звісно, не зробили.


Нік дозволив собі досить цинічну посмішку.


«Сподіваюся, що ні, бо, схоже, все йде не надто добре». Сподіваюся, ви знайшли наше джерело інформації у своєму посольстві у Вашингтоні.


"Звичайно, ні", - сказав Хоук, скривджений вказівкою. Як тільки ми почнемо отримувати ваші скарги на передбачувані приховані мікрофони, ми негайно вживемо заходів, щоб захистити себе. Але нам не вдалося знайти жодних доказів того, що слухали інші.


"Може, ніхто". Нік повернувся до порядку ідей, що він обмірковував кілька годин тому. Виступав Грабів; можливо, все це уявлення. Які ми маємо справжні підстави вважати, що ніяких секретних пристроїв не існує? І в їхній власній штаб-квартирі, у всіх місцях! На мій погляд, я вважаю, що вони брешуть.


-Це не неможливо. Я згоден, що ми повинні це мати на увазі. Але з дипломатії - або з того, що від неї залишилося - ми маємо виходити з припущення, що вони кажуть правду. - На обличчі Хоука з'явився трохи болісний вираз. Я знаю, що це неприємна ідея, але вона нас влаштовує. Може, це навіть можливість, хто знає? Якщо ми впораємося з цим добре, можливо, ми зможемо отримати з цього інциденту значну користь.


Нік видав звук скептицизму.


"Б'юся об заклад, це саме те, що вони говорять, якщо припустити, що вони не вигадали все це з нуля". Але навіть якщо ви щирі, навіть якщо ви дійсно вірите, що це якась дивна змова, яку ми придумали, хіба вам не спадало на думку, що якби у нас був доступ до тієї ж найважливішої інформації, ми б тримали її при собі і не передавали комусь? Я маю на увазі навіть наших найближчих друзів, китайських комуністів, хоч би якими м'якими вони були. Звичайно, вони повинні розуміти, що ця інформація про російські справи буде для нас набагато дорожчою, ніж будь-яка незгода, яку ми могли б викликати, передавши її, хоч би якими хитрими й кровожерливими ми були.


«Здається, це їм спало на думку». Хоук з легким подивом глянув на тьмяну сигару. І, можливо, це може бути причиною або однією з причин, через які вони погодилися дозволити нам відправити людину до Москви для проведення там досліджень. Людина з АХ - топір, звичайно. Їм подобається бачити, що ми дуже уважно розсилаємо найкращих.


"Мене", - скромно сказав Нік.


-Ні. Хоук тонко посміхнувся і глянув на Картера, який майже успішно намагався приховати подив від свого обличчя. Він надішле Сема Харріса.


"Що це в біса!". Нік відчув, як хвиля гніву піднялася і майже перетнула воріт його сорочки. Не мало значення, хто там був, але після того, як Робін залишила чекати і слухати всю цю розмову… Боже мій!


"Сем Харріс?" Він сказав категорично. Досвідчена людина. Краще ні. Але навіщо мені дзвонити, якщо він їде?


"Дуже досвідчена людина", - повторив Хоук, жуючи сигару. Трохи показово, але це те, що вони припускають, і ми повинні дати їм те, на що вони чекають. Вони дозволять йому проживати в нашому посольстві та проводити там розслідування серед наших людей і навіть серед своїх, при тому розумінні, що один із його агентів буде призначений для роботи з ним. Ми домовилися, що наш агент супроводжуватиме Харріса щоразу, коли він залишає посольство, щоб навести довідки чи уточнити будь-які вказівки.


Якщо керівник ТОПОРа бачив вираз відрази Картера, він вважав за краще ігнорувати його.


"Звичайно, вони не хочуть, щоб чоловік-ТОПОР був на волі для пересування.


Тому в Москві мається на увазі, що їхній агент супроводить вас, як тільки ви покинете посольство, і залишиться з вами, куди б ви не пішли. Якщо цього не суворо дотримуватиметеся, договір буде порушено. І це буде кінець усьому. - Він зробив паузу, щоб запалити тьмяну сигару.


"Що ж, удачі, Сему Харрісу!" – сказав Нік. Ця людина фахівець, але ніхто не коштує так дорого. Якщо ви відкриєте для себе щось у цих умовах, це буде подвійно, ніж я міг сподіватися. І не тільки це; З агентом КДБ, що йде його стопами на кожному кроці, він буде майже таким же стриманим, як танцюрист кан-кана в мавзолеї Леніна. У Харріса взагалі немає шансів!


«Вірно», - сказав Хоук, старанно пихкаючи. Але це угода, і ми її дотримуватимемося. Дотримуватись його ... але не триматися за нього. Тому ми надішлемо двох людей. Ви, звісно, будете другим чоловіком. І умови до вас не застосовуватимуться.


"Я розумію", - заспокоюючись, сказав Нік. Росіяни навіть не дізнаються, що я там, чи не так?


«Більш-менш…» Хоук глянув на мляву сигару, ніби вона відкривала щось дуже важливе. Спочатку вони впізнають, але не пізніше. Нам вдалося добитися від них поступок. Ми можемо запросити вас в країну на кілька днів як спеціаліст з електроніки ... за умови, що ви будете поводитися добре, поки знаходитесь там, і тихо підете, коли від вас цього очікують. Стверджуючи, що нас теж підслуховують за допомогою відповідних пристроїв, нам вдалося домогтися від них згоди на перевірку нашого посольства в Москві щодо наявності записувальних пристроїв. Це було дуже складно; Ми дали згоду на те, щоб російський фахівець з електроніки оглянув їхнє посольство у Вашингтоні, тому протокол практично зберігається для нас, щоб людина перевірила наше посольство у Москві. Тому ви супроводжуватимете Харріса. Пізніше, коли ви поїдете з Москви, ви, звичайно ж, будете повністю незалежні. Харріс тебе не впізнає. Ніхто тебе не впізнає. У вас не буде захисту або впевненості в безпеці, і так ... всі шанси зіткнутися з труднощами. І в цих умовах я сподіваюся, що ви якнайшвидше дізнаєтесь, як вирішити нашу проблему. Зрозуміли?


"Цілком вірно", - весело сказав Нік. Схоже, це всі завдання, які я коли-небудь виконував для AX.


Хоук пильно роздивлявся його, примружившись, і недбало потяг за пухнасту мочку вуха.


"Це має змусити вас відчути себе у своїй стихії", - сухо сказав він. Тим не менш. Коли ви владнаєте свої справи в Нью-Йорку - а Хоук мав досить гарне уявлення про те, чим вони зазвичай були, - я хочу, щоб ви приїхали сюди якнайшвидше, і ми уважно вивчимо всі дані. Лист надасть вам необхідний файл особистості та засоби швидко змінити свою зовнішність. Своє пізнє та неофіційне завдання ви виконуватимете у Москві під виглядом Івана Олександровича Кокошки. Але ви потрапите туди у ролі Тома Слейда, техніка з електроніки.


Брови Ніка злетіли до лінії зростання волосся. Нечасто його просили використовувати особу іншого агента AX як прикриття для місії.


"Але Том Слейд вже в Москві", - повільно сказав він.


"Справді", - сказав Хоук, схоже, задоволений собою. Але росіяни не знають. Тим не менш. Які спостереження до зустрічі з Харрісом?


Нік хотів сказати дюжину питань та питань. Майже всі вони залишаться невирішеними, доки він не розкриє весь цей дивний сюжет у своїй голові та не розмістить теми для обговорення у логічному порядку. Але було одне, що турбувало його більше, ніж будь-що інше. Він задерся і загасив цигарку.


«Я все ще думаю, що він возить нас машиною на невелику прогулянку, щоб потім убити». Я не люблю піддаватися впливу змови. І «це змова».


Хоук різко схилив голову і почав складати папери на столі ще акуратнішими чарками.


"Звісно! Звісно, - сказав він. Але чия змова?


3 - Чотири товариші


«ЦЕ ПОВИННА БУТИ приймальна комісія», - сказав Сем Харріс. Хаббард із посольства, завзятий партнер, розмовляє із... знаменитими!


Він зупинився при спуску трапом Ту-104 і з вдячністю подивився на групу на краю бетонного покриття аеропорту.


"Іди туди, друже!" - Сказав Нік голосом, який точно копіював голос агента AX Тома Слейда. Правду кажучи, він був копією Тома Слейда... Або так,


або піди. Чекати – неввічливо… До речі, я заповню той, що праворуч.


"Ні", - рішуче сказав Сем, виходячи вперед. Не переборщіть, Товаришу; Я залишаюся тут і забираю права поселенця заздалегідь. А це означає, що я роблю дівчині комплімент. Ви можете розважити товсту даму.


-Що? І нехай це чудове створіння потрапить до рук такого грубого, як ти? Я ніколи б собі не пробачив. Людина, яка була така схожа на Тома Слейда, що навіть власна мати Тома зустріла б його сльозами радості, прискорила крок і наздогнала Харріса.


Навіть його хода була копією твердої опори Слейда.


«… Крім того, – додав Нік, – ви завжди говорили, що любите повних жінок. Тепер ти маєш шанс.


«Хмм…» Сем зробив крок до очікуваної групи. Бегемот уже помітив вас, і я думаю, ви не стали б з нею переходити. Гей, вони справді вийшли привітати нас, чи не так?


-Справді.


Проникливий погляд Ніка окинув поглядом приймальню Московського аеропорту, відокремлюючи тих, хто їх вітав від тих, хто їх охороняв. Звичайно, деякі з адміністраторів були нормальною командою для виконання цих обов'язків, але було також очевидно, що було кілька людей, які були відправлені стежити за новачками. Спочатку з'явився Елвін Хаббард з американського посольства, відомий як високоосвічена і свідома людина, яка добре ставиться до росіян, але ще не цілком упевнена у своїх стосунках з ними. Поряд з ним стояла дівчина, з якою розмовляв Хаббард, висока брюнетка з тілом богині та обличчям настільки приголомшливо гарним, що всі чоловіки в аеропорту почали дихати трохи швидше та бурмотити собі під ніс... Друга жінка. вони теж бурмотять, але зовсім іншими словами.


Вона була великою: п'ять футів чотири дюйми або більше, з широкими плечами, що вселяють страх, і настільки великим і деформованим бюстом, що неможливо було визначити, де починається талія. Синій мундир та туфлі на низьких підборах розміром з човен доповнювали його враження гігантського охоронця-садиста з батогом у жіночій в'язниці. У її переважній присутності два суворі, тонкогубі чоловіки по обидва боки від неї здавалися карликами, перетворюючись на нікчем. На додаток до цієї дивно різноманітної групи було четверо чоловіків, які безуспішно намагалися вдати, ніби вони не мають до нього жодного відношення. Нік дізнався породу у полі зору. Я вже не вперше бачив, як співробітники МВС намагалися здаватися непомітними.


«Вони дійсно піддають нас лікуванню «червоною папкою», чи не так?» - Прошепотів Нік, спостерігаючи за чоловіком з посольства, коли він відокремився від групи і поспішив до них.


Сем глянув на нього з огидою.


«Якщо ви не знаєте, як сказати щось талановите, будь ласка, взагалі нічого не кажіть. А якщо у вас є бажання прокоментувати копчену рибу, я благаю вас... Ах, містере Хаббард!» Як мило з вашого боку йдете зустріти нас. І як дбайливо чарівна молода леді прийшла сюди, щоб ми відчули себе бажаними гостями. Як справи…?


"Все свого часу", - твердо втрутився Хаббард. У цих речах має дотримуватися певного протоколу. Харріс... Слейд... - Його рука швидко простяглася, і він потис інших. Я радий, що ти тут. Але дозвольте мені познайомити вас із ... офіційними особами, з якими ви працюватимете. По-перше, товариші Островський та Степанович ...


"Досить компліментів!" - Безтурботно огризнувся Островський. Між нами не треба вдавати. Ми всі знаємо, що ви тут, щоб врятувати самооцінку Америки. Ходімо до машин. Ми вже витратили достатньо часу.


Він раптово звернув і увійшов до коридору, який вів до стоянки для дуже важливих людей.


"Так, справді, роботи дуже багато", - серйозно сказав Степанович. З вашого дозволу, містере Хаббард, ми всі вирушимо до посольства. Відтепер товариш Петрова підтримуватиме зв'язок із містером Харрісом, а товариш Січікова служитиме провідником містера Слейда, коли він залишить посольство. А тепер поїхали...


-Як так? – сказав Сем. Який товариш мене супроводжує?


– Товаришу Людмила Петрова, – терпляче сказав Степанович. Я вже пояснював, що, оскільки пан Слейд новачок у Радянському Союзі, ми вибрали для нього гіда-перекладача, який справді знає наші звичаї, наші потреби, нашу культуру, нашу історію.


…Все це вам не потрібно. За спеціальністю товариш Петрова – інформаційний зв'язок, тому він працюватиме з вами. Це зрозуміло?


-О так так!


Сем радісно ахнув і подивився на дівчину з фіолетовими очима. Серце Ніка підстрибнуло. Чорт! Зрештою, Сему вдалося відібрати у нього Сокиру. Переосмисливши це, він зрозумів, що це зовсім справедливо; Сем не мав до цього жодного відношення. Проте... І коли Нік кинув яскравий погляд на величезну Валентину Січикову, Сем подивився на нього і підморгнув. Нік обернувся до неї спиною.


«Що ж, Людмило, – весело сказав Сем. Ми також не могли витрачати час на стосунки. Зрештою, я буду якийсь час у Москві.


"Ось як я це розумію", - лукаво сказала дівчина. Але, з вашого дозволу, не звертайтеся до мене так вільно на ім'я. Це є контрпродуктивним для офіційних робочих відносин.


Нік помітив, що дівчина ходить, як гарна кішка, а її гарні очі були схожі на сіамські, насторожені, пильні та прокляті, щоб зігріти іноземця.


"Як скажеш", - погодився Сем. Він ішов поряд з нею, як придворний, ідучи за Степановичем, коли той проходив через двері, за ним по черзі стежили Нік та товариш Січікова. Міс Петрова? Товаришу Людмила? Що ви говорите. До речі, ти найчарівніша російська дівчина, яку я коли-небудь зустрічав. Справді, найкрасивіша дівчина. Скажи мені, що робить така дівчина, як ти…?


- ... У такому місці? Молода жінка уклала за нього. Це не важливо, товаришу Харріс. Я маю роботу, як і у вас. І я нагадую вам те, що Олексій Степанович сказав вам кілька хвилин тому. Ми повинні працювати разом, а не займатися марнослів'ям. Це непродуктивно. Також не культурно.


"Я поклоняюся, міс Людмило?" Не можу повірити, що цю дружню розмову можна назвати неосвіченою.


Сем продовжував зондувати... Нік вбирав кожне слово, поки Сем слідував за ними коридором, пихатий, міцний товариш марширував поряд з ним... і розмірковував, чого б він досяг, якби у нього були шанси Сема Харріса щодо цієї чудової , старанна, класна дівчинка. Він знав, що айсберги - жіночі айсберги - можуть бути подібні до розпеченої лави, коли вони тануть. Він мимоволі зітхнув. Його провідник каламутно глянув на нього, хоча був надто поглинений, щоб помітити це.


Вони вийшли з коридору і попрямували до черги машин, за кермом яких стояла інша група співробітників МВС, які цього разу прикинулися чесними водіями, і в освіжаючому повітрі літнього російського полудня Нік почув, як дівчина тихо, але твердо сказала:


"Перестань, Харрісе". Давайте, звичайно, будемо ніжними, коли нам треба бути разом, але не дайте себе обдурити, коли мова йде про дружбу. Я бачу, що те, що ми чули про декадентських жителів Заходу, правда; ви кажете, як дурні мрійливі істоти в кволому журнальному коміксі, а я не люблю таких розмов. Це не по-чоловічому. Значить, ти не чоловік, Харріс...


Дівчина сказала ще щось, але Нік вже втомився її слухати.


"У тому, що вона несправедлива", - сказав він уголос, ні до кого конкретно. Сем Харріс може бути багатьом, але він безперечно не декадентський, не тупо мрійливий, і він чоловік. Боже, я сподіваюся, Сем зможе довести йому це, перш ніж він закінчить свою роботу.


Валентина Січикова зупинилася на своєму шляху замертве, як танк, що потрапив у піщану пастку.


Вона затято заревіла." -Я сподіваюся на це теж! Чи повинна жінка бути така недружня до гостя з нашої країни? Чому так холодно, а?"


"Я не знаю", - сказав Нік. Все, що я можу сказати, це те, що він здається мені дуже некультурним з його боку.


«Гей, Слейде, ти мені подобаєшся!» Товста рука товариша Січікова вдарила Ніка в груди, як таран. Ти щось туди вмикаєш, друже мій! Вона понизила голос до гуркоту ближнього грому. Ти думаєш, маленька Людмила могла бути більше схожа на жінку, чи не так?


«Ну, так», - зізнався Нік, спостерігаючи, як інші сідають у машини, і гадаючи, що було б правильним сказати цій величезній, пригнічуючій і раптово дивовижній істоті. Дівчина дуже гарна, але не дуже… дружелюбна.


Шумний сміх товариша Сичикової луною рознісся стоянкою, як гарматний постріл.


"Я бачу, що ми згодні принаймні з одного питання", - весело крикнула вона. Ця краса має бути сердечною, щоб існувати. Але нехай той, хто


призначений на «Чудовисько» замість «Красуні», втішайся, товаришу!


Вона по-дружньому вдарила Ніка по спині ударами, які краще було б рубати дерево. Нік напружився і зберіг рівновагу.


"Давай домовимося зараз", - продовжила Січікова. Я не вродлива, але я хороший компаньйон. - Її голос упав до майже нормального рівня, хоча він все ще був схожий на далекий гуркіт грому, і її величезні руки важко лягли на плечі Ніка. Я зроблю все, що можу допомогти тобі. Ви працюєте, і я буду поруч, і я не заважатиму вам.


Її плечі різко затремтіли, а великий викривлений бюст затремтів, як величезне шкіряне желе.


- ... Хоча комусь мого зростання дуже складно іноді не бути на заваді, хо, хо, хо! Але ми можемо дружити і разом досліджувати, а іноді сміятися разом, чи не так?


Нік вивчав обличчя, яке було так близько до його власного, і ставив питання, чому спочатку він захопився переконанням, що воно недружнє, тільки тому, що його власниця була величезна, товста, російська і до того ж дивно одягнена. Карі очі були сповнені розуму і проникливості, а золота посмішка була теплою і чомусь благаючою.


Тюремний наглядач? Дурниці! Вона була великою суворою сільською дівчиною з великим серцем, навіть коли її просили бути доброзичливою; в ній було щось щире та надзвичайно привабливе.


Йому це безперечно сподобалося.


"Слава богу, - сказав він, - я витяг тебе замість айсберга". Він усміхнувся їй і побачив, що світлі очі селянської дівчини заблищали від радості. Він міцно поклав ліву руку жінці на плече. Давай будемо друзями, - бадьоро сказав він. Дослідити, так. І смійтеся якнайчастіше. - Він простяг руку, щоб схопити товсту праву руку селянки, ніжно стискаючи її. Я дуже радий зустрітися з вами; товариш. Чи можу я називати її Валентиною?


Валентина Січікова здригнулася від сміху.


"Все, що ти говориш". Що ви говорите. Коли я була дитиною, у сім'ї мене звали Валею; але зараз це для мене дитяче ім'я, га? Ви називаєте мене як хочете, мій друже, аби ми не були жорсткими і формальними один з одним.


Одна з машин нетерпляче гула.


-Ба! Затримка! - Запально прохрипів Нік. Нам краще приєднатися до інших, або вони подумають, що ми завели романтичні стосунки.


"Романтика!" Хо-хо-хо!


Валентина Січікова хихотіла всю дорогу до машини і навіть кілька разів дорогою до міста.


Сем Харріс та Людмила Петрова обмінялися кількома словами під час поїздки. Сем намагався; Людмила виключила його, звертаючись із ним холодно. Але Валентина Січікова була джерелом цікавої інформації. Вона говорила зі знанням та ентузіазмом про свою країну та її людей, і з таким багатим виразом, що Нік слухав її з непідробним інтересом та радістю. Раз у раз Сичікова зупинялася, щоб перевести дух і замислитися; потім, подумавши, здригався від тихого сміху і порушував тишу чарівною іскристою розповіддю про якогось царя давно минулих часів і його поганих вчинках.


-Це бомба! Сем гірко застогнав. Вона справді чудова, і я без розуму від неї, але для людини вона - бомба, яка ніколи не вибухне, невловимий хижак. Досить прикро, що він слідує за мною, дивлячись на свій ніс, повторюючи всі чортові правила безпеки свого народу і кажучи мені, який я не культурний, але що зводить мене з розуму, так це його жорстоке ставлення. Дій так, ніби я щось відчуваю.


"Можливо, ти відчуваєш запах", - сказав Нік. І будьте обережні зі своєю мовою. Дівчина абсолютно права, ви звичайно неосвічені.


"Так, але я нікуди не подінуся", - у відчаї сказав Сем. Ні щодо роботи, ні щодо неї. Ви, звичайно, маєте рацію: дівчина виглядає людиною, що більше, ніж я можу сказати на підтвердження вашої думки.


Натомість Нік залишився дуже задоволений Валентиною. Вона була прониклива весела; крім того, вона була знаючою та корисною; і ці двоє дуже добре ладнали, як пара старих товаришів, що схилилися над склянками з російським чаєм.


Єдиним недоліком було те, що йому було набагато важче вибратися. Або не до побачення, що було більш підходящим.


Вся його офіційна робота мала вестись у просторі за стінами посольства, тому в нього не було реальної причини підтримувати багато контактів із Валентиною. З іншого боку, все, що вам потрібно було зробити, було зроблено швидко, тому продовжуйте


він мав час, щоб провести з нею, і він був дуже вдячний за можливість, яку це надало йому. За короткий час у три дні Валентина намалювала йому таку яскраву картину своєї улюбленої Москви та її скарбів мистецтва, що Нік майже компенсував натиск своїх пошуків. Без відома Степановича та майже нікого іншого Нік уже бував у Москві. Але часи змінюються, змінюються люди, змінюються дипломатичні місії; і цього разу йому справді було потрібне те, що відкрила йому Валентина. Іноді російський товариш давав досить проникливі коментарі щодо американської політики чи робив тонкі і розумні зауваження з питань, що з електронікою, але загалом вона поводилася як веселий гід із сильно розвиненим материнським інстинктом.


"Тільки не Пожарська котлета, товариш Том", - попередила вона його гучним пошепком, який долинав від її столу до внутрішньої частини кухні ресторану. Не тут. Я рекомендую кулеб'як О, якби у вас було більше часу! Я б приготувала тобі таку їжу, яку ти ніколи не їв!


Відкрито посміхаючись, її очі горіли спогадами, вона описала своє життя в селі в дитинстві та чудові страви, які її навчили готувати її мати та різні тітки. Їхні барвисті вирази обличчя викликали в уяві картину свят, настільки схожих на «Подорож Гулівера» Свіфта, що навіть енергійніші люди, ніж Нік, були б змушені поступитися. Валентина дивилася на нього і реготала.


"Занадто багато, га?" Ні, якщо ти до цього звикнеш, мій друже. Але не турбуйтесь; Коли я колись готую для тебе, це буде не для сім'ї з десяти чоловік; це буде лише для вас. Одна тарілка для тебе, чотири тарілки для мене, га? Хо-хо-хо!


Таким чином, в той час як Сема Харріса постійно супроводжувала висока, холодна, тиха Людмила, яка повільно зводила його з розуму від чистого розчарування, Нік дізнався про їжу і напої, вулиці, музеї і кафе нової, пізніше Москви. Хрущов. А Валентина збирала багато інформації про ресторани високої кухні, автомати та супермаркети в Лос-Анджелесі та Нью-Йорку.


Незадовго до від'їзду Нік передав свої знахідки із посольства Сему Харрісу.


-Я не розумію. Сем зблід. Де ти це знайшов? Чому не знайшов? Чи означає це, що завдання закінчено?


Нік сумно похитав головою.


«Семе, хлопче, ти в занепаді». Я знайшов його в кабінеті посла, захований у пресі над французьким каміном. Всі інші повинні були бути видалені до того, як він прибув, але я вважаю, що поспіхом вони знехтували цим. Насправді не можу їх звинувачувати. Їх було так багато! І, звичайно, він не повинен їх шукати. Вам потрібно було надто багато про що подумати. Я їду завтра, Семмі, а ти залишаєшся, пам'ятаєш? Так що бережіть цей артефакт, доки не зробите звіт. Все, що я хочу від пліток, це хоч трохи, наскільки я пам'ятаю. Колись це може стати в нагоді. Узгоджено?


-Безумовно. Сем кивнув головою. Але послухайте, якби ви були на моєму місці, як би ви вчинили з Людмилою? Я йому кажу, що дівчина мене бісить!


Нік коротко пояснив, що, на його думку, Сем може зробити з Людмилою, коли він відкрутив ручку і вставив крихітну транзисторну трубку у порожню камеру ствола.


«Щодо домашнього завдання, - сказав він, - то за Петрову можна не турбуватися. Рухайтеся якнайбільше. Дослідження як божевільні. Покажи їй, як старанно ти працюєш. Вам не потрібно намагатися робити щось таємно; це моя справа. Але, звичайно, постарайтеся переконати їх дати вам дозвіл на екскурсію кіосками головного офісу, навіть якщо ви повинні пообіцяти їм поїздку туди і назад через ЦРУ. Зробіть так, щоби вас почули. Наполягати. Будьте наполегливими. Скажіть їм, що якщо ви не можете потрапити усередину, ви не можете гарантувати успіх своєї місії. Це допоможе, якщо вам дійсно вдасться увійти, але навіть якщо ви цього не зробите, ваша дія приверне їхню увагу до вас.


«Так, я обіцяю півгодини наступного вівторка», - задумливо сказав Сем. Але, будь ласка, вирішіть цю проблему всіма можливими способами, але не робіть цього дуже швидко. Дай мені час пом'якшити Людмилу.


«Ви - декадентська капіталістична свиня, - суворо сказав Нік, - і ваш обов'язок - поставити поставлене перед вами завдання вище за всі особисті міркування». Однак я думаю, що можу пообіцяти вам достатньо часу, щоб пом'якшити дівчину, якщо вона буде пом'якшена будь-яким чином. Перш за все, не забувайте, що обов'язок Людмили супроводжувати вас, куди б ви не пішли, і я вважаю, що з невеликою уявою ви могли б використовувати це з користю.


к. По-друге, я не зможу діяти надто швидко. Мені потрібно закінчити багато контрольованої роботи, перш ніж я почну зі справжньої.


Остання частина контрольованих робіт було проведено в аеропорту Москви наступного дня. Його хороша подруга Валентина ускладнювала завдання, як і боявся. «ЗІС», керований співробітником МВС, висадив їх на VIP-стоянці, і вони удвох – високий американський шпигун та грізна жінка з російського інформаційного бюро – разом увійшли до вестибюлю. До теперішнього часу вони знали одне одного дуже добре: постава, мова, колір очей, щирість рукостискання, маленькі манери; і це було те, що робило його таким важким. Також Валентину засмутив його відхід.


"Не чекайте", - сказав їй Нік, всупереч надії, що жінка цього не зробить. Я знаю, що не весело стирчати в аеропорту і когось проводжати. Чому б тобі не повернутися до міста та не написати звіт?


Валентина грюкнула його по спині.


"Хо Хо!" Тому що мені наказано бути тут, щоб проводити тебе, мій друже! Окрім того, я хочу це зробити. Скажіть, товаришу Томе, вам сподобалося перебування у Росії? Звичайно, Москва – це не вся Росія, але ...


Час йшов невблаганний, і Нік не міг ні на мить піти, ні на мить вмовити Валентину залишити його. Він був радий і жалкував. Йому треба було заповнити час, але він не хотів його вбивати. Вони пили дуже погану каву за прилавком та обирали журнали. Нік купив невеликі сувеніри і подарував Валентині невеликий прощальний подарунок. Нарешті вони зупинилися там, де Нік міг бачити чоловічий туалет і де він міг швидко кинутися в нього, ніби задумавшись.


Нік дивився на двері, коли величезні руки товариша Валентини закопалися в сумку розміром із продуктовий кошик і вийшли з блокнотом та ручкою. Жінка швидко написала, вирвала подряпану сторінку і простягла партнерові.


"От", - сказав він голосним голосом. Мене звуть Валентина Січікова. Також моя адреса та номер телефону. Якщо ти колись повернешся, товаришу, і згадаєш, що обіцяв якось поїсти в моїй хаті зі мною, то подзвони мені, будь ласка. Не забувай мене, га?


"Ніколи", - щиро сказав Нік. Це було б неможливо.


Великий годинник у холі показував п'ятнадцять хвилин до відправлення. У Ніка з'явилося дивне почуття у животі, яке несла маленька пігулка, яку він прийняв перед від'їздом із міста. На лобі раптом виступив піт. Саме тоді він побачив, як знайома постать увійшла до вбиральні, не тому, що ця людина була кимось, кого він знав, а тому, що Нік спостерігав за цією особою та цим тілом протягом багатьох годин, перш ніж залишити головний офіс AX , а самого Ніка ретельно тренували. від редакційного відділу Хоку, щоб стати цією людиною!


Пронизливий голос із гучномовця оголосив, що літак Ніка завантажується до Портільо 12.


"Що ж, товаришу Том", - жваво почала Валентина і зупинилася. На її круглому селянському обличчі з'явилася величезна тривога. Мій друг! Що трапилося? Це погано?


-Це безглуздо. Нік видавив слабку посмішку. Мені шкода. Але... Одного разу я потрапив у неприємну аварію, і мандрівка повітрям мене хвилює. Слухай, у тебе проблеми…? Дідька лисого. Я маю кілька таблеток, які я можу прийняти. Я лишу валізу прямо тут, добре? Її голова нетерпляче різко обернулася, немов у пошуках потрібного місця. Але де це…? Оце так! Зачекай мене


Він погладив Валентину по руці і пішов.


"Поспішайте, товаришу!" – нетерпляче сказала жінка. Літаки не чекають!


"Я покваплюся", - крикнув Нік через плече. І він побіг у туалет, почуваючи себе таким дурним, ніби справді боявся літати.


Товариш Валентина Січікова дивилася, як він ішов. У її проникливих селянських очах був дивний загадковий вираз.


4 - Подвійне збентеження


ЦЕ БУЛО НОВЕ ПОЛІПШЕННЯ в аеропорту Москви.


Абсолютно новим доповненням до чоловічих туалетів стало відділення, яке складалося з особливих кімнаток, досить просторих, щоб можна було поголитися та змінити сорочку та шкарпетки перед тим, як продовжити подорож. Людина, яку наслідував Нік, справжній Том Слейд, він же Іван Кокошка, отримав кілька днів тому інструкції по дуже секретних каналах, які


вони використовувалися тільки для невідкладних справ, і в цей момент він мав перебувати в третій маленькій кімнаті ліворуч, у спідній білизні, після ретельного огляду прихованих мікрофонів.


Тепер прибудова видавалася менш ідеальною, ніж вона здавалася до заповнення кімнати. Звичайно, не було тісної черги чоловіків, які чекали входу в якусь із маленьких кімнат, але було достатньо руху тут і там, щоб чоловікові було важко вибрати ту кімнатку, яку він хотів.


Нік швидко обшукав ряд дверей, немов шукаючи табличку з написом «ВІЛЬШЕНИЙ». Коли він дістався до третіх дверей ліворуч, він зупинився перед нею і нерішуче подивився на замок, ніби не знаючи, написано на маленькій табличці ЗАНЯТО або ВІЛЬНО. Побіжний погляд навколо показав йому, що інші були надто зайняті своїми справами, щоб звертати на нього увагу. Він швидко подав сигнал, постукавши у двері - тум-ті-тум-ті-тум-ті-тум - і почав чекати, поки шпилька зісковзне.


Голос, який відповів, безперечно був не Томом Слейдом. То справді був роздратований російський голос.


Нік вилаявся про себе. Вона хвилювалася через це і хотіла б, щоб Том приїхав раніше. Але, з гіркотою подумав він, переважали більш розважливі уми, ніж його, підтримуючи теорію про те, що будь-хто, хто надто багато тиняється по російському туалету, обов'язково приверне увагу. Тепер він був тим, хто мав намір привернути увагу. Він насилу міг пройти через увесь ряд дверей, ляскаючи цими ритмічними стукотами, поки Валентина чекала і дивувалася, а всі чоловіки в туалеті оберталися і дивилися з цікавістю.


Він повільно пройшов повз двері, насвистуючи неофіційну пісню AX. «Ліззі Борден взяла сокиру, - нетерпляче вигукнув він, дивлячись на годинник, - і завдав своїй матері сорок ударів…».


Кожні двері, які відчинялися, коли Нік проходив повз, випускала чоловіка. Жоден їх був Томом.


Нік був другим, хто підійшов до останніх дверей, коли шум усередині попередив їх, що вони збираються залишити маленьку кімнату. Черевик упав на землю, і клацнула клямка. Але двері не відчинилися. Чоловік перед Ніком з надією обернувся і почав чекати, поки хтось вийде. Ніхто не вийшов... Він чекав. Нік теж... Пройшла ціла хвилина... Чоловік здався і пішов...


Нік зачекав ще кілька секунд, щоби переконатися, що за ним ніхто не стежить. Якщо це виявиться не Том...


Він потягнувся до маленької металевої ручки, штовхнув двері й поспішив усередину.


Так, то був Том; він був роздягнений, в одній тільки російській спідній білизні, і виглядав нервовим.


«Мені дуже шкода, – прошепотів він. Шафу забрали, і я не міг більше чекати...


"До відправлення літака залишилося дев'ять хвилин", - люто прошипів Нік, стягуючи куртку і розстібаючи штани.


Він зауважив, що Том прикрив дзеркало курткою і відкрутив основну лампочку. Мабуть, у цьому не було потреби, але було добре бути обережним.


"Де решта твоїх речей?" - зніяковіло спитав він, простягаючи Тому його сорочку.


Том почав шалено одягатися.


«Макіяж у кишенях куртки». Гаманець на підлозі. У ньому примітки до мого рукопису – «Рукопис Івана Кокошки» – і вся остання інформація, яку я міг вигадати. Також ключ від моєї кімнати. – Він натягнув штани Ніка. Ви знайдете інший одяг у шафі, нижню білизну та мої бідні пожитки. Книги також, які тобі доведеться читати. Вона потяглася за курткою Ніка і засунув у неї руки. О… і в мене для тебе невеликий сюрприз.


-Так? Які? Нік одягнув мішкуваті російські штани Івана Кокошки.


"Я зустрів дівчину", - сказав Том, важко дихаючи. Я не міг... уникнути... невеликого зобов'язання. Це може дещо ускладнити ситуацію. Вся інформація про неї у портфоліо. Не заходьте до кімнати, доки не прочитаєте. Ви повинні спочатку дізнатися про дівчину.


-Бог! Що ж, я теж маю невеликий сюрприз, Томмі. Нік поліз у кишені піджака Івана, щоб підібрати гаджети для макіяжу, за допомогою яких можна змінити обличчя та зачіску.


-Що? Том перегорнув папери, щоб перевірити квиток, паспорт та гаманець.


"Тебе проводжає пихата, величезна, огрядна жінка, до якої я відчуваю деяку прихильність, хоча вона найбільша жінка, яку я коли-небудь бачив, і є досить важливим колесом у машині російської розвідки. Служба." її звуть


Валентина Січікова і чекає на вас поряд з сувенірним кіоском ...


Коротко, за той самий короткий час, який був у його розпорядженні, він пояснив Тому, що міг знати про товариша Валентина, і вказав, як Том може з нею попрощатися.


"Ну тепер вперед", - наполегливо прошепотів він. У вас менше п'яти хвилин до вильоту літака, інакше жінка витягне вас, якщо ви не поспішаєте. Я її добре знаю.


-Добре! Том провів гребінцем по своїй новій стрижці і потягнувся до дверної ручки.


-Питання! - Раптом зашипів Нік.


Том нетерпляче обернувся.


-Що?


"Дівчина гарненька?"


Том витріщився на нього. Потім її обличчя просвітліло привабливою усмішкою, яку товариш Січікова знайшла такою заразною в чоловікові, який вона мала для товариша Тома.


"Дуже", - сказав він.


І вона відчинила двері швидким рухом руки. У цей момент Нік вловив силует когось, що проходить зовні.


"Мені дуже шкода, мені дуже шкода!" - сердито огризнувся Том, нервово відступаючи. О… товаришу сер, я думав, цей ящик порожній…!


"Ну, це не так!" Нік заревів російською і зачинив двері перед напарником.


Людина, яка стрибала до товариша Валентини Січикової, була точно схожа на Тома Слейда за його слідом, зовнішністю і ходою, ймовірно тому, що він був справжнім Томом Слейдом.


Він посміхнувся жінці і злегка зважив валізу однією рукою, коли його інша рука потяглася до масивної лапи товариша і стиснула його.


"Мені тепер краще, товаришу!" – весело оголосив він. Вибачте, це зайняло так багато часу, але місце було зайняте. Ми все одно встигнемо, чи не так?


«Прямо туди! Товаришу Том», - радісно сказала Валентина. Я така рада, що ти одужав.


Вона пішла попереду Тома пробиваючись крізь групи, що кружляли, майстерно ведучи його до виходу на літак.


"Я залишаюся тут", - сказала вона, коли посадковий талон Тома був перевірений і на полі майже не залишилося людей. Але я сподіваюся, що одного разу ми зустрінемося.


— Я теж сподіваюся, товаришу Валю, — ніжно сказав Том. І, будь ласка, вибачте мені, якщо я зроблю те, що дійсно хочу зробити. Він опустив голову на чотири дюйми і ніжно поцілував її в щоку. Дякую за все, товаришу», – додав він. Він знову взяв її руку і міцно стис. Валентина повернула потиск і посміхнулася своєю золотою усмішкою.


Потім Том обернувся. Через кілька хвилин він зник з поля зору.


Товариш Валентина стояла там і дивилася на двері реактивного літака, що зачинилися після того, як останній пасажир сів. Він торкнувся щоки, погладив спогад про хлоп'ячого поцілунку і знову посміхнувся... цього разу трохи сумно.


Том Слейд поправив ремінь безпеки і задумався, наскільки важливим може бути товариш Валентина.


Нік миттю закінчив свої приготування в туалеті, знову прикрутив лампу, зняв з дзеркала куртку Івана Кокошки і покинув кабіну навіть швидше, ніж увійшов до неї.


Тим часом посмішка товариша Валентини перетворилася на стурбовану, і жінка навмисно позадкувала до сувенірного кіоску, щоб подивитися, хто все ще може вилазити з кабіни. Вона не могла зрозуміти, що втратила Тома менш як за тридцять секунд, і довго й терпляче чекала, перш ніж здатися. А потім, про всяк випадок, якщо він припустився якогось хитрощів, вона зателефонувала співробітнику МВС в аеропорту, щоб дізнатися, чи не сталося щось ненормальне в туалеті.


Їй подобався Том Слейд. Вона любила її від початку до кінця, і вона насолоджувалася його дружнім поцілунком. Він міг зрозуміти його раптовий кидок у туалет, хоча це було трохи дивно; і він міг бачити, що місце було зайняте. Жодна з цих обставин жодним чином не стурбувала б її, тим більше що Том, який так ласкаво попрощався з нею, був майже точно тим Томом, якого вона знала і любила, якби в форті не сталося чогось невизначено іншого. . Можливо, так він тримав її за руку чи її руку; чи, можливо, це було щось у тканинах її шкіри. Вона не зовсім розуміла, що це було. Але щось виразно було.


Вона була дуже проникливою жінкою, товаришем Січіковим.


І тому він був першим помічником комісара Інформаційної служби Росії, другим після комісара Дмитра Борисовича Смирнова.


Вона була настільки проникливою, що, чекаючи новин від співробітника МВС в аеропорту, вона почала повертатися до своїх думок, щоб подивитися, чи може вона згадати, хто увійшов до вбиральні, поки вона чекала на товариша Тома і навіть раніше, ніж він увійшов. він. Це мало бути безнадійним заняттям, але жінку вчили дивитися очима, що шукають, і записувати враження, не знаючи про це, доки вони не були викликані з'явитися.


І все ж Том був абсолютно правий. Місця у туалеті були зайняті.


І, можливо, саме хвилювання прощання зробило міцний потиск рук Тома трохи іншим.


А можливо і ні.


Через годину Ніколас Картер, він же Іван Кокошка, сидів у парку «Сокільники» на літньому сонці і читав записи Тома Слейда. Багато чого з того, що Том повинен був повідомити йому, відповідало інформації від Хоука, і він знав, не читаючи її, що Том зображував із себе Івана Кокошку, письменника та передбачуваного інтелектуала, який нині проживає в Москві, роблячи нотатки та проводить дослідження. роман, який майже, напевно, ніколи не закінчиться. Іван був студентом з Ленінграда, який говорив англійською та російською і з легкістю писав обома мовами. У вільний час Іван тусувався з російською «просунутою» групою, серед яких він зустрічався з Борисом, Сонею, Юрієм, Федором, Антоном, Галиною та Ігорем… Але Картерові нема про що турбуватися. їх, тому що вони брали участь тільки у філософських і поетичних дискусіях і ніколи не згадували, що вони сказали напередодні ввечері або де вони були, крім ... Соні.


Нік випростався і почав читати з зростаючим інтересом, час від часу нагадуючи собі, що тепер він Іван Кокошка і що він читає своє життя:


…Якби я знав, що мене замінять, я б ніколи не допустив такої ситуації. Могло бути гірше, але це дуже погано. Здавалося, це гарна ідея. Чим більше мене вітатимуть і чим ближче я зможу підійти до будь-якого з них, тим краще буде моє освітлення. Спочатку передбачалося, що моє завдання буде довгостроковим, якщо пам'ятаєте; так що було непогано трохи підбадьорити Соню. У всякому разі, я не маю на увазі, в Івана не було багато грошей, з якими можна було б пограти, так що Соня здавалася зручною.


Її повне ім'я – Соня Марія Дубинська, вона танцівниця, але насправді їй дуже хочеться писати. Ви вже написали комікс і думаєте, що зможете знайти ринок в англомовних країнах, якщо зможете його перекласти для вас. Саме тому ми зустрілися. Федір Загоскін, один із учасників гурту, який думає, що вона вміє складати чи писати вірші, зібрав нас, сказавши Соні, що я можу зробити для неї переклад. Ви бачите знімок, який я помітив цифрою три? Соня посередині. (Імена всіх на звороті). Це не дуже чітка картина, і Соня не дуже добре вийшла, але вона досить гарна, щоб ви впізнали дівчину, коли побачите її.


Нік подивився на неї. Коли люди показують вам свої знімки, вони завжди кажуть, що фотографії нечіткі та не дуже вдалі. Але це було справді непогано, і Нік подумав, що, мабуть, дізнається дівчину без особливих труднощів. Соня мала полум'яний, живий настрій усіх танцюристів, і її тіло здавалося гнучким і добре сформованим. Ноги та становище були характерні для справжньої танцівниці, хоча й менш перебільшені, ніж у багатьох, хто живе не більше ніж балет, і вона здавалася досить високою. Хм…! Було непогано. Зобразити інтерес до цієї дівчини має бути легко… Звичайно, точний ступінь близькості між нею та першим Іваном Кокошкою мав бути складною частиною…


Картер продовжив читати. Том, мабуть, провів багато ночей, складаючи звіт. Він був довгим і докладним, описуючи кожен погляд, який вони зустріли, і буквально кожну розмову.


Їй подобається ідея, що вона допомагає субсидувати мій роман, платячи мені за переклади. І йому подобається бути зі мною, доки я працюю. Він каже, що відчуває, що таким чином я можу бути ближчим до духу або справжнього почуття оригіналу. Ну, я був близький, так. Справді…


Нік закінчив абзац і зітхнув із полегшенням, читаючи останні слова. Ці двоє справді стали близькими. Але вони були коханцями.


Коли реактивний літак Аерофлоту приземлився у Копенгагені, Том Слад


швидко пообідав датською, купив паризьке видання «Тріб'юн» і сів у свій літак до Нью-Йорка. Співробітник МВС, який сидів поруч із ним у «Ту-104», кинувся до кабельного посту, щоб відправити швидке і стримане повідомлення на певну московську адресу, написане шифруванням. У змісті уточнювалося, що він не зводив очей зі Слейда з моменту, коли він піднявся на борт російського літака, доки не зник у американському реактивному літаку. Згодом Слейд не намагався вийти з літака, і не міг цього зробити, оскільки в той час літак неухильно і швидко піднімався в чисте небо над Копенгагеном. Щодо питання про можливу заміну в дорозі, то можливості для цього не було. У будь-якому випадку співробітник МВС стежив за Слейдом і товаришем Січиковою протягом кількох днів, відповідно до власного наказу помічника комісара, і зміг з'ясувати, спостерігаючи за манерами цієї людини, що Томас Слейд зараз летить до Нью-Йорка. насправді був Томас Слейд, який прибув із Харрісом до Москви.


Це, без його відома, було не лише репрезентативним навичкам людини, відомого своїм колегам як Кіллмайстер, але також високорозвиненим навичкам і методам навчання редакційного відділу AX. На щастя, людина з МВС ніколи не чула ні про AX, ні про особливий відділ, який займався не підготовкою копій чи фільмів, а описом сторін та особливостей чоловіків.


З іншого боку, АХ - ТОПОР ніколи не чув про товариша Валентину Січікову. Пізніше Том Слейд повідомить їх, але не зможе їм сказати багато чого.


Це був довгий день, але треба було багато дізнатися. Нік Картер покинув парк та провів кілька годин у Бібліотеці імені Леніна. У безпеці в тихому куточку він перечитував записи Тома Слейда, доки їх зміст не поєднувався з його попередніми інструкціями і не ставав його частиною. Потім він прочитав рукописний малюнок Івана Кокошки; і, нарешті, він вивчив комікси Соні Дубінської, рідкісні версії російських народних казок. Гарматами для чергової революції Соня назвала свою маленьку колекцію… Ну, комусь варто дотримуватись танцю.


Зрештою, він більше не міг відкладати це. Він ще раз зайшов у туалет, щоб перевірити свій зовнішній вигляд, потім швидко приєднався до натовпу, що спускався до метро. Іванові час було йти додому, до кімнати з книгами в провулку старого будинку Лева Толстого.


Він достеменно знав, куди йде і як туди дістатися. Він знав, якою буде ця кімната і зі скількома людьми йому доведеться ділити ванну. Він знав їхні імена, сліди та звичаї. Він був упевнений, що схожий на Івана Кокошку настільки, наскільки міг би бути схожим на Тома Слейда. Вони з Томом почали з поверхневої подібності до того, що чудове ноу-хау Спеціального відділу перетворилося на слід однієї людини, студента-письменника Івана Кокошки, і він був упевнений, що може зазнати змін за всіх нормальних обставин.


Його єдиною безпосередньою проблемою була… Соня… Проклятий Слейд…!


Але він сказав, що дівчинка мила. І фотографія як така не заперечувала цього.


Том сказав йому, що Соня має ключ від його кімнати, бо останнім часом дівчина наводила для нього порядок, поки він був відсутній, і іноді заварювала чай, чекаючи його повернення. Тож Соня може бути там прямо зараз, а може й не бути. Чим ближче він підходив до напіврозваленого старого будинку, перетвореного на квартири, розділені на маленькі кімнати, тим нерішучішим він ставав.


Повна відповідь, суворо сказав він собі, має бути холодною, рішучою і трохи жорсткою. Іван завжди був такий. Він не хотів помилятися. Він не міг помилятися.


Бадьоро розмахуючи гаманцем, як завжди Іван, він пройшов через парадні двері. Сміливо він поспішив угору сходами, дві-три сходинки за раз, як завжди робив Том Слейд. Він голосно привітав старого, який просунув голову у відчинені двері на майданчику третього поверху. Старий відповів йому криком і поговорив щось хороше і трохи непристойне про дівчину, яка чекала на нього нагорі. Нік пожвавішав і поспішив.


Отже… Соня була там.


"Один момент. Що сказав старий? Том попереджав його, що у старого Головіна завжди є якийсь беззубий коментар, зазвичай незрозумілий. Але... хіба він не сказав?"


щось про дівчину не одна? Що було у когось до Івана та Соні? "


Так, саме так він сказав.


Нік на мить сповільнився і подумав, чи варто йому тихенько підвестися і здивувати Соню та її відвідувача, чи краще продовжувати дертися сходами, як вогненний Іван. Він вирішив залишитися у своїй ролі і досяг п'ятого поверху, все ще енергійно піднімаючись.


Він попрямував вузьким майданчиком п'ятого поверху. За кілька метрів попереду праворуч від нього відчинилися двері. Його власні двері, за словами Тома Слейда.


Дівчина вийшла і подивилася на нього. Його хода була легкою, його похитування було енергійним, очікуючим, а очі широко розкритими, привітними. Вона була високою, з витончено м'язистими ногами, твердими і округлими ікри, а ступні були майже свідомо витонченими, але не дуже маленькими. Його вилиці були високими, а очі були такими ж непрозорими, як його темне волосся. Неймовірно маленька талія розширювалася, утворюючи округлі, витончені стегна, а простір над талією був настільки розкішним, як міг бажати будь-який чоловік.


Нік увібрав це видовище миттєво.


Це мала бути Соня, але… всередині профілю її ніс несподівано нахилився, а кінчик раптово нахилився, і, коли Нік підійшов до неї, він побачив, що її особливий вигляд був набагато живішим, ніж описав його Том. І замість довгих, пухнастих кісок, про які їй розповідав Том, ця дівчина закинула своє плюшеве синювато-чорне волосся в тонкий міхур, що обрамляв її обличчя, як оправу з дорогоцінного каменю.


Ще частка секунди пройшла, як спалах блискавки. Нік подумав:


"Боже ти мій! Це не Соня. Хто це? Але це моя кімната!" Він трохи повагався.


Момент закінчився. Нік підійшов до дівчини, і усмішка, яка була на його губах, коли вона виходила за двері, раптово зникла. Коли усмішка зникла, а його уважні очі уважно вивчали його, Нік упізнав дівчину на фотографії. То була Соня. Нік яскраво посміхнувся і відкрив рота, щоб щось сказати.


Дівчина взяла руку.


"Ой!" -Вона сказала-. Я думала, що це Іван. Я Соня Дубинська. Іван ще не прийшов додому; Чи можу я вам чимось допомогти…?


5 - Сюрприз нагорі сходів


Нік залишився з відкритим ротом. Він був спантеличений, як ніколи у своєму житті, сповнений сюрпризів.


Він був там, стояв як дурень, його думки крутилися над наслідками неймовірної реакції цієї дівчини. Він знав, що його зовнішня схожість з Іваном була ідентичною.


Соня несамовито манила його очима.


«Мені дуже шкода, товаришу, – сказав він. Але товариша Івана більше нема. - Його голос раптово впав, тож його майже не було чути. Ідіть! Швидко йдіть. Не питайте мене зараз…! Чекайте на мене в кафе "Нева"! І знову нормальним тоном: «Добре, якщо не хочеш залишати повідомлення...


Він позадкував до порога. Коли вона це зробила, Нік почув кроки в кімнаті за Соні і побачив, що її губи склали слово «Поспішайте!» Двері між ними зачинилися.


Він був спантеличений цим новим сюрпризом ще більше, ніж раніше, але він побачив терміновість, коли відчув це і знав, як діяти швидко. Не роздумуючи, він побіг так швидко і легко, ніби йому ніколи не розповідали про звільнення Івана Кокошки, і він пішов угору, а не вниз. Він знав, що це горище, звідки немає виходу, крім вікна на шість поверхів над вулицею і без опори вздовж зовнішніх стін, але втеча була остання, про що він думав. Навіть якщо це означало компрометацію Івана, він також збирався з'ясувати, що змушувало дівчину діяти таким дивним чином. Крім того, він не хотів зараз спускатися повз цього цікавого й балакучого старого.


Нагорі було темно і запорошено, і він був радий темряві. Вона запропонувала йому хоча б тимчасовий притулок, доки він вивчить ситуацію.


Нічого не трапилося. Звідкись унизу долинав приглушений шум голосів чоловіка та дівчини, але звук був надто туманним, щоб Нік міг розібрати кілька слів. Кроки з килима на рівний тротуар. Слова чоловіка були тепер голосніші, але все ще невиразні. Нік сів у темряві з іншого боку сходів і обережно витяг шию, щоб подивитися на п'ятий поверх.


Двері в його кімнату відчинилися. На майданчик вийшов чоловік і глянув униз. Вагався. Він швидко піднявся сходами. Він знову подивився, прислухався і


повернувся із жестом невдоволення. Нік дивився йому в обличчя, коли чоловік повернувся. У нього були щілиноподібні рот і очі, суворий, але трохи холодний вираз, майже безпристрасний, якщо не брати до уваги огиди. Пухке м'язисте тіло було вкрите коричневим костюмом, який робив би його невидимим у натовпі, хоча на куртці була груба опуклість, яка була більш помітною принаймні для досвідченого ока.


МВС. Вже?


Чоловік повернувся і повернувся до кімнати Івана.


«Поспішай», - прогарчав він і зачинив за собою двері.


Знову почалася безладна балаканина.


Нік дозволив йому сповільнитися і зосередитися на незмінному шепоті, перш ніж безшумно спуститися горищними сходами і прикласти вухо до замкової свердловини.


Але будинки старої Москви не схожі на сьогоднішні стрімко споруджувані чудовиська зі звукопровідними стінами та дверима. Ці двері були масивними, і замкова свердловина майже нічого не відчиняла.


"Для всіх чортів! Це ні до чого не привело. Нік притиснув вухо до дерева і спробував поглинути звук через нього. Ішли хвилини. Він чув наростання та спад інтонацій, але це було все, що він відчував. Принаймні він знав, що чоловік допитував дівчину, що вона давала прості й явно безкомпромісні відповіді, і що дівчина намагалася уникнути зустрічі між Іваном та відвідувачем… Цікаво… Таким чином, Соня, мабуть, була на боці Івана у цій дивній справі… Але… якби він тільки міг чути достатньо, щоби переконатися…».


Кроки сходами надихнули його, швидко привівши в рух. Бути спійманим за підслуховуванням на порозі свого будинку, можливо, було останнім, чого він хотів свого першого дня Івана. Або дуже близько до останнього. Допит таємною поліцією, мабуть, був гірший, хоч і не такий вже й безглуздий і незрозумілий в очах полохливих москвичів, котрі бояться копів. Нік повернувся до свого наглядового пункту нагорі горища і почув шум молодої пари, що повертається з роботи. Вони зупинилися біля дверей кімнати, намацали ключ і ніжно лаяли один одного за те, що вони забули купити хліб. Коли вони стояли там, і Нік дивився на них, двері спальні Айвена знову відчинилися, і чоловік із щілинним ротом вийшов з неї. Він постояв у дверях кілька миттєвостей, спостерігаючи за парою і швидко щось писав на аркуші паперу. Темноволоса дівчина спокійно спостерігала за ним із кімнати.


"Ви не будете використовувати цей номер довільно, - почув Нік сказав чоловік, - але якщо ви бачите або чуєте щось, що ви вважаєте підозрілим, вам слід зателефонувати і повідомити про це".


Дівчина кивнула і взяла аркуш паперу.


"Це ваше ім'я та номер?" -Я питаю.


Чоловік різким рухом підборіддя похитав головою.


"Не моє", - сказав він. Він спеціальний тільки для використання в цьому випадку.


Молода пара знайшла ключ і він вставив його в замок.


-Один момент! - гаркнув чоловік із суворим обличчям.


Вони пішли до нього з переляку. Нік не міг бачити їхніх осіб з того місця, де він присів, але те, як вони рухалися, і напруга в їхніх тілах, коли вони тепер стояли віч-на-віч з незнайомцем, показували, що вони не забули часів швидкого арешту та раптового жаху.


-Ваше ім'я? Чоловік загарчав.


- Рогіне... Мирон і Надя...


"Ви знаєте Івана Олександровича Кокошку?"


«Так, він наш сусід, – сказав молодик.


"Звідки він і чим займається?"


«Ми мало розмовляємо, але я думаю, що він із Ленінграда, він письменник, а зараз працює; над романом про ...:


"Справа не має значення". Як довго ти живеш у цьому будинку?


«О, може, два… ні, я думаю, три місяці». Але до чого всі ці запитання, товаришу?


Суворий чоловік поліз у кишеню і на мить показав картку.


"Ой!" Ноги молодика нервово човгали.


-Це все. Ви можете увійти.


Інші повернулися і поспішно увійшли до його кімнати.


«Але ж я тобі все це вже розповіла, товаришу, – спокійно сказала Соня, з ноткою докору в її м'яко модульованому голосі.


Рот з прорізами розтягнувся у слабкій усмішці.


-Я знаю. І, без сумніву, я почую те саме від наглядача цієї будівлі.


з ким я поговорю пізніше. Добре бути впевненим у даних, правда?


«Звичайно, товаришу, – розумно сказала Соня. Отже, я маю сподіватися, що ти повернешся до Кокошки?


Чоловік похитав головою.


"Ні, якщо інші події не покажуть, що це необхідно".


Нік тихо зітхнув з полегшенням і почув, як кроки чоловіка затихають сходами. Потім він згадав про цікавого старого на третьому поверсі і палко помолився, щоб старий Головін не робив викривальних зауважень, що Кокошка повертається додому.


Соня відступила до кімнати і зачинила двері.


Нік зачекав кілька хвилин, прислухаючись. Знизу не було жодної балаканини. Чоловік із зазубреним ротом більше не з'являвся.


Отже, Нік Картер, він же Том Слейд, він же Іван Кокошка, вийшов із укриття і знову приготувався до зустрічі із прекрасною Сонею.


Він беззвучно підійшов до дверей і, відчинивши її ключем, увійшов до кімнати.


-Іване! Соня відвернулася від єдиного вікна з пригніченим вигуком подиву. Нік був задоволений, побачивши вираз змішаного шоку та радості, що розширило його темні очі. Але… але я ж сказала, зачекайте на мене в кафе «Нева»!


Нік упустив гаманець і підійшов до дівчини, розкинувши руки.


-Не міг. Я не міг лишити тебе тут, не знаючи, що відбувається. Соня, люба… - Нік несамовито притягнув її до себе, як Іван робив останні кілька днів, але від щирого серця вирішив відмовитися від поцілунку. У нинішніх обставинах поцілунки повинні поступитися місцем питанням і відповідям. Що відбувається? Про що це все?


«Охоронець, - прошепотіла Соня, чіпляючись за Ніка, наче він був високим дубом посеред бурі. - Мені було страшно". Він прийшов сюди шукати вас, бажаючи знати, як довго ви були у Москві.


Нік нахилив голову і відчув, як м'яке волосся Соні торкнулося його щоки.


"Я чув кінець", - сказав він. Він вас нічим не образив?


-Ні. Соня трохи відступила і поклала руки на грубу тканину рукавів Ніка. Іван. Ви щось наробили?


Його очі шукали обличчя, яке вона бачила щодня останні три тижні з того часу, як Федір представив їх. Вуса і брови були густими і темними, ніс трохи опуклий, але добре сформований, підборіддя тверде і кудлате, очі яскраві, темно-карі та пронизливі. Нік знову глянув на неї і вивчив обличчя, яке було не зовсім тим, чого він очікував, бо воно було набагато красивіше і жвавіше, ніж передбачала фотографія, і раптово він був радий, що сам Слейд «заплутався».


Усміхнувся.


«Наскільки мені відомо, ні, – сказав він. Уявлення не маю, навіщо він мене шукав; Хіба він не сказав тобі?


Соня похитала головою.


"Він мені нічого не сказав". Він тільки ставив запитання.


-Розумію. Але я маю до вас питання. Скажи, Соня… Ти мене давно не знаєш. Чому ти не дозволила мені прийти і самому відповісти на запитання? Ви боялися, що… я в чомусь винен?


Гарне обличчя під макіяжом стало рожевим.


"Я ... не знала, чого він хотів". Але я, звичайно, знаю, якими грубими вони бувають іноді, і… наскільки я зрозуміла, Він прийшов шукати тебе за чимось банальним та дурним, і… Ах, Іване! Її руки обвилися навколо шиї Ніка із чудовим сильним натиском. Я не могла цього винести! Я не могла терпіти, щоб з тобою щось траплялося! Він відчув, як тремтить тіло дівчини. Він відчував, що цього разу вона безперечно просила поцілунку.


Він закинув голову Соні і підніс свої губи до її губ. Соня відповіла йому взаємністю з такою пристрастю, що Нік почав запитувати, чи справді Том розповів їй усе, що треба було знати. Нарешті, Соня зі здавленим зітханням позадкувала і подивилася Ніку в очі. Але коли вона подивилася на нього, в її очах промайнула легка тривога.


«Мене турбувало ще дещо, - повільно сказав він. На мить, коли я побачив тебе біля входу, мені здалося, ніби ти мене не знаєш. І я мав відчуття, що щось не так. У тебе ніколи не було.


«Я не впізнав тебе», - сказав Нік і торкнувся волосся дівчини. Раптом ти стала такою іншою. Твоє волосся, твої очі.


"Ой!" Соня мало не задихнулася, і її рука вчепилася у волосся. Я забула!


Знову рум'янець залив її щоки.


«Після інтернатури я пішла до салону мадам Сокольничкової і вони зробили мені те, що вона називає американською косметикою.


Про це я забула... Ах, Іване! Я почуваюся дуже безглуздо. Ви, звичайно, заплуталися!


Після цього залишалося лише кинути виклик Соні і знову поцілувати її, цього разу ще більш пристрасно, ніж раніше.


Соня заварила Ніку чай і розповіла йому більше про людину з охранки. Нік потай захоплювався нею, коли дівчина говорила, поглинаючи її гнучку красу танцівниці і мовчки вітаючи - і співчуючи - Тому Слейд.


– Спочатку він хотів знати, де ти, а потім хтось я. Соня розпочала швидкий опис візиту. Потім він перебрав твої речі. Поки він копався у шафі, ти з'явився. - Його рухоме обличчя виражало живу агресію. Наче він думав, що знайде тебе в кавнику! Він уважно оглянув усе: одяг, книги, папери, все. Коли він почув вас біля входу, я сказав йому, що питає вас незнайомець, і коли він визирнув назовні, ви вже пішли.


Вона раптово стала м'яким імпульсивним рухом і поцілувала Ніка в штучні вуса.


"Ви були швидкі, Іване Олександровичу!" Я не знала, що ти можеш бути таким швидким! Вона знову сіла, так само раптово та витончено. Тоді ще питання. Як давно я знаю тебе? Як ми познайомилися? Що я тут робила? Що ти написав? Ти знав англійську Ти був в Америці? Звідки ти? Як давно ти у Москві? Ох! Соня насупилась. Знати? Думаю, це його цікавило більше, ніж будь-що ще. Коли я сказав, що знаю вас кілька тижнів і що ви були в місті якийсь час до цього, я нарешті була чимось задоволена. Як ви думаєте, Іван він сприймає вас за когось іншого?


"Це можливо", - задумливо сказав Нік. Цілком можливо. Я не можу уявити, що це ще може бути – що не зовсім так… але йому було дуже цікаво дізнатися, що дата приїзду Івана Кокошки до Москви раптом почала мати якесь значення…


Коли розмова перейшла на інші, приємніші теми, він подумав про себе, що або він, або Том припустилися фатальної помилки і що рано чи пізно МВС зробить йому ще один візит. Очевидно, у них має бути причина цікавитись Кокошкою. Незважаючи на те, що сказав чоловік, вони майже напевно повернуться, щоб турбувати не лише його, а й Соню.


Це було досить розумним висновком для людини, яка півжиття провела в тому чи іншому маскуванні, весь час знаючи, що вона вразлива і що хтось десь шукатиме її; знаючи також, що одного разу завіса підведе його, і шпигун, що стоїть за ним, буде нарешті викрито.


Але оскільки він не повністю володів мотивами, він був не зовсім правий щодо них.


За кілька днів Нік йшов вулицею Чайковського, похмуро бурмочучи собі під ніс.


Це було нездійсненним завданням, і він починав ненавидіти її усією душею. Що йому треба було з'ясувати? Як вони очікували, що він, фальшивий російський студент, знайде щось, чого не виявили головні агенти Російської інформаційної служби за всієї їхньої свободи дій і всіх наявних у їх розпорядженні коштів? Він був несанкціонованим. Що було".


Якби Сем якось міг йому натякнути! Жодних натяків. Але я не можу ".


А самому Ніку довелося бути настільки обережним, що він практично розвалився. Вони з Сонею говорили про вірші, народні казки та їхні рукописи, дуже часто цілувалися. Але з різних причин Нік не дуже хотів робити більше, ніж цілувати її, і коли вони не були залучені разом в її історії, вони не робили нічого інтимнішого, ніж зустріч з довговолосими друзями в кафе, а потім поцілунки і зближення. На добраніч.


Він повернувся і задумливо пішов по провулку; Він знову попрямував до Чеховської площі та широкої засадженої деревами вулиці за ним. Він дуже багато працював над приховуванням та домашнім завданням. Вдень він ходив до бібліотек та музеїв, проводячи дослідження для своєї книги, і іноді йому вдавалося призначати зустрічі з видавцями. Якось він також відвідав Парк відпочинку та культури Горького. Тут, знову ж таки, в особливій кімнатці чоловічого туалету (бо це було єдине місце, де Людмила не могла супроводжувати Сема), Нік очікував знайти повідомлення про те, що Сем Харріс щось виявив.


Але не було, навіть у наступні дні. Все, що він міг робити, це щодня відвідувати будівлю у стилі казарми, яка, як він знав, була головним офісом SIN, тому що за кілька днів до цього його показали Сему Харрісу та Тому Слейду. Нічого більше. І ці часті


безглузді огляди будівлі з простим фасадом починали засмучувати та турбувати його. Якби хтось колись замислювався, чому письменник Іван Кокошка виявляє такий надмірний інтерес до будівлі, в якій розміщувалося Радянське інформаційне бюро, йому було б важко пояснити, якби її спитали. Куди б він не пішов, йому здавалося, що йде в тіні МВС. Це його не зупинить; його не допитували; він був майже певен, що за ним не стежать. Очевидно, він міг приходити і йти за своєю професією, як і будь-який москвич. І все ж він не міг позбутися відчуття, що одного разу він почує стукіт у двері або його схоплять на вулиці і зіштовхнуть у якесь темне місце в цій похмурій старій будівлі.


Він перетнув площу з ім'ям Чехова і вийшов на вулицю з іншого боку. Ще один квартал, і він буде за межами будівлі SIN, з табличкою, яка постійно каже: ЗАКРИТО НА РЕСТАВРАЦІЮ. Половина будинків у Москві, як вам здавалося, завжди реставрувалася. Москвичі звикли бачити ці прикмети.


Дорога з іншого боку площі була настільки ж людною і жвавою, як і зазвичай. Половина його була позначена як стоянка, і рух загалом був інтенсивний, машини рухалися назад і намагалися звільнити місце. Нік легко пройшов між «Перемогою» і «ЗІЛом», що їдуть у протилежному напрямі, і продовжив свій шлях, що поринув у смутку, знаючи, що він не побачить нічого, крім того, що бачив останні кілька днів.


Він обійшов будинок, схожий на казарму, оглядаючи стіни, двері та вікна в пошуках чогось, що могло бути замаскованою антеною або проводом, намагаючись створити враження, що його не хвилює існування цього блоку з міцних плит.


Звичайно, дивитися не було на що. Нічого подібного росіяни не бачили і не перевіряли самі. Ніяких дротяних ниток, ніяких шнурів, які важко пояснити, ніяких непомітних людей, що поспішають з таємничими сумками. Нічого такого не було.


З огидою він позадкував до Чеховської площі. Так чи інакше, йому доведеться увійти до цієї будівлі. Те, що він робив зараз, було настільки марним, що виглядало безглуздо.


«ЗІЛ, що припаркувався, не міг там довго стояти, - ліниво подумав Нік. «Ймовірно, він на когось чекав, бо двоє пасажирів сиділи в машині зі спокійним виглядом від нудьги».


Йому самому нудно, він сів на лаву в центрі лужка і спробував придумати якийсь план дій. Це було так само марно, як і все інше, що він намагався зробити. Після кількох хвилин марних роздумів він здався і подався додому. Ближче до вечора він мав зустріч із відомим редактором, і він хотів виглядати більш-менш презентабельно.


Виїжджаючи, він зауважив, що на пасажирів «ЗІЛу» все ще чекають. Що ж, то було нормально. Росіян не хвилює, що інші чекають. Редактор, мабуть, теж змусив би його чекати.


«Прокляття це московське завдання!» - подумав він люто. Все в ньому було на заваді, зносі, дурному безладді.


Усі, крім Соні.


Видавець напевно чекав на нього. Інтерв'ю не увінчалося успіхом. Єдиний гарний костюм Івана виглядав як пошарпаний мішок для білизни, бо він був щільно набитий в єдиній крихітній шафі в його кімнаті. Крім того, він не міг увійти до спільної ванної кімнати на п'ятому поверсі для загального туалету. Ці дві речі дратували його, і він сказав про це пізніше, коли вдруге за день приїхав до своєї тісної квартири.


Соня задумливо глянула на нього.


-Знати? Він сказав майже розважливо: «Дуже важливо, щоб ви виглядали якнайкраще, коли відвідуєте цих ділових людей». І навіть якщо ви чоловік і у вас є ці абсурдні ідеї про те, щоб не зловживати моєю дружбою, ви повинні розуміти, що це здоровий глузд, що ви час від часу відвідуєте мою квартиру. Залиш там свій костюм. Прийміть там ванну. Ніхто не подумає про це погано. Ми ж товариші?


Нік злегка погладив дівчину рукою по щоці.


-Так. І ти дуже добра, Соня. Але...


"Ні, але стоїть, Іване!" Особа Соні, що рухається, спалахнула пристрастю, і дівчина зробила один зі своїх живих, напружених жестів рішучості. Не знаю, як ми раніше про це не думали. Звичайно, ти будеш. Хороші друзі мають допомагати одне одному!


Він швидко рушив до підлокітника зношеного крісла.


Нік і влаштувався на ньому, запустивши свої спритні пальці у волосся свого партнера. Він зробив це вперше, і це теж було удачею, тому що якраз того ранку Нік помітив, що його власне волосся було досить довгим, щоб він міг обійтися без шиньйона. Через день-два вуса підростуть.


«Чудова ідея», - прошепотів він із вдячністю. І ви гідні замилування тим, що задумалися про це. Це мені дуже поможе.


Можливо, так чи інакше так і було б… І справді, як танцівниця Соня мала привілей звичайної квартири. Щось майже невідоме простому москвичу.


"Звичайно", - з ентузіазмом сказала Соня. У тебе завтра побачення, правда? Чому б тобі не зайти до того, як я піду до театру на тренування, і я покажу тобі, куди покласти костюм і де знайти мило та рушники?


Це було трохи більше, ніж було справді зручно. Якщо, наприклад, Соня зловить його на голінні, у нього можуть виникнути невеликі проблеми з вусами.


"Що трапилося, Іване?" - Запитала Соня. Ти не боятимешся мене, правда? Це було б недоречно для вас… і в цьому немає потреби.


-Боюся? Звичайно, ні! Нік обійняв дівчину за талію і міцно, пристрасно обійняв. Я прийду сьогодні ввечері, коли хочеш. «Нік завжди міг сказати, що поголив вуса…»


-Іване! Соня докірливо подивилася на нього і обережно зняла руку Ніка зі своєї талії. Я лише пропоную практичну угоду між друзями.


"Ой!"


Звісно, тієї ночі Нік приходив у квартиру Соні, та інші…


6 - Питання про автомобілі


-ЛЮДМИЛА ...


«Товаришу, надайте мені послугу», - холодно відповіла Людмила. І, будь ласка, ми прийшли сюди поїсти, а не для того, щоби виставляти себе на публіку.


Сем зітхнув.


"Я не думав, що називати її це було особливо ефектно", - поскаржився він. І можу сказати, що коли я їм, мені подобається це робити з друзями. Чи є причина, через яку ви не можете бути доброзичливими?


«Я дружелюбний, товаришу», - знову дивилися на нього гарні очі з класичними рисами обличчя. На ваше прохання я привів вас до нашого найвідомішого ресторану. Саме тут Антонов написав свою оду «Людина за трактором», Петрович розробив свою теорію взаємозв'язку між молекулярною структурою атома та складом Всесвіту, а великий Йосип Малинський пояснив своїм друзям, що принципи роботи радара. ...


Сем напружився.


-Один момент! Радар був винайдений парою американців, Тейлором та Янгом, у 1922 році. Ви не можете ...


Людмила трохи посміхнулася.


-1919, товариш Харріс, Йозеф Малинський. І, на вашу думку, ще в 1703 році тут у цьому кутку сиділа людина на ім'я Гурович і ...


"Так, я знаю", - грубо перервав його Сем. Він написав Британську енциклопедію. Досить веселощів. Замовимо галони горілки та шампанського та перейдемо до більш серйозних справ.


Він махнув рукою, вимагаючи офіціанта, і, що дивно, той негайно підійшов. Людмила підібгала губи і почула, як Сем замовив ідеальною російською мовою довгий список напоїв і дуже мало їжі.


"Як я намагався сказати, - почав Сем миттю пізніше, - ти дуже красива дівчина з надзвичайно красивими очима і дійсно чудовим тілом, і… чесно кажучи, ти змушуєш мене страждати". Ви чудова марнотратна жінка!


Він тяжко проковтнув. Він дивився, як обличчя Людмили застигло від обурення, і він чекав, поки заспокійлива випивка розв'яже вузол напруження та розчарування, що створювалися в ньому.


Інформація: нічого.


Людмила: Ти нічого не досяг.


Успіх місії: нуль.


«Це не культурно, товаришу, дозволяти мені пити одному, - сказав він і налив Людмилі у склянку горілки з величезного графину. Для найкращих днів і до швидкої зустрічі!


Знову випив


"Прокляття на цю марну місію!"


Випиваючи і розмірковуючи про свою невдачу, він ставив питання, що сталося з Картером і наскільки він досяг успіху. Що він робить ...?


Картер пройшов Чеховською площею. Його крок був легким, його серце радіснішим ... поки він не усвідомив, що знаходиться на блоці цього плоского будинку і все ще далекий від рішення. Він обійшов припарковану «Волгу», і побачив, що в ній сидять двоє людей і чекають.


Цього разу, вирішив він, він дивитиметься на будівлю іншими очима; забуваючи шукати майстерно приховані зовнішні металеві нитки та зосереджуючись на пошуку входу.


Незважаючи на те, що будівля імовірно піддавалася реставрації, в ній мало ознак життя. Схоже, там взагалі не велося жодних будівельних робіт, а великі вхідні двері настільки загороджені дошками, що ніхто ніколи не міг увійти через них. Іноді, як він спостерігав протягом останніх кількох днів, якісь люди входили через бічні двері та були поглинені серією внутрішніх дверей. Усередині безперечно була охорона; хтось відчиняв і зачиняв двері за відвідувачами.


Він розглянув можливості. Їх було небагато. Масивні двері, високі вікна з ґратами та озброєна охорона. Можливо, дах, уночі... Маскування якесь, на кшталт охоронця чи робітника чи навіть цікавого перехожого, який випадково увійшов до будівлі... Марно. Якось йому доведеться пробратися вночі.


Добре, я повернувся б.


Нік звернув і повернувся на площу.


Майже несвідомо він подивився, чи чекають ще люди всередині Волги.


Так воно і було, але коли Нік пройшов через кілька машин, двигун забурчав, і машина виїхала з паркування. У машині все ще залишалося двоє чоловіків. Зрештою вони нікого не підібрали.


Інша «Волга» посіла те місце, з якого тільки-но стартувала. Нік продовжував йти до м'якої трави площі і зупинився під тінистим деревом, щоб прикурити гостру російську сигарету. Якийсь імпульс змусив його трохи повернутись, щоб побачити лінію припаркованих машин. Друга "Волга" все ще була там із нерухомими пасажирами. З того місця, де він стояв, Нік бачив, як водій відкинувся назад, ніби готуючись до дещо довгого очікування. Його супутник задумливо колупав у носі, ніби йому теж не було чого робити.


«Цікаво, – подумав Нік. Прямо як «ЗІЛ» учора. І, можливо, інші раніше. Машини приходять та йдуть, але пасажири не рухаються.


Він вирішив залишитися ненадовго, щоб подивитися, чи це було випадковістю чи правилом. Тепер, коли він згадав, йому здавалося, що кожного разу, коли він проїжджав через затискач, було припарковано машину з людьми в ній.


Іван Кокошка сів на траву і притулився до дерева. З того місця, де він зручно влаштувався, міг бачити всі припарковані машини. Його очі, здавалося, розглядали лише рукопис, який він вийняв зі свого портфеля, і його олівець час від часу робив позначки на сторінках, але роман Івана був останнім, про що він думав.


Машини проїжджали і збиралися до купи, шукаючи місце для паркування. Одна чи дві поїхали, решта зайняла свої місця. «Волга» та її пасажири залишилися на місці.


Через сорок хвилин на майданчик, що тільки-но звільнився, з'явився блискучий «ЗИМ». "Волга" стартувала.


Двоє чоловіків у «ЗІМі» не вийшли.


«У кварталі від будівлі Російського інформаційного бюро… Це було, звісно, дивно».


Минуло ще сорок хвилин. Операцію повторили. "ЗИМ" велично рушив, і влетів маленький "Москвич". У ньому було двоє чоловіків. Вони не вийшли.


Замислено, Нік закурив ще одну цигарку.


"Це було! Це була нагода, яку я так довго шукав.


Він мав дрібний і єдиний інструмент, яким можна було користуватися, і це був картон, захований за поясом. Вперше за багато років їй довелося обійтися без Вільгельміни, Гюго та П'єра. Замість люгера, ножа та кулі смертоносного газу в нього був… картон. Замість того, щоб мати можливість купити машину, орендувати її для особистого користування або помахати таксі, куди ви хочете поїхати, я опинився в країні, де машини доставляють лише після багатьох місяців очікування, а оренда машини – нечувана річ. , А таксисти зовсім неможливі в таких напрямках, як: «Слідкуй за цією машиною!» ... «Двадцять зайвих баксів тобі, якщо ти не втратиш!» ...


«Звичайно, Поліція…».


Картон. Той шматок ламінованого картону, захований у міцній лямці Іванових штанів кілька місяців тому, коли Том Слейд затіяв обман Кокошки. Він був марний для будь-яких справді важливих дій, але якийсь проникливий хлопчик із відділу документів вважав його корисним у надзвичайній ситуації.


Нік погасив сигарету і швидко підвівся. Якщо сорок хвилинна заміна мала бути


то можна було знайти безкоштовне таксі протягом півгодини, а в Москві це було не дуже довго.


Його стрімкий крок переніс його через площу, геть від лінії припаркованих машин, на широкий проспект, де можливість, мабуть, була кращою.


Через двадцять п'ять хвилин Нік все ще шукав у дверях одного з великих готелів. Він уже збирався здатися і чекати кращого шансу, коли «Волга» з картатою смужкою навколо кузова зупинилася, чекаючи зміни світла на світлофорі в кварталі від нього. Світло таксі було зелене; він був вільний. Нік підбіг до машини, як спортсмен з Олімпіади, і відчинив двері, коли світлофор змінився.


Водій повернувся і подивився на нього.


"Я не при виконанні, товаришу, і їду додому", - сердито сказав він.


"Ти на службі, товаришу, і ти підеш туди, куди я тобі скажу", - грубим голосом відповів Нік.


Його рука ковзнула до пояса і спритно витягла картон. Сунув водієві під ніс і сказав:


-Поспішайте. Негайно на північний бік площі Чехова!


"Так, звичайно, товаришу!"


Водій шумно переключив передачі та на двох колесах обігнув наступний поворот. Картки МВС мають особливий спосіб створення таких ефектів, навіть якщо вони підроблені. І це була чудова імітація.


Таксі мчало у бік Чеховської площі. Що ж, я там буду вчасно.


"А тепер повільніше, товаришу", - різко, різко випалив Нік. Звісно, я не хочу, щоб мене бачили. Добре. Зупиняйтесь. Залишіть двигун працювати. На стоянці темно-зелений Москвич. Коли він піде, ви підете за ним. Розуміє?


Водій зробив знак ствердно.


«Я розумію… Товаришу, я сімейний…


«Я теж», - збрехав Нік. «Ніякого піклування», - чекав я. Зачекайте, поки я вам скажу, а потім слідуйте за машиною на обережній відстані.


За хвилину «Москвич» завівся.


«Їдьте повільно, – наказав Нік. Обережно обігніть кут і дайте йому піти.


Водій корився вам, як людина, яка звикла слухатися.


-Зараз же.


Він "Волга" прослизнув за "Москвич".


"Не надто близько", - попередив Нік, швидко дивлячись у заднє скло.


Його місце посіла «Перемога», яка чекала на запуск «Москвича». Ніхто не вийшов. Гарний. Час був безперечно призначений. Єдине питання: що це могло означати?


Нік відкинувся на спинку сидіння і замислився.


«Мабуть, десь усередині цієї будівлі був прихований мікрофон, якийсь крихітний передавач, який транслював сигнал, який треба вловити в іншому місці. І це, мабуть, був дуже особливий і маленький пристрій, який випромінював сигнал, який не міг бути виявлений російськими фахівцями, але міг бути уловлений слухачами приймаючої станції... де б він не знаходився. Здавалося вкрай малоймовірним, що роль машин пов'язана з перехопленням сигналу шляхом відведення частини струму; але з іншого боку, мало бути якесь пояснення. І, можливо, стосунки. Якщо пощастить, маленький "Москвич" попереду дасть ключ до розгадки».


Водій машини Ніка вилаявся і опинився між іншим таксі та вантажівкою. У кварталі попереду "Москвич" раптово повернув праворуч і кинувся в провулок.


«Не втрачайте його, товаришу, – погрозливо сказав Нік. В іншому випадку ... - Нік дозволив своїм словам померти зі зловісним шипінням.


Водій відчув намір. Він пішов за іншою машиною, ніби від цього залежало його власне життя, хоча, можливо, він так і думав.


Збільшуючий рух робив погоню більш важким і водночас більш оперативним, тому що навколо було багато таксі, і всі водії їхали, як веселі божевільні. Водій «Москвича» навряд чи запідозрив би, що за ним стежать, хоча він їхав такою звивистою дорогою, що, швидше за все, він її розгляне. Нарешті «Москвич» пригальмував і зупинився на вулиці зі старомодними магазинами та зруйнованими офісними будинками з обох боків.


"Продовжуй", - бадьоро наказав Нік. Поверніть за кут і зупиніться. Але не вимикайте двигун.


Він спостерігав, як людина з громіздким дипломатичним портфелем вийшла з машини і перейшла вулицю у бік будівлі.


Триповерховий будинок з невеликою вітриною на рівні вулиці. Потім друга людина вийшла з "Москвича", замкнула його, повільно підійшла до чорної "Перемоги", що стояла за кілька ярдів від нього, і сів на місце водія.


І він чекав.


Минуло кілька хвилин.


Таксист задерся на сидіння.


«Товаришу, прийнято економити паливо.


"Я бачу, ти вже розумієш, що ми робимо щось незвичайне", - відрізав Нік. Робіть те, що я вам говорю, і не вимикайте двигун. Вам за це заплатять.


"Ах." Я не думав ...


"Тобі краще взагалі не думати". І ви не про це пізніше говоритимете. Нікому. Розуміє?


Водій енергійно смикнув головою.


«Звичайно, товаришу». Мій рот зачинено на замок.


"Так краще".


Через десять хвилин ще один чоловік з громіздким дипломатичним портфелем вийшов з дверей поряд з вітриною нижнього поверху і сів у Перемогу. Одразу машина завелася.


"Чи повинні ми йти за ним?"


-Ні. Повільно об'їжджайте квартал і проїжджайте повз цю будівлю. Не зупиняйтеся, доки ми проходимо. Коли він це зробить, повезіть мене назад прямою дорогою і висадіть в одному кварталі на північ від площі Чехова.


Коли вони проходили повз будівлю, до якої увійшла людина зі своїм дипломатичним портфелем, Нік з великим інтересом оглянув її.


У вітрині нижнього поверху красувалася суміш виробів із міді та яскравих шовкових кімоно. Вивіска на вітрині та напис над вхідними дверима будівлі говорили: «Харбін і Ченту, торгова компанія». Предмети для східних подарунків».


Чоловік біля входу до магазину, який спостерігав за ними, здавався більшим татарином, ніж китайцем. Те саме стосувалося і всіх інших чоловіків, яких Нік постійно спостерігав у машинах. Вони могли легко зійти за росіян. Можливо тому їх обрали.


7 - Про це повинен знати тільки ваш перукар


«Я ДУМАЮ, ТОВАРИЩ, - сказав Нік, розплачуючись з таксистом із марнотратством, яка могла завдати шкоди бюджету Івана, - що ви вчините правильно, якщо попросите у свого начальства коротку відпустку». Я маю вас попередити, що номер вашої машини майже напевно записаний, і можуть виникнути питання. Вам не потрібно на них відповідати за жодних обставин.


Очі водія розширились.


"Але ви мене запевнили...


«Я наказав вам, товаришу».


Нік зачинив двері і залишив його стояти з широко розплющеними очима і відкритим ротом.


За кілька хвилин Іван Кокошка повернувся на площу. Трохи згодом машина, яку він спостерігав, рушила, і під'їхала інша. Цього разу це була «Перемога», тепер він дещо знав. У громіздких дипломатичних портфелях… могли бути електронні пристрої для збирання та запису розмов, що відбувалися у будівлі Інформаційного бюро, за квартал.


Якщо припустити, що це так, мікрофон не може бути звичайним пристроєм, що підслуховує, оскільки він буде взаємозамінно вловлювати всі розмови в будівлі і буде виробляти тільки змішаний звук. Він також мав бути селектором; він мав збирати розмови лише в одній кімнаті. То чому його не знайшли?


Поруч з ним сміялися і гомоніли пари, що прямували додому в тьмяному світлі сутінків. Один чи двоє з цікавістю подивилися на нього, коли він сидів на лавці, стискаючи свій старий гаманець.


«Мені краще піти звідси, – подумав він, – поки мене не запідозрили.


Так чи інакше, майже час було забирати Соню.


«Але якби я тільки зміг зазирнути всередину «Перемоги» та подивитися, чи відкрито портфоліо того дипломата чи до нього підключено антену…».


Він повільно пройшов через лужок до під'їзної доріжки на іншій стороні площі, все ще відчайдушно розмірковуючи.


Навіщо їм записуючі пристрої, що працюють усередині машин, припаркованих так близько до будівлі? Рано чи пізно їх можна буде виявити. У російському інформаційному бюро поки не надто розумували, але нарешті доведеться це попередити.


«Вони мали бути поряд через характер робочого механізму всередині будівлі. Розмову можна було прийняти лише дуже обмеженою мірою; те саме обладнання мало передавати лише дуже слабкий сигнал. Можливо, тому пристрій так і не було знайдено.


сміття. Він був дуже маленьким, як і його джерело харчування. Це мало бути, інакше передачу було б виявлено.


Повільно й задумливо, ніби насолоджуючись бризом, що піднімається, і запахом трави, Нік пройшов по тротуару, що оминув площу, і направив свої, здавалося б, невпевнені кроки в бік машин. Побєдоносці були нерухомі, поля капелюхів були опущені над очима, їхні обличчя були не більше ніж тінями.


"Чорт забирай!" – подумав Нік. «Треба було зробити це раніше чи відкласти на завтра, коли буде більше світла. У будь-якому разі тепер я не можу повернутися.


«Отже, апарат, що підслуховує, - продовжував він розмірковувати, - був спеціально сконструйований так, щоб передача була слабкою. Це означає, що випромінювальне обладнання або дуже маленьке або дуже незакріплене. Може навіть бути…».


«Візьми його, Картер, – сказав він собі. Побіжний погляд на цю машину та будинок Соні.


Він зійшов з тротуару і побрів вузькою під'їзною доріжкою між припаркованою Перемогою та найближчим седаном, який, як він знав, належав державному чиновнику.


Портфель дипломата знаходився на передньому сидінні «Перемоги» між пасажиром та водієм і був замкнений.


Але біля ручки горів крихітний червоний вогник.


Її серце тьохнуло.


Апарат працював!


Таким чином, сьогодні ввечері він міг би спробувати зробити дві речі після того, як залишив Соню: знайти спосіб проникнути в будівлю Інформаційного бюро, не будучи вбитим пострілом у голову, та дослідити приміщення компанії «Торгівля та товари для східних подарунків».


Він вийшов надвір, залишивши вузький прохід між двома припаркованими машинами, і швидко позадкував. «ЗІЛ», що згорнув за кут секунду чи дві до цього, летів до нього з запаморочливою швидкістю в небезпечній близькості від задніх кінців припаркованих машин. Він зупинився прямо перед Ніком з вереском шин, дві двері з його боку відчинилися одночасно. Нік швидко обернувся, відчувши по шуму позаду себе, що вже надто пізно, і побачив, що відчинені двері «Перемоги» здаються за ним перешкодою. Саме по собі це було б неважливо, але людина, що притулилася до неї, націлювала на Ніка дуже практичний і безшумний автоматичний пістолет. Нік швидко глянув на ЗІЛ і побачив двоє чоловіків, що наближалися до нього з загрозливо піднятими пістолетами; і він зрозумів, що потрапив у пастку... спійманий, як негідник-аматор, на провулку, заблокованому машинами і наїжачився з обох кінців.


Вихід був лише один – нагору. Згинаючи ноги, він стрибнув з усією пружною силою, що забезпечується фізичними вправами йоги. Його руки і ноги швидко ковзали по даху машини урядовця, і він бачив просвіт і шлях втечі з іншого боку машини. На мить тріумфування він подумав, що йому це вдалося, а потім відчув, як руки схопили його куртку. Він вивільнився з таким імпульсом, який зірвав куртку з плечей і змусив його злетіти з даху і важко приземлитися рачки з іншого боку машини. Він знову схопився і відчув, як щось сильно відскочило від його голови, а ще щось схопило його за ноги.


Нік вирвався на волю, люто вдарив і з задоволенням відчув, як його ступня вдарилася об м'яку поверхню. Пролунало приглушене виття від болю, яке Нік залишив після себе парою кроків, винесли його на тротуар ... і шпурнули в обійми людини з Перемоги. Нік люто зробив випад, завдавши удару по шиї суб'єкта, і побіг до того, як тіло притислося до тротуару.


Він вірив, що він у безпеці. Але хтось з іншої групи, мабуть, колись був відмінним гравцем регбі, бо щільно складене тіло, яке кинулося на коліна Ніку ззаду, безперечно знало свою майстерність. Нік упав на бетонну під'їзну доріжку від удару, який тряс кожну кістку в його тілі і викликав різкий біль у голові, ніби її пробивали гострими цвяхами. Він невпевнено рухався і штовхав, як загнана в кут тварина. Щось на кшталт шипіння батога розсікло повітря і вразило його хвору голову з лютою та жахливою точністю.


Дивні вогники з'явилися в його мозку і повільно згасли. Нік на мить відчув темряву, біль, безлад у рухах, легке поколювання в руці; і одразу... він уже нічого не усвідомлював.


Соня Дубинська тихенько вигукнула і відсторонилася.


Вона йшла з маленького закутка, в якому була кухня в маленькій Івановій кімнаті. Знову ця страшенно гостра пісня! І цього разу він зробив негарний розріз.


Він задумливо посмоктав свій палець, що кровоточив. Днями Іванові доведеться щось робити з цим зазубреним шматком металу. Він був іржавий; його кров могла бути заражена. Краще одразу продезінфікувати рану. Можливо, Іван має щось у шафі, що вона могла б покласти на палець.


І взагалі де був Іван? Він ніколи не спізнювався.


Нахмурившись, вона підійшла до старовинної раковини і налила в таз води витонченою манерою, від якої кожен її рух здавався частиною танцю.


Вимивши поранений палець, він відкрив невелику шафку над раковиною в пошуках скотчу або антисептика. Він не мав реальної надії знайти щось корисне серед небагатьох речей Івана.


Її насторожений погляд блукав по полицях. Мило, леза для гоління, туалетна вода… Ах! Маленька темна пляшка з етикеткою аптеки та ім'ям, яке вона впізнала.


Добре. Зрештою, тоді Іван був не такий байдужий до себе.


Вона потяглася за пляшкою. Корок був страшенно тугий. – сердито пробурмотіла Соня. Було добре бути енергійним, але смішно було так щільно закривати пляшку, щоб хтось інший не міг її відкрити. Було б те саме залишити... Ух ти! Зрештою! Це навчило його, що він ніколи не повинен надто легко здаватися.


Зняла ковпачок із прокладкою аплікатора, трохи дивно подивився.


Це було дивно. Зазвичай до пляшки прикріплювали маленьку скляну паличку для нанесення антисептика. Але цей аплікатор опинився у ватному тампоні або іншому м'якому матеріалі, ніби він був призначений для чищення клавіш друкарської машинки... або для купання чогось.


На даний момент вони змінили модель, і, звичайно, її не можна було застосовувати для невеликих ран.


Навіть колір фарби здавався більш насиченим, ніж зазвичай. І запаху майже не було. Мабуть, це був лосьйон для волосся.


Він насупився... Для перевірки приклав трохи до пальця. Він ужалив, але зовсім небагато, і здавався набагато темнішим, ніж він пам'ятав по зарубках та порізах свого дитинства. Справді? Вони також це змінили.


Раптовий імпульс змусив його засунути нафарбований палець у таз. У залитій кров'ю воді був ніяких ознак темного кольору. Він енергійно витер її рушником, тож у нього захворів палець. Але колір залишився незмінним.


Він глянув на себе в дзеркало в туалеті. Повільно й обережно він провів аплікатором витонченою вигнутою бровою, вже темною від свого природного кольору. Коли Соня уважно спостерігала за тим, що відбувається, він ставав все сильнішим, набуваючи вугільно-чорного кольору… волосся Івана!


"Настоянка. Для підфарбовування, звичайно, через невелику кількість, але все ж таки... настоянка.


Вона знову подивилася на дзеркало, відчуваючи легкий дискомфорт у грудях.


Іван, такий недбалий у своєму зовнішньому вигляді, підфарбовує волосся? Це не було схоже на нього. Це було марнославство, на яке вона не чекала від Івана.


У якомусь сенсі було боляче.


Вона задумливо поставила пляшку на полицю. Було дивно, як вона була розчарована такою незначною річчю. Вона могла б присягнути, що Іван був абсолютно чесною людиною, в жодному разі не пихатим і без обману.


Але в цій дрібниці він її підвів.


Вона сіла на покороблене ліжко Івана і замислилась. І коли вона це зробила, він майже ненавмисно згадала дивовижну пишність свого супутника з його чудовою грацією і потужними м'язами, і почала ставити питання, чому ця людина була працьовитим письменником, а не оплачуваним спортсменом або лідером серед чоловіків. І тут же вона мимоволі задумалася над деякими нюансами його промови та його слідом, що відрізнявся від того Івана, якого вона знала раніше… Думати так було несправедливо. Він був примхливим, дбайливим, смішним.


І все-таки він не міг не думати про це.


Холодні бризки, як із Північного Льодовитого океану, вдарили йому в обличчя і пролили на його голе тіло пряні краплі. Він ковтав воду, задихався і здригався, кричав про допомогу, щоб відбити шторм або позбутися кошмару. Він почув слабкий сміх, що долинав звідкись поряд, а потім бурхливі води знову накрили його. Він спробував втекти від них, але його тіло було прямо, з розкинутими руками та ногами, і його кінцівки були невблаганно прив'язані до невидимих стовпів.


"Знову, брате Георгію!" Ще раз, і я думаю, він буде з нами». То був м'який голос; але в ньому була жорстокість, холодна, мов вода.


Хвиля вдарила його в обличчя і пролила свою холодну піну на його плечі, груди та ноги. Нік сильно трясся і хапало ротом повітря. Від холодних бризок її мляві повіки ворушилися, і він сліпо дивився на сцену, не схожу на океанську бурю з його жахливого сну.


У певному сенсі це було гірше, як він помітив, коли його зір прояснився; і він був затиснутий там, тремтячи і приголомшено поглядаючи на своїх мучителів.


Їх було троє. В одного з них у руках було відро з водою, а на обличчі був радісний вираз. Другий майже випадково постукав по боксерській груші у вигляді м'яча за метр від нього. Третій чоловік дивився на нього з усмішкою, яка нагадала Ніку вираз вовка з «Червоної шапочки».


"Привіт, друже", - сказав вовк. Ви не засмутитеся, якщо я назву вас братом Іваном? Посмішка на обличчі монгола дуже розширилася. Дозвольте нам представитися, перш ніж ми продовжимо. Це брат Георгій. Людина з цебром відрі похитала головою, вітаючи пародію. Ліворуч від мене брат Ігор.


М'яч стрибнув дуже близько до тіла Ніка і видав вібруючий звук, як велика гумка.


«Я брат Сергій. Тепер, коли ви одужали, щоб поговорити з нами, я думаю, ми можемо обійтися без душа».


Він помахав братові Георгію, який був готовий із відром. Георгій поставив його і підняв палицю, що неприємно нагадала Ніку рогатину.


«Звичайно, – продовжив брат Сергій із тріумфальною усмішкою, – нам може знадобитися трохи додаткової підтримки. Брат Георгій та брат Ігор нададуть його за необхідності.


Нік хмикнув і вимовив невтішну фразу на ленінградському діалекті. Якщо він був братом Іваном, то чому інші брати не були пов'язані так болісно, як він?


Він дозволив собі безконтрольно трястись і зашипіти, намагаючись вгадати, де, чорт забирай, він може бути. Він бачив бетонний тротуар і калюжу з холодною водою біля своїх ніг; Там був боксерський м'яч та предмет, схожий на дерев'яну спортивну стійку; була річ, до якої він був прив'язаний, і це була кривава безперервна стіна з брусів, така сама, як спортзал Чарлі на 46 West, у його районі… а, так, Ленінграді; а на тротуарі були недоглянуті циновки і зовсім не було вікон. Одні двері... ні, дві двері... І перед ним стояли троє чоловіків, які здавалися слов'янами, а може, монголами, може бути узбеками... може, навіть китайцями.


Посмішка брата Сергія промайнула на його обличчі. Його руки намацали штани Івана Кокошки і витягли з-за пояса картон.


Картка МВС.


Холодний дощ спогадів, що огорнув Ніка, був ефективнішим за крижану воду. Раптом він згадав таксиста, повернення на Чеховську площу та пастку між «Перемогою» та «ЗІЛом».


«Можу я запитати тебе, мій друже, – м'яко казав брат Сергій, – де ти взяв цю листівку?»


"Отримав від начальства, звичайно, дурень!" – різко відрізав Нік. І від них ти теж дещо отримаєш, якщо одразу мене не відпустиш! Хто думає…?


Бум! Твердий предмет вдарив Ніка в живіт, він задихнувся і втратив мову.


«Відмінно, брате Ігорю», - схвально сказав чоловік, який називав себе Сергієм. Дуже своєчасний, бездоганний та дуже ефективний поштовх


Він посміхнувся до Ніка.


"Ми знайомі з методами МВС, і я боюся, що їхні процедури сильно відрізняються", - він сумно похитав головою. Вони такі завзяті, ці люди. У них дуже мало уяви. Їх було легко перехитрити неодноразово. З тобою... це зайняло трохи більше часу.


Широке обличчя продовжувало посміхатися. Незграбний мозок Ніка ловив думку і ламав її знову і знову.


«Ці люди, які виглядали росіянами, говорили як росіяни, і, можливо, вони були китайцями… вони цілком могли бути із МВС. Навіть у цій дивній обстановці. Але... ні, як казав так званий Сергій. Якщо тільки це не був дуже хитрий прийом. І якщо вони не з МВС, то то були люди, яких він шукав».


«Вітаю, Картере», - сказав він собі іронічно. "Ви їх уже знайшли".


Він дозволив своїм очам заплющити очі і навмисно сперся на бруси, відчуваючи різкий удар.


Маленькі шипи пронизали зап'ястя та кісточки.


Все, що він тепер міг зробити, це почекати, дізнатися, хто ці люди, і змусити себе якось подумати.


"Брате Георгію", - трохи сумно сказав м'який голос. Боюся, ми втомлюємо нашого гостя. Чудовий малюк, будь ласка.


Щось на зразок укусу гігантського ската пронизало груди Ніка. Це було неймовірно боляче, і він мимоволі здійнявся від раптового сильного удару електрики. Він розплющив очі і люто вилаявся на російській. Брат Георгій посміхнувся і насмішкувато змахнув паличкою перед носом Ніка. Це безперечно було електрокнутом для великої рогатої худоби, настільки сильно зарядженої електрикою, що надто сильна його дія могла легко вбити людину.


"Дуже добре, Георгію", - прошепотів Сергій. Не одразу. Допит лише розпочався. Ну брат Іване... Кокошка. Можливо, ви думаєте, що ми повинні вам невелике пояснення. Ми привели вас сюди, тому що стало ясно, що ви спостерігаєте за нами, і ми зрозуміли, що можемо полегшити завдання, вказавши дорогу. Тепер, коли ви тут, ми можемо обмінятись ідеями. Сказати! Голос став жорсткішим, відчуваючи холод льоду. Хто ти? Чому ти дивишся на нас?


"Ти знаєш, хто я", - сказав Нік. Ви бачили мою картку. Але щодо спостереження за вами, це була звичайна перевірка. Тепер, звичайно, спостерігатимуть за вами інші.


"Ах!" Георгію! Голос і електричний стрижень вирували, як подвійні батоги. Я чекаю від тебе набагато більшого! Хто ти такий, щоби спостерігати за нами?


«Мені нема чого сказати тобі, крім того, що ти будеш розстріляний, коли все закінчиться», - тихо сказав Нік, бажаючи, щоб він міг сказати щось переконливіше і гучніше.


Але йому було важко визначити, як діятиме співробітник МВС. Він ніколи не бачив, щоб вони когось катували.


"Ігор!" М'який голос раптово перетворився на пронизливий писк. Дозвольте цій тварині побачити частину вашої майстерності. Можливо, тоді ми почуємо іншу історію.


Ігор рвонув уперед і спритним ударом привів у рух тренувальний боксерський м'яч. Повільно, повільно твердий, пружний м'яч, сіпаючись, наближався до живота Ніка і дратівливо відскакував. Потім він почав його трохи бити. Ігор посміхнувся та відбив м'яч керованими ударами досвідченого боксера. Раптом він ударив його так сильно, що м'яч потрапив у задубіле тіло Ніка, як таран, і він відскочив назад під градом нищівних ударів, від яких йому захотілося блювати на тротуарі, і вся фантастична кімната перетворилася на туман темряви.


У ньому Нік почув знущальний сміх.


Його голова прояснилася, і він зневажливо сплюнув.


Ігор почав знову.


З усією своєю силою волі Нік довів свій розум до стану безтурботності, досягнутого за допомогою вправ йоги, які дозволили йому перенести тортури вогню та води та гострі муки тривалого голоду та спраги; І хоча він знав, що ці жахливі удари можуть завдати внутрішні ушкодження, які неможливо виправити, він змушував тіло поглинати кожен удар, ніби його карта була руйнівною губкою, а нерви не могли приймати або передавати біль. Повільно та рішуче він змусив зникнути відчуття зв'язаних рук та ніг; потім відчуття стягнутості витягнутих ніг під власною вагою; таки подумав про хитання м'яча на його безпорадному тілі. Вона нахилялася, як лялька, і нічого не відчувала.


Ігор стрибав і робив хибні випади, легко човгаючи, і його великі руки тримали м'яч, ніби м'яч іноді був другом, а іноді ворогом. Він вдав, що вдарив, і лише злегка зачепив Ніка по ребрах. Він відсахнувся і раптово завдав серії ударів, схожих на кулеметні, в пах і живіт. Нік дивився абстрактно, відчуваючи себе погано, але задаючись питанням, як довго він зможе чинити опір ударам. Контроль над його розумом міг припинитись у міру ослаблення тіла; Він знав, що рано чи пізно він відчує біль або знепритомніє.


"Ах!" Відпочивай, Ігоре! Георгію, розбуди його!


Удар прута проник у свідомість Ніка, і той відійшов.


"Сильніше, Ігоре!" Сильніше!


Нові удари розтрощили Ніка; Та частина її тіла, яка не спала, бачила і чула речі крізь темний серпанок. Три обличчя рухалися перед ним із легкими ривками, всі однаково схожі, за винятком глузливої усмішки.


людину, яка не керувала ні палицею, ні кулею. Уся симуляція вже зникла.


"Бий, Ігоре!" Обережно завдай йому біль, щоб він відчув болісний біль, але не помер. Скажи мені, скажи мені, чи ти перенесеш тисячу тортур і попросиш визволення смертю! Скажи, хто ти та чому стежив за нами!


Особи для Ніка розпливлися.


"Говори, свиня!" Давай, Ігорю! Палиця! Я казав! Вдарити…!


Як уві сні, Нік побачив, як відчинилися двері і в кімнату безшумно увійшов чоловік.


Я знав, що бачив цю людину десь раніше, хоча вона була одягнена інакше... Ах так! Біля дверей «Східної Сувенірної лавки», або як там там називалося, хоча на той час чоловік був одягнений у типовий для москвичів коричневий робочий одяг. Тепер він носив одяг та капелюх китайського купця, торгівля якого частково залежала від зовнішнього вигляду. "Як власник сувенірного магазину", - втомлено подумав Нік. Чому я не носив їх раніше…? Ой! Оскільки день майже закінчився, настав час закривати магазини і всім чесним людям йти додому до своїх дружин і приготовленого обіду.


"О Боже! Припустимо, це був початок іншого дня, а він втратив цілу ніч!"


У новачка, зніяковіло помітив Нік, гаманець Івана бовтався в одній довгій, худій, жовтуватій руці, а в другій - пачка паперів.


Чоловік непомітними кроками зупинився поруч із братом Сергієм і на мить замовк, уважно спостерігаючи за Ніком і м'ячем, що коливається. Потім, з раптовим нетерпінням, він постукав по паперах кістлявим вказівним пальцем, схожим на гачок, і кілька хвилин швидко заговорив низьким тоном. Людина, яка назвала себе Сергієм, слухала зі зростаючим інтересом. Нарешті він повернувся до Ніка з мерзенною усмішкою на обличчі.


"Зупинися, Ігоре", - м'яко сказав він. Китайський купець нетерпляче спостерігав. Ти, брате Іване... МВС! Мій колега хоче знати, чи прийнято для члена Корпусу безпеки займатися написанням поганих романів та перекладом ще гірших мультфільмів, причому англійською, не менше!


"Ви, неосвічені дурні!" - сердито прошипів Нік. Біль швидко поширився його тілом, і він мимоволі застогнав. Він зробив глибокий вдих і змусив себе продовжити. Як ви думаєте, всі мої друзі та сусіди знають, хто я насправді? Для них я письменник і це все, що їм потрібно знати. Але ви скоро зрозумієте, що ваша злочинна дурість пов'язана з МВС. Що б не сталося ...


«І з тобою багато трапиться, запевняю тебе, - перервав його брат Сергій, - якщо ти не перестанеш брехати і не скажеш те, що я хочу знати». Ваша справжня особистість. Чому спостерігаєш за нами? Що, на вашу думку, ви відкрили. Кому ви підкоряєтеся. І саме те, що було повідомлено. Давай. Відповідай мені зараз чи далі страждатимеш.


Нік відповів найбруднішою російською фразою, яку він міг згадати.


Обличчя брата Сергія спотворилося, прийнявши вираз прихованої ненависті.


"Тоді дуже добре". Оскільки ви люб'язно надали нам документи, що засвідчують особу, із зазначенням вашої адреси та обкладинку збірки коміксів Соні Дубинської, ми надішлемо подальші запити. Зараз я, звісно, не знаю, хто ця Дубинська; але я можу гарантувати, що ми знайдемо її, приведемо сюди і ставимося до неї так, щоб ви і вона волали про помилування. Чи, можливо, ви волієте відразу сказати мені те, що я хочу знати?


«Соня – це просто перекладач». Для мене це нічого не означає, – поблажливо сказав Нік. І ваші питання не мають сенсу, тож я не можу на них відповісти. Але якщо я не повернуся в офіс ...


"Ігор!" Невеликий нагадування, будь ласка!


М'яч потрапив Ніка в живіт.


«Брат Андрій подбає про це пізніше, Ігорю, так що ти не втомишся», - дбайливо сказав Сергій.


Він повернувся до чоловіка в китайському одязі і швидко заговорив низьким шиплячим голосом. Купець схилив голову і вийшов із кімнати.


Незабаром після цього він повернувся із двома іншими чоловіками. Нік упізнав їх. Він бачив їх усередині "Волги", або "ЗІЛа", або чогось подібного день або два тому... але його мозок почав розпливатися, і він погано розумів. Сергій говорив спокійно та швидко. Він дав їм щось на зразок адреси. Він наказав їм поквапитися. Потім він обернувся до Ніка, потираючи руки.


"Добре", - сказав він,


весела особистість. Гарний. Давайте продовжимо, поки ми чекаємо, поки жінка прийме наше запрошення. Я дуже сподіваюся, що вона приваблива. Нечасто буває така жінка… у наших руках.


8 - Біжи, танцюрист, біжи!


ЗНОВУ У кімнаті була нова людина. Він зняв піджак і навмисно і спритно закотив рукави сорочки, щоб оголити м'язи професійного борця. Нік ліниво спостерігав за ним, відчуваючи, як нищівний біль послаблює його волю і поширюється на кожен м'яз його тіла. Не мало значення, хто його зараз ударить. Йому треба було, щоб його мозок знову ввімкнувся, щоб придумати щось розумне, щоб сказати чи зробити, щоб витягти його звідти.


Нік зауважив, що нова людина чудово впоралася з налаштуванням м'яча на іншу висоту. Брат Сергій завбачливо схилив голову та вніс свої пропозиції.


"Обговорюють техніку", - з гіркотою подумав Нік.


Він страшенно страждав, і відчував напругу від ваги на зв'язках його зап'ястей і кісточок, тіло оніміло і хворіло від ударів.


Він раптово подумав, що найбільше йому треба, щоб хтось на кшталт грізної Валентини Січикової увірвався вперед, її великі руки розмахували, її великі плечі билися, її гучний голос, що брязкотів бойовими кличами, розкидав усіх. вбивць, як кеглі для боулінгу. Але це було б дивом, а Нік на той час був далеким від чудес. Бог! Який безлад я накоїв!


"Давай, Андрію!" – бадьоро крикнув брат Сергій.


Чоловік Китаю невблаганно дивився.


Піднятий м'яч влучив Ніку у скроню, відлетів назад перед готовим кулаком і, запустивши знову, з гуркотом ядра вдарив Ніка в обличчя.


Він знав, що не зможе довше протриматися. Він уже вгамувався від ударів. Незабаром він знепритомнів, електричний розряд жезла поверне йому ясність, і він знову пройде через усі випробування. Виходу не було. Нема надії відпустити. Якось вони могли змусити його говорити про те небагато, що він знав.


Я міг тільки молитись, щоб вони не знайшли Соню.


Соня прокинулася, здригнувшись, коли ранкове сонячне світло, що просочилося через єдине вікно, впало їй на обличчя. На мить вона була спантеличена, не знаючи, де знаходиться, поки не зрозуміла, що це кімната Івана.


Вона сердито пробурмотів щось собі під ніс і встала з ліжка. Вона чекала набагато більшого, ніж заслуговувала, від того пихатого і брехливого Івана, який підфарбує своє волосся і встане на ноги після того, як пообіцяв почекати його, коли він повернеться додому. Якось вона заснула на цьому жахливо незручному матраці, а він все ще не повернувся.


Це було дивно. Вона прибрала волосся з очей і подивилася на двері, ніби очікуючи, що Іван відчинить її і зайде всередину. Це було не схоже на нього. З іншого боку, чим він був несхожий? Фарбоване волосся?


На вулиці чорна «Перемога» вислизнула на тротуар і зупинилася перед провулком Толстого, 22. Вийшли двоє чоловіків. Нік дізнався б їх, якби побачив їх, чи міг би їх бачити.


Він знову застогнав і затнувся. Його голова впала вперед, а його тіло в синцях вільно звисало з брусів, а весь тягар висів на опухлих руках. Стопи, як і раніше, були пов'язані так само міцно, як і раніше, але тіло так раптово вигнулося, що коліна підігнулися під тиском.


"Георгію!" Георгію! Розряд!


Електричний заряд вразив Ніка. Але він, як і раніше, висів, як мрець на шибениці.


-Знову ж таки! Знову ж таки! Цього разу тримайте довше! Примусь його відчути це!


Струм повинен був гальванізувати тіло Ніка. Але видимого ефекту це дало.


«Андрію, дурню!» Він надто сильно вдарив… Він хотів його живим! Ти, Ігорю, негайно приведи Чан Су!


Соня облила обличчя водою і витерлася рушником, енергійно витираючи.


Чорт, Іване! Млинець, млинець! Жоден інший чоловік ніколи не поводився з нею так раніше, і жоден чоловік ніколи не зробить цього знову, тим паче цей… цей Іван!


На сходах були кроки, але Соня їх не чула. Або, можливо, так, але вони не були його; тому вони не привернули його увагу.


Соня швидко провела гребінцем по волоссю і закрила сумку з невимовною рішучістю жінки.


. Він поспішив до дверей довгим енергійним кроком, тяжкою ходою і раптово відчинила їх. Вона піде додому і залишиться вдома, і чорт забирай, якщо Іван з'явиться і спробує потрапити в душ!


-Що ти хочеш? - розлютилася вона.


На майданчику перед Івановою кімнатою сиділо двоє чоловіків, і один з них все ще тримав руку піднятою, ніби хотів постукати. Їй не подобалося, як це виглядало.


Безперечно, таємні друзі Івана. Свині, все!


Товстіший із двох широкоплечих чоловіків поверхово торкнувся його капелюха.


"А... ти подруга Кокошки?"


-Ні! Вона гаркнула і зачинила за собою двері. Твоя домробітниця, ось хто я, і не більше. Але якщо ви захочете там почекати, ви можете зробити це вільно!


Соня рішуче пройшла повз них і вже була на сходах, коли худший підійшов до неї. Схопивши її за руку, він обернув її до себе обличчям.


-Хто ти? - гаркнув він їй в обличчя.


Соня, своєю чергою, подивилася на нього, її темні очі горіли, як вугілля.


Вона відповіла голосом, що змінився: "Це не те, про що ви повинні піклуватися!" Але якщо ви один із ваших друзів у МВС, то вам краще показати мені своє посвідчення особи. Мені набрид Іван і його вдавання!


"МВС?" Чоловік виглядав дивним приголомшеним і відпустив дівчину за руку. О… ой… ні! Це друзі Кокошки?


-Ба! Ти дурний! – різко огризнулася Соня. Такий самий, як він!


Вона різко відірвалася від чоловіка і втекла сходами.


Він наздогнав її на четвертому поверсі та поклав руку дівчині на плече. Соня чула, як найтовстіший чоловік спускається сходами за іншим.


«Він хоче тебе бачити», - сказав менший чоловік. Він хоче, щоб ви пішли з нами. Це щось вкрай важливе.


"Я не хочу його бачити!" - відповіла Соня у пориві гніву. Забери від мене руки!


"Ти не розумієш", - сказав товстун, нахиляючись до Соні так, що їй це зовсім не подобалося. Щось трапилося…


-Мені не цікаво! Соня відштовхнулася.


«Тим не менше, ви йдете з нами», - сказав товстун тоном, який раптово викликав тремтіння страху по спині дівчини. Його рука схопила руку Соні і болісно стиснула її.


-Ні! – крикнула Соня. Відпусти мене ...!


-Товаришу! Раптом відчинилися двері, і на сходовому майданчику з'явився дуже великий чоловік, робітник металургійного заводу. Я працюю ночами, може ти хочеш перестати шуміти?


Його голос луною пролунав сходовим майданчиком, і раптово відчинилися інші двері. Товариш Віра Плотнікова стояла в нічній сорочці з широко розплющеним ротом, готова закричати.


"Шум, шум!" Вона крикнула: Що відбувається у цьому будинку?


Соня різким рухом відірвалася від незнайомця і почала кричати:


"Ці люди нападають на мене!" Товариші…! Допоможіть мені! .


"Так вони нападають на тебе, га?" Сусід рішучим жестом ступив уперед.


"Вони нападають на неї!" - Вигукнула товариш Плотнікова. На допомогу! На допомогу!


Соня бігла, напіврида... Ззаду, як у кошмарі погоні, чулися громові кроки та шалені крики робітника з металургійного заводу, Плотникової, старого Головіна, всіх... і вона продовжувала тікати. Поки що вона більше не змогла. Вона зупинилася. А потім їй стало цікаво, від кого він утік.


Нік почув приглушений звук слів і відчув під собою мокру, холодну землю. Крижана вода знову обпекла його тіло, і цього разу він був вдячний за це. Але він все ще був нерухомий, як мертвий чи вмираючий. Рука помацала його пульс.


"Погано", - сказав голос китайською. Дуже поганий. Це поганий знак. - пальці смикнули Ніка за праву повіку і різко підняли його. Це поганий знак. Шкіра теж ...


"Тоді голка, Чіанг-Су", - знову наполегливо сказав він. Як ми могли знати, що він був такий близький до смерті, якщо він не кричав і навіть не говорив? Ви повинні врятувати його, ви повинні це зробити хоча б на день!


«Я спробую», - сказав перший голос без натхнення та інтересу. Але нічого не обіцяю. Його вдарили його надто сильно, надто сильно.


Голка вколола липку руку, простягнуту під кутом до змученого розтягнутого тіла Ніка, який ледь відчув укол.


На мить Соня подумала, чи не слід їй все-таки супроводжувати цих чоловіків.


чоловіки, хоч би якими грубими вони були. Принаймні так вона дізналася б, чого вони насправді хочуть і, можливо, що сталося з Іваном.


Вона озирнулася через плече і побачила, як темна «Перемога» наближається до неї таким чином, що вона раптово визнала невимовно зловісним. Її серце тьохнуло, і її довгий легкий крок пришвидшився, поки пртвів її до групи конторських службовців, що поспішають у своїх справах. Група наздогнала дівчину і, змішавшись з нею, увійшла у високу будівлю з другим виходом на півдорозі навколо кварталу. Соня якнайшвидше пішла до цього виходу, намагаючись бути непомітною, і подивилася на вулицю. Ні Перемоги, ні широкоплечих чоловіків, які охороняють вихід; просто прості та чесні російські трудівники.


Гарні, гнучкі ноги швидко пронесли її через пробку і потім у маленький богемний світ, серцем якого було кафе "Нева". Для більшості з них було зарано вставати, але вона їх підніме! І він дізнається, хто бачив Івана востаннє, а може, навіть хтось ці дивні люди.


Раптом питання, що виникло за тиждень до цього, знову виникло і привернуло його увагу:


Чому співробітник МВС наводив довідки про Івана? А тепер чому Іван не повернувся додому? Що за чоловіки були ці два незнайомці...? Чи були вони агентами МВС, друзями Івана чи ворогами? «Нічого з цього, – твердо вирішила він. Крім того, вони мали невиразний вигляд… іноземців.


Його ранній ранковий гнів розвіявся під натиском чогось дуже близького до страху: було неприємно, що Іван не з'явився; було тривожно, що ці люди мене схопили. Але того, що за ним навмисно стежили за вже приголомшливих обставин, було достатньо, щоб нервувати менш запальну дівчину. І все ж нерви Соні, хоч і натягнуті, були зроблені із міцного матеріалу.


Цілі дві години вона відвідувала маленькі галереї, лавки та кафе, які, як він знав, були улюбленими місцями Івана. Час від часу вона стукала в двері і питала. З кафе «Нева» вона зателефонувала додому про всяк випадок; Відповіді не було, вона набрала інші номери.


«Борис, ти випадково не бачив Івана…?»


«Ні, з позаминулої ночі, Соня». Чому…?


«Галино, ти можеш сказати, коли востаннє бачила Івана…?»


«Майже тиждень тому». Чому? Він почув сміх. Ви його посадили…?


«Федор, я хвилююся за Івана». Ви бачили його останнім часом...?


«Хвилинку вчора, Соня, він йшов Чеховською площею». Але я не розмовляв із ним. Так, звичайно, начебто нормально.


-Саша ...


"Ваня ...


"Микола ...?"


Ніхто з його друзів не бачив його майже двадцять чотири години.


Тепер занепокоєння перетворилося на горе.


Вона повільно пішла назад у свою квартиру, подумуючи скасувати уроки балету та почекати вдома, на випадок, коли Іван спробує до неї дістатися, але інстинкт почав працювати в ній, і вона зупинилася на розі своєї вулиці, приймаючи довгий, довгий та обережний погляд на квартал . Чорної машини не було. Але ось каже чоловік, притулившись до будівлі навпроти, його обличчя наполовину приховано під капелюхом із низькими полями. Отже, вони довідалися, де він проживає!


Він швидко зробив об'їзд і поспішив назад у кафе "Нева". Після кількох хвилин глибоких роздумів і чашки міцної кави вона обшукувала сумочку, поки не знайшла маленького аркуша паперу, який шукала.


Цього разу вона скористалася домашнім телефоном господаря. Його пальці злегка тремтіли, коли вона набирала спеціальний номер, наданий їй співробітником МВС із кривим ротом.


Нік обережно розплющив очі, проклинаючи себе за те, що заснув, але все ж таки був вдячний за відпочинок. Його тіло страшенно боліло, але, наскільки він міг судити, він все ще був у якомусь робочому стані.


Він чув живі удари кулаків по м'ячу десь поруч. У кількох ярдах від них на низькому табуреті сидів щільно складений чоловік, очевидно пильно дивлячись на того, хто стукав по куртці, що розвівається. Обидві двері до кімнати були зачинені. У кімнату не проникає шум ззовні.


Він виявив, що був частково одягнений і лежав на гімнастичному килимку з накинутою на нього грубою ковдрою, а його голова лежала на чомусь на кшталт куртки Івана.


«Яка зворушлива турбота!» – з іронією подумав він.


Але про всяк випадок, коли йому стало надто зручно, його зап'ястки були скуті наручниками, а кісточки обмотані грубою мотузкою. І вони також надали йому компанію двох чоловіків, і, можливо, інших, яких він не міг бачити.


«Принаймні на ньому був якийсь одяг, і він не висів на стіні. І здавалося, що вони хотіли зберегти йому життя для веселощів та садистських розваг.


Він розтягнувся під ковдрою. Кожен м'яз у тілі знову тихо стогнав. Наручники та шнур були настільки тугі, що вирватися було неможливо.


Вони вжили всіх запобіжних заходів!


Двері внутрішньої кімнати, а можливо, і зовнішньої, раптово відчинилися. Нік мигцем побачив склад, заставлений рядами коробок, і, крім того, натяк на денне світло. Потім двері зачинилися, і в кімнату зайшов чоловік схожий на китайця, дивлячись на нього.


Нік швидко заплющив очі і застогнав.


«Найбільше за хвилину чи дві, - був упевнений він, - вони збираються підійти і знову підштовхнути його, щоб подивитися, чи одужав він. Потім, звичайно, його знову зв'яжуть, і він буде саме там, де він почав.


Він свідомо очистив свій розум від усіх думок про те, як мало часу в нього є, щоб повторити свій хитрість і наскільки марно це, мабуть, буде в будь-якому випадку, і зосередив кожну фібру своєї істоти на серйозному питанні смерті.


Чудом йому дали час, хоча його розум був надто активним, щоб усвідомити це. Інші двері в кімнату відчинилися, і в кімнату поспішно зайшов брат Сергій. Він і китаєць швидко розмовляли тихими голосами, часто неуважно поглядаючи на Ніка.


Його шкіра втрачала колір. На лобі виступив холодний піт. Пульс сповільнювався... поступово, поки його серцебиття не стало майже непомітним.


Він нечасто намагався це зробити, тому що був не в добрій формі і не міг довго підтримувати цей стан. Але за довгі роки практики йоги він вивчив достатньо, щоб принаймні виграти час і зберегти свою енергію за умови, що є для чого її зберегти.


Він сконцентрувався з такою інтенсивністю, яка залишала місця інших роздумів, крім навмисного уповільнення функцій організму.


Коли двоє чоловіків підійшли до Ніка і нахилилися, щоб послухати биття серця, чути вже не було чого. Однак життя не згасло. Дихання було слабке, але він дихав. Шкіра була блідою, але ще не набула гнучкості смерті.


"Ах, є невелике покращення", - заявив китаєць. Він зможе говорити за кілька годин. Або якось нагоді. Я введу ще одну дозу, і ми зачекаємо.


Знову поколювання в передпліччі.


-Добре. Думаю, до завтра очікується повернення до свідомості. У такому разі, я думаю, Чжоу спонукає його говорити чи діяти якимось іншим чином. А поки що робити щось, окрім як залишити його на місці, безглуздо. Можливо, сьогодні вдень його можна буде змусити поїсти.


Низький шепіт закружляв навколо голови Ніка і, нарешті, зник, залишивши лише слабке постукування кроків.


Пізніше - він не знав, скільки часу минуло, і не знав, чи набагато це було пізніше - він розплющив очі і обережно озирнувся.


У кімнаті був лише один чоловік, і він сидів на низькому табуреті і читав газету. Сергій, китаєць, хлопець, який відбивав м'яч; вони всі пішли. Залишився тільки один чоловік... і обидві двері зачинилися.


Нік знову випробував себе. Що б вони не запроваджували йому, це, безумовно, було ефективним. Він почував себе свіжим і сильним, ніби він проспав довго і здорово, і від отриманого ним покарання залишився лише тупий біль.


Він заворушився і застогнав. Чоловік на стільці глянув на нього і знову звернув увагу на газету. Нік жалібно стогнав і незручно перекочувався з боку на імпровізоване ліжко.


«Води, води…» - слабо простогнав він.


Чоловік відкинув газету, повільно вставав із стільця, і підійшов до Ніка.


«Ти… ти… послухай мене, – хрипко прошепотів Нік. Я маю сказати тобі... дещо... - його голос упав до болісного шипіння. Але спочатку треба дати мені води...


"Спочатку кажи, потім вода", - безжально сказав чоловік.


"Добре, послухай", - наполегливо пробурмотів Нік. Ти був неправий. Я не той, хто… - його голос упав до слабкого стогін майже безладного звуку. Все, що написано в... газетах... - зніяковіло сказав він.


"Які папери?" Які ролі?


Нік прошепотів щось нерозбірливе.


-Що? Чоловік нахилив вухо до тремтячих губ Ніка. А які папери?


- Секретна справа, - дратівливо прошипів Нік. Рукопис ... портфоліо ... остання сторінка ... - Її слова затихли, поки їх не переплутали зі звуком тремтячого зітхання.


"Який рукопис?" Голова чоловіка підійшла ближче. Гучніше! Я тебе не чую!


«Дуже шкода, приятелю», - сказав Нік чистою англійською і витягнув свої зв'язані руки з-під грубої ковдри швидким, схожим на гільйотину рухом.


Це була гільйотина, що била знизу з жахливою і несподіваною швидкістю, а лезо було масивним ланцюгом між руками. Голова чоловіка не впала і не покотилася; Вона відкинулася назад, як пружинна кришка з лялькою всередині. Його очі вилізли з орбіт, і він видав короткий приглушений звук через забите горло. Нік знову злобно вдарив, наносячи удари руками в сталевій броні по шиї, наче лісоруб рубає дерево. Чоловік упав на матрац і з глухим стукотом приземлився.


Нік відкинув ковдру і насилу підвівся на коліна. То був хлопець, який більше не збирався нікого турбувати. Він рився в одязі чоловіка двома скованими кайданками руками. Він не знайшов нічого, що могло б йому допомогти; Ні пістолета, ні ножа, ні ключа до ручок, ні навіть пилки для нігтів.


«Дияви! Ублюдок навіть не подбав озброїтися! Ні, зачекайте; стрижень усе ще був там, на підлозі, біля табурету. Це була не дуже корисна зброя для людини зі зв'язаними руками та ногами, але це було щось.


Він поплентався до табурету і взяв електричну палицю.


Тепер… через які двері? Жоден із них не був дуже привабливим. Але той, що ліворуч, був тим, крізь який він бачив денне світло кілька хвилин тому, а може, годин чи днів.


І що його дуже здивувало, він не був замкнений.


Він штовхнув її, пройшов через склад із високими стосами коробок і протиснувся крізь фіранки, які видавали короткий хрускіт, коли він їх відсував.


Він був у китайському сувенірному магазині, один усередині; і була ніч. Зовні, через вікно, він міг бачити яскраве світло ліхтаря; У вітрині магазину він побачив ніж.


9 - Прощавай, брате; Прощай світ


ЦЕ БУВ декоративний НІЖ; рукоять з парою змій у несподіваних положеннях і лезо в тьмяних бронзових піхвах, прикрашених різьбленими драконами, але це був ніж.


Нік підійшов до вікна і поставив стрижень на підлогу, діставшися єдиної надії на порятунок. Лезо ножа вийшло важко. Воно було тьмяним від невикористання, але лезо було гострим. Нік нахилився і швидко перерізав мотузки, що зв'язують його голі кісточки. Остання мотузка впала за кілька секунд, і Нік з подякою поворухнув кісточками. Тепер ручки. Не можна бігати по Москві вночі босоніж і зі зв'язаними руками.


Але він не міг знайти нічого, щоб розстебнути застібку. Йому довелося припинити клоунаду та вибратися з кімнати.


Він затиснув ніж у зубах і продовжував крутити і вичавлювати ручки, оглядаючи зовнішні двері та вікно, щоб побачити, де можна вибратися. Його серце почало слабшати майже відразу і продовжувало швидко падати, коли він уважно оглянув його. Двері були забезпечені складним замком, якого раніше ніколи не бачили, а ключ був вийнятий. Вікно являло собою пакет з товстого скла та купи металевих ниток. Бог! Це зводило з розуму. Можливо, інші двері до кімнати, де його тримали, будуть більш перспективними. Спробувати варто, хоча він був майже певен, що це приведе його до коридору, що веде до інших кімнат, і, нарешті, до чорних дверей, так само міцно закріплених, як оця.


Затиснувши ножа в зубах, він узяв електричну паличку і побіг до задньої частини невеликого намету. Там він зупинився. Вже звиклими до темряви очима він міг бачити маленьку стійку з обслуговуванням та її вміст. У вітрині не було нічого, що він міг би використати. Касовий апарат не передбачав негайну можливість, але телефон був.


Він відчув рух десь у хаті.


"Швидко! Сповнити Соні!


Проклинаючи свої незграбні пальці, він набрав номер Соні та почув


На іншому кінці лінії далекий дзвінок. Він продовжував звучати болісно, як крик про допомогу у звуконепроникній кімнаті. Боже! Соня могла бути вдома, чекала на нього, гадала, що з ним сталося... а в її кімнаті не було телефону.


Посольство Сполучених Штатів? Ні. Він отримав суворі інструкції, і вони проігнорують його, мабуть, заявивши, що не знають його. У будь-якому випадку, щоб зв'язатися з кимось, кому можна довіряти, потрібно занадто багато часу.


Зрештою, він повісив слухавку і почав ламати голову, згадуючи ще один номер, який йому дали в Москві. Число вперто вислизала від нього!


Далекі звуки перетворилися на повільний обережний гуркіт, наче хтось повільно спускається на нижню палубу.


Ох! На думку прийшли числа, і він швидко повернув ручку, кладучи телефон собі на голову і плече і почуваючи себе однорукою, просто частиною людини.


Телефон здавався далеким. Удари наближалися і раптово стали гучними. Він почув крики, за якими пролунали звуки швидких кроків.


У його вухах пролунав ще гучніший звук із сухим стуком.


Гучний голос, схожий на гуркіт грому, пронизав його ниючу голову.


"Вітання!" Хто це? Голос заревів.


«Товаришу Валентина, це агент Степанович, - швидко збрехав Нік у телефонний мікрофон. Щодо шпигунства в головному офісі є китайська компанія під назвою ...


Гуркіт раптом пролунав над ним, і крізь скрипучі штори вискочила постать і вирвала трубку з його руки. Нога в черевику вдарила його по коліна, і Нік полетів. Коли на його груди лягло вісімдесят кілограмів, він почув далекий металевий рев голосу:


-Що це? Вітання! Хто це?


Він побачив рішучу атаку, коли друга людина люто порвала шнур, розриваючи його. Нік люто полоснув нависле над ним обличчя, брата Андрія, і сильно притис ланцюжок наручників до його носа. Він смикнувся щосили, які міг зібрати у своїй незручній позі. Брат Андрій хмикнув і впав, позадкував і врізався в брата біля телефону. Нік судорожно ворухнувся і вдарив Андрія ногою по щелепі. Брат номер два, якому Нік не був офіційно представлений, стрибнув уперед через свого товариша; з простягнутими руками.


Нік витяг ножа з рота, вклав його у зв'язані руки і вдарив чоловіка по шиї, проткнувши йому горло. Коли він відривав його, йому на руки капала кров. Чоловік хрипко скрикнув і впав на Ніка, розкинувши руки та ноги, все ще відчайдушно дряпаючи його. Ніку знову стало боляче. Коли він схопився на ноги, почув через фіранку крик люті і швидкі кроки і зрозумів, що він не має шансів вибратися звідти живим. Але, принаймні, він збирався покинути цей світ, борючись і забравши із собою деяких із цих ублюдків!


Куля з завішаного дверного прорізу пройшла її щокою, дзижчанням. Нік присів поряд з прилавком, готовий стрибнути у потрібний момент. Чоловік із пістолетом увірвався до кімнати, злосно кричачи і розмахуючи масивною зброєю, як металошукачем.


Він загарчав: "Забирайся звідти, дурню!" Я це прикрив!


Нік відскочив убік і метнув ніж у тіло, що виділялося у світлі ліхтаря. Чоловік голосно закричав, і куля із безшумного пістолета пройшла над головою Ніка. Ніж із гуркотом упав на землю, і чоловік схопив його за плече, але пістолет вистрілив знову, і його куля подряпнула по обличчю Ніка і залишилася на стіні за ним.


“Чорт! Тепер навіть ніж пропав і нічого не було…».


Він згадав електричний жезл і кинувся шукати його, як кішка, що тікає від печі. Пістолет пішов за ним і знову загавкав, але його дія була затримана глушником, і поранене плече людини сильно вплинуло на його приціл. Нік ухопився за жезло зв'язаними руками, зробив спритний, похилий стрибок у повітря, гідний танцівниці Дубинської, і приземлився всього за кілька кроків від стрільця, його тіло нахилилося до руки, що тримає пістолет. Чоловік вагався, як боксер середнього віку перед жвавим хлопцем, і цього вагання було достатньо. Нік натиснув крихітний перемикач на паличці і енергійно змахнув нею.


Жезл розсік повітря і вдарив чоловіка в обличчя; він різко смикнувся, коли Нік знову стрибнув і зробив хибний крок, знову попрямував уперед, різко тицьнув у руку, що тримає пістолет, відлітаючи і повертаючись назад, щоб невблаганно тицьнути в шию.


Чоловік закричав і вистрілив у повітря; Нік відскочив і змахнув жезлом, як палицею, вибивши пістолет із руки чоловіка і відправивши його в політ через усю кімнату. Він знову вдарив, сильно в шию, і його противник відсахнувся, як поранений бик, ревучи досить голосно, щоб підняти мертвих. Нік знову смикнув електричною паличкою, зібрався з силами і вдарив чоловіка по скроні з усією його згасаючою енергією.


Він міг чути гуркіт решти натовпу, коли він упустив вудку і спробував підняти пістолет. Чоловік перестав кричати, але все ще незграбно впав на землю на той час, коли Нік уже тримав пістолет у зв'язаних руках і направив його на двері. Застібка здавалася неможливою, але це була єдина надія. Те, що залишилося в пістолеті, не могло подбати про всю цю купку маніяків. Він притиснув масивну зброю до замку і три рази поспіль швидко натиснув на спусковий гачок, радіючи погіршенню його стану, що насувається. Під час третього пострілу бойок із гуркотом пробив порожню камеру, але від дверей відірвався товстий шматок металу. Вона твердо стояла. О Боже мій! Він голосно, гарячково бив її, і раптово, коли кроки почулися по маленькому складу, а фіранки сердито зашаріли, двері відчинилися.


Нік вискочив надвір у прохолодну ніч. І він побіг, його ноги стукали тротуаром, а його серце мало не вибухнуло від надлишку свободи.


Позаду нього були швидкі кроки та крики, але ніщо не могло його зупинити, бо попереду були вогні та люди... Він побіг до них, і...


Чорна «Перемога» пройшла повз і ривком зупинилася. Двоє чоловіків вискочили і рушили на нього. Нік завагався і раптово відчув тяжкість на колінах, яка вивела його на тротуар, де його голова вдарилася об холодний твердий камінь. Наполовину приголомшений, він замахав руками й ногами, потім його голова вибухнула, розпадаючись на мільйон падаючих зірок, і весь світ звалився на нього.


Нік тремтів. Крижана вода стікала по її оголеному тілу. Він застогнав і розплющив очі.


"Ось і ми знову", - з гіркотою сказав йому голос совісті.


Кімната була такою самою, як і раніше. Його зір був не зовсім те, що було раніше, і постаті були розпливчасті, але вони були там. Його знову прив'язали до брусів, і його тіло дуже боліло.


Сцена повільно та плавно фокусувалася. Був брат Сергій, який виглядав дуже розгніваним; китаєць у туніку з незбагненним виглядом; і ще один брат, зайнятий на задньому плані, із закоченими рукавами. Але з'явився новий хазяїн. Перед ним стояв акуратний чоловічок з усмішкою на губах і мерехтінням у темних очах, схожих на бусинки.


-Як мило! Сказав чоловічок. Як приємно тебе бачити! А яка ви незвичайна людина! Яка вистава!


Захоплення походило від її гладкого обличчя.


«До смерті, повставаючи і вбиваючи сильних». -Він усміхнувся-. Звичайно, сумно, що ми більше не можемо називати себе Дванадцятьма братами. Деяких завдяки вам вже немає з нами. Але це не важливо. Наші лави поповнюватимуть. Втрата коштує задоволення від зустрічі з вами.


Його тонкий вказівний палець простяг руку і погладив внутрішній бік правого ліктя Ніка.


"Довгий час, - сказав приємний голос, - я чекав зустрічі з членом AX". Я бачу, що на тобі татуювання цієї майже легендарної організації. Для мене велика честь перебувати у такій визначній компанії. Мені дуже шкода, що мої колеги не впізнали вас і тому грубо з вами обійшлися. З іншого боку, їх не можна звинувачувати, тому що значення символу ТОПОР наразі відоме лише тим, кого я назвав би «небагатьма обраними».


Ніжна ручка обережно потерла маленьке кругле підборіддя.


"Ви, я вважаю, не зволите поговорити з нами?" -Я питаю.


Нік втомлено заплющив очі.


"Йди до пекла!"


"Ні, звичайно", - знову засміявся чоловічок. Але в цьому немає потреби. Ми знаємо, що AX послав вас сюди, і ви знайшли те, що вас зацікавило, і що


Це, безперечно, зацікавить його начальство. Але що б це не було, нам не має значення. Ми знаємо про себе набагато більше, ніж ти». Знову хихикання, тепер трохи голосніше. І я розумію з того, що кажуть мої колеги, що добитися від нього впевненості вкрай складно. В інших обставинах, гадаю, варто спробувати інші процедури, які, я впевнений, будуть успішними. Але розумно, зараз не привід.


Голос різкий, як лезо бритви.


"У нас є для вас інша робота". Від вас нічого не потрібно. Жодних заяв, жодної співпраці; Або, звісно, спонтанна співпраця. - Тон маленького чоловічка впав до привітності, яка була майже солодкою. Звичайно, ви заплющуєте очі. Але він не може закрити вуха. І вам може бути приємно дізнатися, що я не міг бажати ідеальнішого екземпляра, ніж ви. О так; чудово підійде для справи!


Нік почув звук тертя маленьких рук. Слухаючи, він тихо перевіряв свою енергію.


"І цього разу, - зізналася вона, - я була майже виснажена".


Його тіло було млявим від плечей нагору і горіло від болю вниз. Мозок відмовлявся ясно мислити, концентруватися чи навіть слухати...


«Зразок?» - неохоче подумав він. Я опинюся в банку з маринадом чи в чайнику? Може, у пляшці. Хоук мене не впізнає. Соня більше ніколи не гладитиме своїми довгими і ніжними пальцями фарбоване волосся Івана Кокошки…».


"Чудово!" - повторив чоловічок. З вашою допомогою наші російські друзі не можуть не повірити в те, що вони вже мають підстави підозрювати. Агент AX! Чудово! Найкраще заморозити наш ретельно приготовлений торт.


Знову потирали руки. Нік глянув на нього крізь вії. Маленький акуратний чоловік виглядав дуже задоволеним.


"Який трюк!" Який прийом! - радісно сказав чоловічок. Але ми повинні переконатися, що ви у досить гарній формі, коли вас знайдуть. Живим чи мертвим, завжди добре виглядати якнайкраще, чи не так, мій друже?


"Живий чи мертвий. Яким зловісним мелодраматичним персонажем здавались його слова!"


"Але тепер дозвольте мені вивчити мою ситуацію", - подумав Нік. «Китаєць дізнався в ньому агента AX і залишився задоволеним. Проте він не збирався витягувати інформацію зі свого ув'язненого екземпляра за допомогою тортур, але збирався передати її йому, Картеру, їм? Російським? Псих! Безглуздо! І у хорошому стані, навіть якщо можливо мертвий.


Він прокрутив цю ідею в розумі, невиразно усвідомлюючи, що маленький хлопець навшпиньки пішов від нього і тепер сперечався з Сергієм і тихою, швидко ідучою людиною, схожою на знахаря, Чіанг-Су; хтось так назвав людину в шовковій мантії. Поступово в розгубленому розумі Ніка прийшло усвідомлення: для нього це не мало сенсу, але все це не мало сенсу від початку. Андерсон, співробітник ЦРУ, помер на складі ГУМу. Йому, Картеру, судилося стати ще одним Андерсоном.


«Але, їй-богу, якби ці люди мали доступ до тієї інформації, яку, за твердженнями росіян, хтось вкрав, навіщо їм ризикувати і ускладнювати свій проект, кидаючи американські тіла росіянам? Звісно, щось пішло не так! Федоренко, російський шпигун, який знайшов китайський мікрофільм. Вони підготувалися до такого повороту подій, влаштувавши все так, що здавалося, ніби секрети були вкрадені американцями. Але у такому разі, як вони могли…?


Він здався. Це було вже занадто, і він був невимовно змучений.


Маленький чоловічок позадкував до нього, задоволено потираючи руки.


-Так Так! – радісно сказав він. Тепер все влаштовано, і так спритно, що я майже відчуваю, що не можу вам це пояснити, щоб ви зрозуміли всі тонкощі. Але ви не можете ризикнути, чи не так?


Невелика хмарка з'явилася між його зморщеними очима.


«Але тобі тут незатишно, друже мій, і я бачу, що ти страждаєш». Ми маємо негайно опустити його і дати йому відпочити. Чіанг-Су! Він швидко грюкнув у долоні, і китаєць виступив уперед. Перша ін'єкція, будь ласка. Потім ми його випустимо. Ми не затримаємось довго, мій друже, - м'яко додав він. Тільки час, потрібний для завершення наших приготувань. Тоді ти будеш вільний, розумієш? Так безкоштовно!


Він від душі засміявся, і його маленьке тіло погойдувалося від радості, побачивши величезного чана.


Чіанг Су витяг свої довгі, багато прикрашені руки вгору. Нік мигцем побачив мерехтливу голку, затиснуту між спритними пальцями чоловіка, і відразу відчув, як прохолодне гостре подовження увійшло до його руки.


"Що... що це?" - хрипко пробурмотів він. Його очі раптово затуманилися, і його почуття здригнулися.


"Не лякайся", - почув він її слова. Це не що інше, як заспокійливий чи наркотичний засіб, який підготує вас до негайного етапу нашого плану. Пізніше будуть інші ліки, і вам скажуть, що вам потрібно. Ми надамо вам більш відповідний одяг та ...


Слова поступово стихли, перетворившись на невиразне бурмотіння. Потім настала тиша і благословенний відпочинок.


У Москві було далеко за північ, а тим часом по всьому місту безперервно дзвонили телефони, і дуже багато людей займалося своїми справами з особливою стриманістю.


Настав ранок. Телефони дзвонили рідше, але через певні проміжки часу, і люди, яких розбудили для надзвичайної служби, продовжували виконувати завдання, поки їх не замінили інші, настільки ж наполегливі та пильні.


«Магазин східних подарунків» відкрився для торгівлі у звичайному режимі.


Соня Дубинська прокинулася в ліжку своєї подруги Наталки, вдруге гадаючи, де вона, і раптом згадала. Він протер очі, щоб не заснути, і тут же підійшов до телефону, щоб дізнатися, чи не було новин про двох чоловіків із чорної «Перемоги» та про відсутнього Івана.


Він набрав приватний номер. На дзвінок відповів м'який голос.


Поки нічого.


Вона сиділа на пошарпаному ліжку, опустивши голову на свої руки.


День тягнувся повільно.


Десь у місті вони голили та одягали чоловіка і розмовляли з ним тихим, наполегливим тоном. Його вени були переповнені незнайомими речовинами, а мозок був сповнений кошмарів.


Настав полудень. Дзвонили все більше телефонів, пролунали оголошення. Одне було настільки терміновим і важливим, що його попросили зайнятися самим Дмитром Борисовичем Смирновим. Це були вибухові та сенсаційні новини з китайського посольства. Вони зловили шпигуна; і вони втратили його.


Знову ніч. Нік був на вулиці і біг, хоч уявлення не мав, навіщо він це робив і куди його вели ноги. Він невиразно згадав, як його витягли з машини і грубо штовхнули вперед і завернули за ріг у центр широкого проспекту. Він навіть не знав, що його звуть Картер чи Кокошка, або що він більше не носить вуса та російське пальто.


Але він був одягнений. Він відчув це, не замислюючись про це, і на бігу зрозумів, що тримає в руці пістолет у кобурі, і опустив пахву. Чомусь це його здивувало, хоч він знав, що не вперше в житті носить пістолет. Єдине, що він справді усвідомлював, – це необхідність бігти… сховатися.


Несподівано він зрозумів, куди йде. Він був громадянином Америки, він дуже поспішав, а цей присадкуватий будинок був посольством Сполучених Штатів. Вона має дістатися до нього. Він мав потрапити всередину для своєї безпеки. Там спостерігатимуть за росіянами, хтось поінформував його про це, і йому доведеться їх перехитрити. Він міг розрізняти темні постаті у різних точках. Вони також будуть озброєні; знав, що. Що ж, якби йому довелося стріляти одне в одного, він би це зробив.


Він був дуже близький до них. І дуже близько до священного сховища. Він заліз під куртку і витяг пістолет. Один із чоловіків наближався до нього, і ця людина збиралася отримати кулю прямо в ...


Один момент! Коли він стріляв у росіян? Нік вагався. Щось підказувало йому, що він має вбити. І ще щось наполегливо шепотіло йому цього не робити. Ну тоді! Він використовуватиме пістолет як сигнал; він зробив кілька швидких пострілів у повітря, і хтось, напевно, вибіг з посольства в найкоротші терміни, щоб дізнатися, що відбувається. Може, то був Сем.


Він був ненадовго здивований і побачив людину, яка вийшла з темряви і цілеспрямовано підійшла до неї.


-Високий чи високий! Він почув крик. Ми знаємо хто ти. Здавайтеся негайно чи…!


Нік швидко вистрілив у повітря. «Це має щось зробити, – подумав він з надією. Ось як все минулося. Вибух розколов повітря над його головою. Куля зіткнулася зі стіною поруч із ним і кинула шматки цементу на його обличчя. Нік вилаявся, пригнувся, вислизнув і почув звук безшумного пістолета, що посилає кулі повз його вуха


"Це марно!" - у розпачі подумав він. Занадто багато. Я не зможу потрапити туди.


Він повернувся і пішов назад тим шляхом, яким прийшов.


Господи, на вулиці було багато агентів!


Оточення людей перекрило кінець кварталу, і ліхтарі висвітлювали стволи їхніх пістолетів. Куля пройшла над його головою. Інший ударився об стіну поряд із ним.


"Що відбувається?" - у розпачі подумав він. Вся кривава армія тут, щоб вистежити мене!


Він притулився до стіни і затято вистрілив, спочатку по кордону, а потім по мигалках біля дверей посольства. Раптом його огорнула вогненна завіса. Уламки відлетіли від стіни. Кулі пролітали повз, верещачи, співи і роз'їдання його плоті, але він стояв і стріляв у темряві.


"Непереможний!" – радісно подумав він. Кулі сиплються на мене з усіх боків, але не можуть збити мене з ніг! Сволоти! ».


Куля потрапила йому в шию і серйозно зашкодила. Нік сердито обернувся, натиснув на спусковий гачок порожнього пістолета і відчув, як щось на кшталт ковадла вдарило його у скроню. Він упав навколішки, на мить завагався і одразу відчув себе каменем, коли ще одна куля потрапила до його черепа. Людські форми вийшли з темряви та побігли до нерухомої маси, яка була тілом Ніка Картера.


10 - Моя черга, Смирнов


Дмитро Борисович Смирнов обережно поставив дошку в центрі столу і з любов'ю помістив кожну з тридцяти двох різьблених шахових фігур на її квадрат. Гра, а точніше розумова вправа, допомагали йому думати. І горілка також.


Поставивши кожну деталь на своє місце, він потягнувся до коробки і дістав пляшку та склянки. Наступним його ходом було потягтися до замкненої коробки, і, відкривши її, він методично поклав її на стіл поруч із шахівницею; пістолет, громіздкий конверт, ручка, портфель з американськими та російськими дипломатичними нотами та кілька документів, що засвідчують особу, що належать американському журналісту Джону Голдблатту.


Він глянув на гостя і поправив густі вуса.


"Добре!" - Сказав він собі. «Метод понад усе. Це щастя мати таких ефективних працівників. Ще один момент і ми поговоримо. В цей час…".


Він наповнив склянку горілкою і швидко підняв її, відчуваючи, як горло поширюється печіння.


Нік потягнувся і прислухався до тихих, майже домашніх шумів. Його ніздрі запитально пульсували. Запах антисептика зник. Приглушених голосів не було. Жодних раптових уколів, жодних твердих рук, щоб доторкнутися до його хворого тіла. Його очі злякано розширились.


Білизна промайнула в його очах і повільно почала фокусуватися. Це була залита світлом стеля. Він розслабився. Його м'язи хворіли, але не неприємно; це було більше схоже на те, ніби він вичерпав себе якоюсь незвичайною вправою, а потім йому зробили масаж досвідченими руками. Він торкнувся своєї голови. Бінта не було, але продовжував тупий біль. Його обличчя було добре поголено. Хихикання досягло його вух. Він слухав це і намагався визначити людину, яка це транслювала; не вдалося. Він сів і моргнув: голова в нього кружляла, зір знову затьмарився. Але жах закінчився, і тепер Нік знав, хто він такий.


"Добре, містере Слейд!" Заревів могутній голос. Нарешті ти з нами!


Нік звісив ноги на край дивана і дивився на того, хто говорить.


Раптовий рух змусив його мимоволі застогнати. Тисячі демонів вилами кололи Його голову, і Його живіт був начебто... начебто його використовували як тренувальну сумку для боксу. І це було, він згадав, дивлячись на обличчя, що спостерігало за ним через стіл. Він упізнав обличчя. Не багато людей могли це зробити, але він бачив своє зображення у газеті AX та файлах публікацій у головному офісі.


"Браво, товаришу Смирнов", - сказав він хрипким і незвичайним голосом. Здається, що я справді тут. Я завжди думав, що ми зустрінемося в пеклі. Ми не в цьому?


Дмитро Смирнов засміявся.


"Ваша думка дуже ризикована", - м'яко сказав він, пригладжуючи вуса. Ми в тому, що можна назвати передпокою Інформаційного бюро. Я б сказав, Чистилище. Але перш ніж ми продовжимо розмову, я хочу вам дещо сказати: ви


він був у лікарні останні три дні, дуже особливій лікарні, і ви дуже багатозначно балакали.


-Три дні! Нік ахнув.


Смирнов підняв густі брови.


"Ваша реакція чудова", - сказав він. Здається, його більше цікавить елемент часу, ніж те, що я називаю Його словоблуддям. Чи так важливий час?


«Мені завжди подобається знати, котра година, - сказав Нік. І горілка, яку я бачу, прикріплена до шахових фігур?


«Так, справді, – відповів Смирнов. Він налив лікер у другу склянку. Горілка рекомендується для голови. За твоє здоров'я, Слейде. І вітаю, що ви живі… А для допиту рекомендую партію у шахи. Що ви думаєте? Ви приймаєте?


Нік із вдячністю прийняв гарячу рідину.


«Я трохи незграбний через відсутність практики, - винен сказав він і підтягнув стілець з прямою спинкою до столу. - І я вже давно не грав у шахи в позиченій піжамі». Чи можу я запитати, що ви зробили з моїм одягом? Я не хочу йти звідси у спідній білизні.


"А, ну не треба", - привітно сказав Смирнов. Вона випрасована і готова до надягання. Однак правда в тому, що ми знайшли кілька речей, які ви носили, і які вимагають невеликого пояснення. Ось наприклад. - Він відкрив громіздкий конверт і простягнув його через стіл. Я думаю, ви скажете мені, що ніколи раніше не бачили цих паперів і що ви не знаєте, чому вони були виявлені у вас.


Нік взяв їх і уважно оглянув. Кожен був аркушем паперу американського посольства з обрізаним бланком. У кожному з них був звіт, настільки секретний, що жоден розсудливий російський не показав би його іншій людині без поважної причини. Нік уважно перегорнув повідомлення. Це саме те, що було виявлено в Андерсона, за винятком того, що це були свіжіші повідомлення.


"Грай", - весело сказав Смирнов.


Нік дивився на шахівницю і обережно пересунув королівську пішака.


"Ваше припущення вірне", - сказав він. Я їх уперше бачу.


Смирнов посміхнувся.


– Однак їх зняли з вашого одягу після того, як вас забрали біля американського посольства. Ми знайшли і цей пістолет та інші речі. - Він енергійно провів рукою з довгими пальцями з інших предметів на столі. Нік глянув на них.


«Тільки моя ручка, - сказав він.


"Просто ручка". Ох! – повторив Смирнов. Він глянув на дошку і обережно пересунув свого королівського пішака. Документи, що засвідчують особу… хіба вони не ваші?


"Ні, звичайно", - сказав Нік. Ви назвали мене Слейдом. Цікаво, звідки знаєш моє ім'я. Але я повинен вам сказати, що ви маєте рацію.


Він стрімко рушив свого королівського коня, атакувавши пішака супротивника, і повернув Смирнову папери Джона Голдблатта.


"Ви знаєте, що ці папери не мої".


«Так, я знаю, – тихо сказав Смирнов. Це була невелика помилка, і я радий повідомити, що їх було кілька. Інакше ти був би не живим, щоб грати зі мною в цю гру. - Його рука зависла над фігурами на дошці, і його густі брови зігнулися. Правду кажучи, ми проінформовані про це Голдблатте. Він був агентом на службі в англійців та американців. Якийсь час він працював у Йоганнесбурзі, а потім чомусь раптово виїхав. Згодом він з'явився тут, у Росії, як уповноважений журналіст. Але дозвольте мені подивитися...


Він рушив ферзового коня, захищаючи пішака, і відкинувся в сідлі, уважно спостерігаючи за ним, ніби очікуючи, що він повернеться до своєї примітивної позиції.


"Так, Гольдблатт". Ми випадково дізналися, що він кинув роботу в газеті і тепер працює у лондонському рекламному агентстві. Він дає уроки фотографії як другорядне заняття, і я розумію, що він досягає певних успіхів своїми виставками. Дуже талановитий юнак, цей Гольдблатт. Трохи молодший за тебе і з пишною бородою, чого, боюся, тобі ніколи не добитися. До того ж він помітно схуд, я сказав би, лисий, як чернець. Вам цікаво, що ми це знаємо? Ну… у нас є шпигуни.


"Я розумію", - прошепотів Нік і рушив королівського слона, погрожуючи коню Смирнова. Ще трохи горілки, будь ласка. Щиро Дякую. А що ви, хлопці, дізналися про пістолет? Це також було від Голдблатта?


-Ні. Смирнов похитав головою. Хоча він був шпигуном, у Голдблатта ніколи не було нічого смертоноснішого, ніж фотоапарат. Я сподіваюся, що ви оціните, наскільки вам пощастило, тому що ми знаємо ці речі. Ні, можливо, пістолет був піднятий


де завгодно, взято у полоненого американця у В'єтнамі або ще десь. А потім... поступився тобі. Поряд із вишуканим американським костюмом. Якщо тільки костюм та пістолет не його. Незважаючи на те, що я знаю, вони можуть бути частиною вас, як татуювання Сокира на правому лікті.


"Це розумно", - погодився Нік. Незважаючи на те, що ви знаєте, можливо, вони є. Думаю, твоя черга.


Смирнов дивився на Ніка через дошку. Його очі блиснули чимось дуже близьким до захоплення.


«Тобі холодно, Слейде, з огляду на обставини».


«Це тому, що я гадки не маю, які обставини», - щиро пояснив Нік. Напевно, правда, що я мертвий і сплю. Незадовго до смерті я відчув жахливий біль від кулі в голові. Звичайно, я радий своєму воскресінню. Але мушу зізнатися, прийом мене здивував і порадував. А через те, що там навіть пов'язки немає. Чи не могли б ви це пояснити? Це допоможе закласти підґрунтя для плідної дискусії.


Він заспокійливо ковтнув горілки та серйозно глянув на Смирнова.


"Все ще твоя черга", - додав він.


«Немає поспіху, містере Слейд». Смирнов голосно засміявся. У грі на вміння розігруються обережно. Однак, можливо, ми можемо піти далі і пояснити, як ви опинилися тут.


Він рушив пішака ферзевій човні, погрожуючи слону, і відкинувся назад.


«Я отримав наведення, – продовжив він, – від китайського посольства». І я виявив, що це дуже унікальне спілкування. В результаті я поговорив з китайським послом і акуратним і дещо неприємним чоловічком на ім'я Чжоу Цо-Лінь. Ти знаєш його?


"Я не впевнений", - сказав Нік, вивчаючи останній хід Смирнова. Опис звучить знайомо, але ім'я не викликає довіри. Невеликий спалах спогадів промайнув у її голові. Почекай… так! Він глава «Дванадцятьох братів».


"Ви наполягаєте на розмові про них, чи не так?" Смирнов підняв густі брови. Це все, що ми чули, поки ви марили. На жаль, такої групи немає. Однак ми повернемось до цього. Ні, Чжоу – співробітник служби безпеки посольства, під знаком якого він в'їхав до цієї країни рік тому. І немає жодних сумнівів у тому, що він відіграє якусь роль у Корпусі безпеки, хоча я б сказав, що вони не були такими повністю відвертими і відкритими зі мною, як мені хотілося б.


Його тон був різким, а куточки його рота скривилися в лихій усмішці.


«Ці два джентльмени розповіли мені дуже тривожну історію». Схоже, що протягом кількох місяців посольство отримувало поштою загадкові повідомлення, що містять надтаємну російську інформацію. (Вони не сказали, звідки вони дізналися, що це абсолютно секретно), надрукована на машинці фонетичною російською мовою на чудовому американському папері. Фактично заголовки з посольства США без бланка. Негайною реакцією наших китайських союзників, звичайно ж, було повернення нам матеріалів із великим задоволенням та пропозиціями про співпрацю. Однак вони зрозуміли, що інформація справді мала для них велике значення і що за доставкою має бути щось дуже зловісне.


Він зробив паузу і зробив ковток горілки.


"Вони були дуже проникливими, - зауважив Нік, - не кажучи вже про те, скільки більше прибутку вони могли б отримати від матеріалу, зберігаючи їхню доставку в секреті", - відповів він. Як ви вважаєте, звідки узявся матеріал? Ви думали, це лелека принесла?


«Можливо, спочатку, принаймні, вони не могли бути здивовані більше, ніж вони кажуть». Смирнов поправив вуса і глянув на дошку. Але після місяців, а звіти продовжували отримувати, відправник наважився і попросив повернути папери за адресою, після того як китайські читачі відтворили повідомлення на мікрофільмах. Він також попросив обмінюватись інформацією, і при цьому він представився як американець, який прагнув отримати її для себе чи своєї країни.


«Це смішно, – сказав Нік.


"Так", - погодився Смирнов. Можлива ще одна помилка. Але врешті-решт людині властиво помилятися. Що ж, наші китайські товариші, які прагнуть виявити цю людину, яка надсилала їм всю цю інформацію про радянські проекти та плани, потім побачили можливість дізнатися, хто був їх таємничий кореспондент. Отже, вони співпрацювали із цією людиною; вони повернули матеріал; відтворивши його, і вони почали щосили організовувати інтерв'ю між одним зі своїх чоловіків і американським шпигуном.


"Як ви думаєте, коли почалася ця спроба?" - Запитав Нік. Це було після того, як ваш агент Федоренко побачив певні матеріали у китайських архівах?


Смирнов схвально глянув на нього.


"Я думаю, ваша голова покращується, товаришу Слейд". Випий ще горілки. Дає оздоровчий ефект. Так, приблизно на той час. Тому що невдовзі після цього вони мали особистий контакт з якимсь паном Андерсоном із ЦРУ. Його довгі пальці повільно, але рішуче рухали його другого коня. Після початкового інтерв'ю, в ході якого останній отриманий матеріал було повернено цій людині і розкрито секретні плани зловити його у його власній пастці двоособливості, вони повністю втратили його слід. Невдовзі вони дізналися, що він загинув в автокатастрофі.


-Нещасний випадок? Ви знаєте, що це неправда, – ясно сказав Нік.


-Я знаю? Може бути. Однак незабаром вони знову почали отримувати корисні повідомлення поштою. І знову вони планували зустрітися з новою людиною, яка надсилала їм інформацію. Цього разу вони були сповнені рішучості довести справу до кінця. Дозвольте мені процитувати вам те, що сказав китайський посол як пояснення. Смирнов трохи посміхнувся і погладив кінчиками пальців. Його хрипкий голос став різким і високим, а очі трохи звузилися. Посол сказав:


На той час нам стало ясно, що це був навмисний крок з боку американського уряду. Ви помітите, Смирнов, що практично вся подана інформація стосується російських угод, які становлять для нас особливий інтерес, і я з жалем повинен сказати, що ми знайшли деякі з них надзвичайно тривожними. Ах, правда!


Смирнов трохи підібгав губи і трохи підвищив голос.


Але ми готові не звертати на це уваги, тому що розуміємо, що передача цієї інформації – не що інше, як зловмисно розумний хід Америки, спрямований на тертя між нашими країнами. Ми вже давно мали намір повідомити про це, але ми хотіли отримати достатні докази. На цей раз ми були впевнені, що зможемо спіймати інформатора, але, на жаль, йому вдалося втекти. Для нас неможливо впоратися з пошуком людини, але якщо ви діятимете швидко, використовуючи всі свої ресурси, ви все одно зможете його знайти. Ви можете спробувати знайти притулок у американському посольстві. Але я повинен вас попередити, що він утік, коли ми намагалися його зловити, і він, безсумнівно, зробить усе, щоб запобігти його затриманню. Він озброєний, і небезпечний.


"Шахрайство!" – грубо сказав Нік.


«Так, звичайно, – сказав Смирнов своїм нормальним голосом. Але вагомі докази залишаються. Ви граєте, так?


-Так і є. І є, як ви самі наголосили, багато доказів на мою користь. Здається, що помилки цих людей, які дуже багато, мають тенденцію дискредитувати їх історію без будь-яких зусиль з мого боку. Нік перемістив ферзеву пішака на четверте поле, раптовим сміливим ходом, від якого Смирнов підняв брови до стелі. Вони мали убити мене, поки вони мали можливість.


«Це мало бути зроблено». Вони вірять, що це зробили. Смирнов широко посміхнувся. Звичайно, вони не збиралися, щоб ви живим потрапили до наших рук і тепер можете служити нам. Звичайно, якщо ви не досягнете успіху в компанії, нам це може все-таки не знадобитися… Але подивимося. У будь-якому разі, вони безперечно вірять, що ти помер. Після отримання повідомлення і, я сказав би, його інструкцій, ми розмістили наших людей у стратегічних точках міста, особливо в районі американського посольства. Вони були досить тонкими, щоби привернути нашу увагу до такої можливості.


Смирнов знову наповнив свої та Ніка окуляри. Здавалося, він був задоволений собою.


«Вони дали нам напрочуд точний опис вас і наполягали на тому, що ви страшенно небезпечні». Я вжив необхідних заходів. Гадаю, ефективніше, ніж думали наші друзі. Тому коли ви приїхали, ми на вас чекали. Мій лейтенант Леонідов сказав мені, що ви стріляли у повітря. Пам'ятайте! Навряд чи вчинок справді відчайдушної та кровожерної людини! Його вуса сіпнулися. Це був сигнал наблизитись до нього і вистрілити. Я знаю, що ти нарешті провів чудову битву. Але, звичайно, вони перевершували його чисельністю настільки, що не врятуватися. Леонідів та одна чи дві людини також повідомили, що чули постріли з глушника. Мої люди ними не користуються. Це цікаво, чи не так?


Його очі раптово глянули на Ніка.


"Чарівно", - погодився Нік. Але знову незручно. Не


зі свого боку, однак. Думаю, ваші люди застрелили мене; швидше, перш ніж мене вразили інші постріли.


"Цілком вірно", - погодився Смирнов, але в його яскравих очах світилася радість, коли він спостерігав за Ніком, який задумливо торкався свого скроні. О, ти можеш подивитись у дзеркало пізніше, якщо хочеш, але я можу запевнити тебе, що ти не знайдеш жодних ушкоджень, окрім синця. І я щасливий сказати, що його власна мета була дуже поганою. Вони кілька разів поранили вас у тіло, а потім двічі на голову. Мої люди використовували особливу зброю, яку ми використовуємо лише за дуже виняткових обставин, наприклад, коли ми хочемо справити враження вбивства людини, не завдавши їй жодної шкоди. Або зовсім небагато. Кулі виготовлені з увігнутого термостійкого пластику, який при попаданні в уразливу частину тіла виявляється досить потужним, щоб збити людину з ніг та нокаутом, але не завдати їй значних ушкоджень. Потім, звісно, стрілянина припинилася; ми відвезли вас до лікарні, обшукали, уважно оглянули вашу недавню стрижку та речі, провели медичне обстеження та виявили, що ви були під наркотиками та під сильним гіпнотичним навіюванням.


- Ви вже кілька днів несете нісенітницю. Кілька годин тому лікарі повідомили мені, що їм вдалося нейтралізувати наслідки попереднього введення наркотиків і що, коли він прийде до тями, він справді прийде до тями і зможе поговорити зі мною. І як прекрасні лікарі, вони були абсолютно праві. Ах так… Тепер ще дещо. - Він на мить зупинився і зосередив свою увагу на дошці. Ми випустили повідомлення про те, що вас убили при спробі втечі.


Він узяв пішака протилежного короля своїм конем.


Нік тихенько зашипів.


"Дуже вміло", - сказав він шанобливо.


"О, я намагаюся", - скромно сказав Смирнов.


-Чому? - Запитав Нік. Чому ви потрудилися вдавати, що вбивають мене? Я міг бути тим, що вони сказали. І я, звичайно, чинив опір. Ви, хлопці, мали б повне право вбити мене прямо зараз.


Смирнов посміхнувся.


"Я сказав їм, що ми хочемо взяти його живим". До речі, не думаю, що останнім часом ви мали багато часу працювати над своєю книгою… Товаришу Івану Кокошку.


Нік дивився на нього. Повільно він просунув свого ферзового пішака, погрожуючи ферзевому коневі свого супротивника.


«Ще багато треба зробити», - нарешті визнав він. Але чи це відповідає на ваше запитання?


"Так", - привітно сказав Смирнов. Як ви знаєте, я та мої помічники домовилися, щоб американці відправили сюди людину, яка подбає про одну невелику проблему, яка нас усіх особливо цікавила. Умови його візиту сюди, нав'язані моїми колегами з менш... симпатичної частини уряду, полягали в тому, що за цією людиною треба було постійно стежити. Звичайно, я погодився з його умовами, і за його партнером Харрісом постійно спостерігали. Але я був упевнений, що Яструб не буде настільки наївним чи непрактичним, щоб думати, що його людина може досягти чогось у цих умовах. Я розсудив і дійшов висновку, що Хоук надішле іншу людину працювати під прикриттям. Звичайно, мені дуже хотілося його знайти. Я припустив ... і товариш Січікова погодилася зі мною, що другий агент AX з'явиться в Москві таємно, в манері, пов'язаної з присутністю техніки Томаса Слейда.


Він м'яко посміхнувся і обережно рушив своїм королівським конем, погрожуючи білому ворожому слону.


«Нам було важко знайти вас, якщо ви вибачите за вираз, західна людина». Мої люди витратили багато днів і даремно дорогий час, допитуючи прибульців до міста та їх різних знайомих. Але на кожному етапі в елементі часу було щось ненормальне.


Він зробив паузу та відпив горілки.


«А потім, – продовжив він, – молодий письменник на ім'я Кокошка зник за загадкових обставин, і збожеволіла дівчина на ім'я Соня Дубинська зателефонувала за дуже особливим номером, який їй дав співробітник МВС». Він раптово посміхнувся у відповідь на вираз обличчя Ніка. О, ми маємо свої методи! Рано чи пізно хтось завжди дзвонить. Я гадаю, що у товариша Дубинської був подвійний мотив. Свою інформацію він давала добровільно, частково з любові до країни; але я підозрюю, що він діяв також з іншого кохання. А потім, наступної ночі, товаришу Січикової зателефонував перерваний телефонний дзвінок від людини, яка назвалася вигаданим ім'ям, але голосом, який вона дізналася.


"Ну, вона чудова жінка


- з ентузіазмом сказав Нік, і зробив обережний хід зі своїм загрозливим слоном, відкидаючи його.


"І надзвичайно ефективний агент", - погодився Смирнов, рішуче кивнувши. Я сказав би, що протягом кількох хвилин після її дзвінка вона мобілізувала всю нашу організацію і намітила для мене план дій. З того часу ми спостерігаємо, серед іншого, за всіма китайськими комерційними будинками, торговими представництвами, магазинами, пральнями, офісами дипломатичного корпусу, ресторанами та багатьом іншим. В результаті ми помітили значний і дуже цікавий рух парафій і доглядів у цьому маленькому сувенірному магазині та в будівлі, де він розташований. Ми навіть бачили, як ви виходили звідти трохи приголомшеним. І ми пішли за вами, бо нам уже повідомили, що ви «утекли» і, можливо, прямували до свого посольства. Підозрюючи, що вони мали намір убити вас, щоб ви не змогли розповісти свою частину історії, ми погодилися... убити вас самі. Нам не дуже сподобалося завдання Андерсона – він узяв слона своїм конем.


«Радий це чути», - сказав Нік. Ми також не були. Але щодо "Східного магазину подарунків"... Хлопці, ви його, звичайно, зареєстрували?


"Так, звичайно", - м'яко сказав Смирнов. І дуже непомітно. Все, що ми знайшли, було симпатичним сувенірним магазином з милими маленькими подарунками. Вище кілька майже без меблів комерційних офісів, зайнятих чотирма чоловіками, які займаються купівлею і продажем, а також невеликий тренажерний зал, який не використовується, який багато років тому використовувався як тренувальна кімната спортивним клубом під назвою «Los Twelve Brothers». Багато років назад. Такого клубу більше немає, товаришу Слейду. Схоже, ти марив. І однаково ви не змогли б відкрити для нас нічого цінного. Робота магазинів повністю легальна, жодних слідів будь-яких гаджетів, які ми сподівалися знайти, немає.


"Ні, звичайно", - кисло сказав Нік. Їх би добре сховати.


«Напевно, – м'яко сказав Смирнов. Але, як я вже сказав, усі докази лежать на вас. Я хочу знати одне і не більше. Як виходить, що всі наші розмови якимсь чином чути?


Його товстий кулак раптово вдарився об поверхню столу. Шахові фігури тремтіли, але залишалися на місці.


«Якби ви запропонували мені рішення, ми могли б укласти мир зі Сполученими Штатами принаймні з цього питання». Але в мене поки що немає рішення, і я повинен! Усі ці тижні, а як і раніше нічого! І у вас, звичайно, немає рішення, правда?


Нік розумно з'їв зухвалого коня.


"Так", - сказав він. Я маю рішення. І запропонував йому нічию, Смирнов.


11 – Ви сказали, що це кімната охорони?


СМИРНОВ дивився. Спочатку Ніку, а потім і дошці, де він явно поступався.


"Добре", - нарешті сказав він. Значить, ми пліч-о-пліч. У нас є ви і маєте рішення. Який?


"Не так швидко, Смирнов". Нік усміхнувся. Хлопці, звісно, у вас є я. Але чи збираються вони співпрацювати зі мною, чи вони продовжуватимуть грати в кішки-мишки або в шахи, як я вважаю, ви вважаєте за краще це називати?


Смирнов засміявся і поправив вуса.


«Приймаючи краватку, я нічого не можу зробити, окрім як співпрацювати, друже мій». Тобто якщо ви дійсно виявили щось цінне. Але ви таки прийшли сюди, щоб допомогти нам. Чому ми маємо бути ворожими?


"Немає жодної причини", - різко сказав Нік. Я дійсно хотів би, щоб із цього моменту все було трохи інакше. Я люблю горілку і я не маю проблем з грою в шахи, але я, звичайно, волію продовжувати свою роботу, а не ховатися під прикриттям, коли всі можливості розслідування повністю закриті для мене. Тому з цього моменту я сподіваюся мати можливість приходити і йти, коли мені заманеться. А потім я хочу, щоб вони подали моєму уряду повний звіт, коли вони переконаються, що ми маємо вирішення проблеми. А ще коли прийде час ловити цих людей, планую взяти участь у фінальному заліку. Ну… що скажеш, товаришу?


Глава російської таємної поліції задумливо подивився на людину, яку він знав, що був одним із найкращих шпигунів Америки, хоча він не знав (і, ймовірно, ніколи не впізнає) справжнього імені та категорії цієї людини. Знизав плечима.


«Ще горілки, містере Слейд». За нашу співпрацю!


Вони високо підняли келихи та випили.


Нік підвівся.


"Де твоя кімната, що охороняється, Смирнов?" -Він сказав-. Місце, де ви думаєте, що у безпеці і де зазвичай ведете найтаємніші розмови.


Смирнов повільно підвівся.


«Не там, – сказав він. Цього не може бути. Останнім часом, звичайно, рідше і тільки для розмов більш-менш тривіального характеру, про всяк випадок! Але ми його уважно вивчили. Жодних прихованих гаджетів там бути не може! У будь-якому випадку, ми завершили сигнальну систему, яка включає червоне світло, якщо якийсь випромінюючий пристрій спрацьовує,


Його брови насупилися в легкому збентеженні.


«Немає ниток, ми це знаємо». А все, що не передбачено підключенням до джерела живлення, має мати акумулятор. Батареї немає, якою б маленькою та розумно прихованою вона не була. Наша система виявить будь-яке можливе джерело енергії!


"Очевидно, не так ідеально, як ти думаєш", - сухо сказав Нік. Але перш ніж ми увійдемо до цієї зали, я хочу, щоб ви добре зрозуміли кілька речей. Перше: ніхто з ваших помічників не має входити з нами. Ні, я не пропоную перевершити їх; Я просто хочу повної ізоляції. По-друге: все спілкування між нами у цій кімнаті має здійснюватися у письмовій формі; ми взагалі не розмовлятимемо. Я не хочу, щоб вони знали, що ми робимо, або щоб вони знали, що ми їх виявили.


Російський різко посміхнувся. Він витяг з ящика столу дві маленькі записники і простяг Ніку одну разом із ручкою.


"Він все ще пише", - додав він. Ми це перевірили.


Нік раптово посміхнувся.


-Та невже? Він засунув його в кишеню піжами. Чи не здасться людям дивним, якщо я блукаю коридорами в піжамі?


"Люди тут нічого не судять, поки я їм не скажу", - коротко сказав Смирнов і показав йому вихід зі свого імпровізованого кабінету.


Нік утримався від подальших коментарів і пішов за Смирновим коридором, а потім на сходи. Смирнов відімкнув масивні двері, замкнув їх за Ніком і відчинив інші, теж замкнені. З іншого боку знаходився вестибюль, який охороняли два чоловіки, а за ним ще одні двері, які охороняла гігантська людина у формі. Смирнов кивнув йому. Чоловік відімкнув двері трьома різними ключами і відступив, щоб Смирнов вставив четвертий ключ.


По той бік дверей, що зачинилися за ними з гучним брязкотом, з'явився довгий, добре освітлений коридор із серією тріщин у стінах, крізь які дивилися на них суворі очі. То був довгий тунель із затхлим запахом підземної могили, і Нік приховував свою цікавість стільки, скільки міг.


«Довга прогулянка, товаришу, – сказав він нарешті. Я не думав, що будівля така велика.


Смирнов із подивом глянув на нього.


"Це не так", - різко сказав він. Ми завжди використовуємо цей вхід з будівлі, розташованої за два квартали від Штабу. Ми вважаємо за краще тримати свої кроки в секреті. Що стосується мого офісу, про всяк випадок, це тимчасово. Я переїжджав на кілька днів, поки ця кімната не стала повністю неохоронною та звукоізольованою. Він був перебудований до самих стін та фундаменту.


"Дуже мудро", - схвально сказав Нік. Шкода, що це неможливо зробити у всіх особистих кімнатах усіх урядових будівель та всіх посольств світу.


Смирнов хмикнув і пішов далі, крокуючи.


Наприкінці тунелю вони пройшли через ту саму складну процедуру з воротами та охороною. Нарешті Смирнов зупинився перед дверима, що посилено охороняються, і сказав трьом озброєним охоронцям:


«Ми маємо бути одні». Ніхто не повинен входити, доки я не замовлю це.


Чоловіки розпрямилися і подивилися на Ніка з невиразними обличчями. Смирнов постукав у двері. Око відкрилося безшумно, і одне око спостерігало за ними. Смирнов приклав вказівний палець до губ і видав тихий звук.


Двері відчинилися раптово і беззвучно, і охоронець з автоматичною зброєю напоготові і строгими пильними очима впустив їх без шепоту, щоб порушити ізольовану тишу.


-Вийди назовні! – вказав Смирнов.


Страж швидко пішов, мовчазний, як привид, залишивши Ніка і главу Російської інформаційної служби одних у найтаємнішій кімнаті Москви, що найбільш охороняється. Смирнов глянув на Ніка з піднятими бровами і глузливим виразом обличчя. Його права рука зробила жест, який був наполовину ввічливим, наполовину глузливим, здавалося, вказуючи: «Будь моїм гостем», але не чекайте знайти тут щось.


Погляд Ніка ковзав по кімнаті, поки він повільно йшов м'яким килимом і постукував по стінах. Вони були повністю ізольовані, як звик Нік, і все було влаштовано так, що нічого не можна було приховати.


Спочатку килим. Дуже товстий, від стіни до стіни, кріпиться цвяхами; не було жодних ознак дотику до нього. Письмовий стіл, стільці, стіл для переговорів, фотографії, кілька ваз, кілька попільничок, диван... Ага! Шафа для напоїв! Дуже красивий. Кронштейни для ламп, вимикачі, ящики, ручки, ручки, вентиляційне обладнання… Занадто мало чи надто плоско, продовжував нагадувати собі Нік. І, як сказав Смирнов, уже обшукали. Тому він не збирався раптово схопитися і вдарити його в око. Порцелянова ваза. Можливе подвійне дно.


Він підняв його, уважно оглянув. Нічого. У жодних інших дрібних декоративних чи практичних предметах. Ну, стіл. "Великий", - подумав він. Він сів під ним і вивчав кожен дюйм її нижньої частини. Він не повинен забувати про джерело енергії, сказав він собі. Якщо це не акумулятор або не провід, це має бути щось інше. Плоске. Він підвівся з підлоги і потягнувся до столу, оглядаючи всередині, ззовні та кожну скриньку. Смирнов уважно спостерігав, цинічна посмішка розтяглася у куточках його рота.


Під сидіннями. Ніжки стільців ... Ні ... Нік тихо ходив по кімнаті, обмацуючи і тикаючи, щось відокремлюючи. А стілець за столом…? «Маленькі, – подумав він.


Це був функціональний стілець з оббивкою, оснащений поворотною штангою для регулювання по висоті та безшумними ковзними роликами, які нагадали Ніку про один з винаходів, який нещодавно було складено в офісі Хоука. Винахідник показав їм схоже колесо, яке акумулює енергію, що генерується його власним рухом, за допомогою оригінальної пружини, схожої на пружину годинника, і вивільняє енергію в міру розвитку пружини, створюючи таким чином силу, достатню для передачі на відстань понад шістдесят метрів. геть. Звичайно, машини паркувалися далі, але, можливо, пристрій було вдосконалено. Він оглянув колеса стільця. Нічого. Лише колеса.


Смирнов швидко записав щось у блокноті та передав заяву Ніку. Він сказав:


Я думаю, ви сказали, що ви маєте рішення.


Нік переглянув повідомлення і щось написав у своєму блокноті. Він простяг Смирнову відповідь. Густі брови росіянина зреагували автоматично. Повідомлення Ніка гласило:


Дізнайтеся, чи щось у цій кімнаті реставрувалося за останні кілька місяців або торік.


Смирнов кивнув, відкрив вічко, щоб беззвучно попередити охоронця, і вийшов із кімнати. Нік продовжував пошуки, оглядаючи електричні прилади: лампочки, кронштейни для ламп, патрони для ламп, шнури, вилки, вилки, отвори, вимикачі, все; Потім він підійшов до табличок і картин на стінах, сканував рами і відсував їх від стін, щоб бачити за ними.


Двері тихенько відчинилися, і увійшов Смирнов із двома рахунками: один за ремонт дивана, а інший за відновлення рами із золота.


Дивана не могло бути. Власні люди Смирнова оглянули його. Мабуть, картина.


Нік підійшов до єдиної в кімнаті картини в золотій рамі. Це була картина олією, дуже гарна, зимовий коридор, освітлений зверху тьмяним світлом, яке він уже досліджував. Він спокусив його рамкою. Спостерігаючи краєм ока, він помітив, що Смирнов дивиться на нього з стиснутими губами і майже зневажливим виглядом.


Картина, на думку Нік, справді була дуже гарною. Техніка використовувалася в техніці шпателя, і картина була зроблена сміливою рукою, з темними плямами на зимових деревах і твердими та товстими лініями, що імітують глибину ущелини в горі або крутість піку. Це було зроблено дуже добре; Проте…


Нік відступив і знову оглянув його з десяти футів. "Неможливо!" Здавалося, він знизав плечима.


Але у картині було щось дивно незвичайне. Картина гори здавалася трохи свіжішою, ніж її обриси, начебто частина картини була трохи відретушована.


Можливо, подумав Нік, це пов'язано з освітленням. Ах так… золота рамка! ».


Він упіймав тліюче сяйво електричної кулі, що відкидає золоте світло на ущелини та снігові вершини, надаючи картині сяйво заходу сонця, яке не було властиве мистецтву.


швидше, це сталося через новий блиск золота. Так… золото було дуже яскравим. І картина гори напевно була пізнішою, ніж долина та засипані снігом дерева.


Він підійшов, дивлячись на всю картину і її раму, ніби дивився на неї іншими очима, що тільки-но відкрилися. Тепер він був певен, що шукав. Він нахилився вперед, оглядаючи гору та ущелину у пошуках маркерних знаків. Ох! Ось вони. Серія крихітних, нерівномірно розподілених шпилькових уколів, які вели вниз по засніженому схилу, освітленому золотим сяйвом.


«Чудово!» - подумав він майже із заздрістю. Яка техніка! Яка чудова робота!


Він відступив із легкою задоволеною посмішкою і вказав на Смирнова.


"Ось воно!" - беззвучно промовив він.


У Смирнова відвисла щелепа, а густі брови зійшлися разом, наче грозові хмари. Недовірливий, майже до гніву він кинувся вперед і з подивом дивився на намальовану гору. Нік твердим вказівним пальцем вказав напрямок штифтів. Смирнов приголомшено позадкував.


Через кілька хвилин вони пішли назад підземними коридорами і через двері, що ретельно охороняються, до імпровізованої кімнати. Нік зачинив за ними двері і глянув на похмуре обличчя Смирнова.


"Це картина", - привітно посміхнувся він і додав. Ми його розіб'ємо, коли все скінчиться. І в міру продовження ми зможемо відкрити інші речі. Але, принаймні, ми знаємо, що шукати. Хто її реставрував?


Смирнов наповнив склянку горілкою і випив, як незамінні ліки.


-J. Дж. Гаргарін і компанія, – відрізав він. Дрібні підприємці, але ми їм абсолютно довіряємо і доручаємо виконувати роботу протягом багатьох років. Я надішлю за агентом. Що це насправді? Як це може працювати?


«Що ж, - сказав Нік, роблячи ковток з запасу горілки, що швидко виснажується, - це екстраординарна процедура, і я поки не можу вдаватися в подробиці». Зробила це людина - досвідчений художник. Ви, звичайно, знаєте, що можна керувати безліччю різних пристроїв, використовуючи поверхні, що відбивають сонячне світло. Дзеркальні або металеві поверхні, які захоплюють світлові промені та перетворюють їх на енергію. Таким чином можна керувати радіо та іншими пристроями.


Він плюхнувся на диван, відчуваючи себе втомленим і трохи приголомшеним, але цілком задоволений собою.


«Насправді, – продовжив він, – я нещодавно бачив докладну процедуру опалення будинку в Каліфорнії. У кімнаті були великі поверхні, що відбивали, які збирали сонячну енергію і при необхідності виділяли її для виробництва тепла. Малюнок…


«У нього немає великих поверхонь, що відбивають», - прогарчав Смирнов. Це не будинок.


«Проте, це чудовий приклад сірника, який можна витягнути зі світла», - продовжив Нік. Будучи відносно невеликим, і, звичайно ж, сам пристрій має бути маленьким, він вимагає мінімізації кількості його частин, а також використання металевого чорнила. Не розриваючи його, я не можу точно сказати, що вони зробили, але я думаю, що золоте свічення вловлює звичайне світло в кімнаті і світло від лампочки над картиною і передає його через різні мікросхеми, підключені до дротів. ...


"Електричні дроти!" Ми знаємо, що їх абсолютно немає!


"Не такі", - стомлено сказав Нік. Заспокойся, гаразд? Особливий клас проводів, які буквально простягаються в пристрій, схоже на ручку, що містить металеве чорнило і утворює штамповану схему. Все це під горою, яку вони, мабуть, перебудували, коли фарбували каркас. Використовуючи техніку шпателя, вони змогли не лише відповідати оригінальному стилю художника, а й нанести достатньо фарби, щоб приховати обладнання під ним. Причина, через яку ваш детектор не зреагував, полягає в тому, що загальна вихідна сила цього пристрою настільки мала, що майже непомітна. Принаймні очевидно, що це стосувалося його детекторного апарату. Зроблено дуже мало таких механізмів, щоб уловлювати такий слабкий сигнал. І звичайно, звичайно, такий сигнал був би майже непотрібним, тому що він може бути посланий тільки на відстані сто метрів або близько того... це все, що потрібно людям з дипломатичним портфелем.


«Але…» – почав Смирнов. Він замовк і за мить сказав: «О, я думаю, я починаю розуміти». Можливо тому у вас були проблеми?


Нік кивнув.


«У будь-який час дня на стоянці перед площею Чехова чекає машина, щоб уловити сигнал». Є загін таких машин, насправді вони по черзі там стояли,


і це змусило мене підозрювати. Скільки разів я проїжджав повз, на мене незмінно чекала машина, і люди з неї так і не виходили. Кожні сорок хвилин машина виїжджала, щоб її замінили на іншу, і кожна машина, йдучи, прямувала до місця, де вони могли знову зарядити пристрої. У "Східну Сувенірну Торгову Компанію", якою фактично управляє група китайських джентльменів, які роблять все можливе, щоб виглядати росіянами, коли вони перебувають у роз'їздах. Я впізнав би їх знов де завгодно. Ще пам'ятаю деякі номерні знаки.


І я міг би вказати, що, хоча того старого спортивного клубу під назвою «Дванадцять братів» більше не існує, це єдине місце у світі, де я міг би отримати від них звістку. І вони не просто дружньо побалакали зі мною про історію старого клубу, коли згадали його назву. Вони були там особисто. І, можливо, вони все ще є, хоча, можливо, зараз це всього вісім чи дев'ять братів.


Смирнов зробив серію легких і майже непомітних ствердних кивків.


"Я думаю, було б добре, якби ви знову розповіли мені про ці відносини", - сказав він, - "до останньої деталі".


Він із захопленням слухав, як казав Нік.


Наприкінці оповідання Нік додав:


"От чим ми зараз займемося". Ми продовжимо стежити за цією будівлею. Ми шукатимемо цих людей. Але це треба робити так обережно, щоб вони не вважали за нас підозрілими. Зрештою, я повинен був померти негайно, так що не хвилюйтеся надто сильно. І ти говоритимеш! У будь-якій кімнаті, де, на вашу думку, можуть бути механізми випромінювання, ви повинні вести обережну розмову пошепки; настільки обережним, що думають, що відчайдушно намагаються не бути почутими, але все ж таки дозволяють їм чути все. Вони повинні створити враження, що вони переконані у винності американців у цьому питанні і що вони мають лише довіру та прихильність справжніх друзів до своїх китайських союзників. Зробіть все можливе, щоб непомітно ввести їх у хибне почуття безпеки, і ми все одно можемо зловити вас. Ще дещо. А як щодо ретушера картини Дж. Дж. Гаргаріна?


«Я одразу перевірю». Звісно, дуже стримано. Смирнов суворо посміхнувся і зв'язався зі Степановичем за внутрішнім службовим телефоном.


«Він скаже відповідь», - сказав Смирнов за мить. А поки не могли б ви розповісти мені про результати вашої перевірки в американському посольстві, поки ви все ще діяли у своїй офіційній якості. Ви випадково не знайшли там таких механізмів?


Нік слабо посміхнувся, наче згадав невиразний, далекий сон.


"О, це", - сказав він і дістав ручку з кишені піжами. Через забаганку долі і через те, що це американський тип, це було єдине, що мені залишили Дванадцять Братів. Ні, аналогічні механізми. Ну, не зовсім те саме, хоча функція та ж. - Він відкрутив ручку, вийняв трубку і постукав вказівним пальцем по порожньому корпусу. Маленький магніт, - пояснив він Смирнову, який спостерігав за ним з цікавістю.


Крихітна транзисторна трубка з металевим ободом впала в вичікувальну долоню Ніка.


-Я зберігаю це. Це маленьке нагадування про брутальний механізм, який я знайшов у кабінеті посла. – Він привабливо посміхнувся Смирнову. Я бачив це раніше. І це було на виставці «Російське машинобудування та промисловість у парку «Сокільники» 1963 року. Дозвольте повернути вам те, що маєте». Він спритно кинув це у доглянуту руку Смирнова.


Смирнов дивився на крихітний предмет. Він сердито насупив брови. Він неохоче підняв голову і уважно подивився на Ніка, що посміхався.


«Як ми були недбалі», - сказав він.


"Думаю, так", - прошепотів Нік. Але до мого приїзду тобі потрібно було багато чого подбати.


Товсті плечі Смирнова здійнялися в беззвучному сміху.


«Валентина Січікова мала рацію», - прогарчав він. Ви мені теж подобаєтеся, містере Слейде!


Наказовий звук електричного зумера перервав початок сміху. Смирнов обернувся і натиснув кнопку.


"Скажи", - він деякий час прислухався, і вираз його обличчя став жорстким. Нарешті він відключився і обернувся до Ніка.


"Гаргарін сам зробив роботу", - сухо сказав він. Він зробив це за ніч, бо знав, що ми хочемо, щоб картина повернулася нам негайно. Вранці його знайшли мертвим від серцевого нападу у майстерні. Роботу було закінчено. Тому ми не були проінформовані про це.


"Серцевий напад", - задумливо сказав Нік. Є багато способів зупинити серце.


І скористайтесь можливістю.


"Так", - голос Смирнова був спокійним і далеким. Що ж, це ще один момент, який нам доведеться виправити. Але ти, мабуть, втомився і голодний, товаришу. Отже, поки що я рухаю, що б ви хотіли зробити?


«Я хочу прийняти душ, поїсти, побачити Соню та зателефонувати товаришу Валентині, – сказав Нік, – саме в такому порядку». Після цього я готовий діяти.


На цей раз Дмитро Смирнов вибухнув сміхом. У чомусь він був схожий на Валентину.


-Звісно! Ви, мабуть, голодні! Він весело заревів. Що стосується дам, вони обидві усвідомили вашу справжню особистість, і це одна з причин, чому ми так у вас впевнені! Однак повинен сказати вам, що вам є що пояснити красивою Соні, яка, схоже, не любить шпигунів, або чоловіків, які змінюють свою зовнішність так само дивно, як і ви. До речі, для вашої безпеки ми перевезли вас в "Готель Москва", я вам одразу влаштую номер. Дівчина може бути хитрою, попереджаю, Слейд. Але я впевнений, що вам вдасться переконати її.


"Ти збрехав мені", - прошепотіла Соня. Ти жив у брехні. Як ти міг закохатися, коли брехав мені?


"Це найкращий спосіб", - тихо прошепотів Нік, обхопивши ніжні щоки дівчини складеними долонями і з тугою нахилившись до неї. Але я думаю, що ми можемо це покращити. Правду кажучи, тоді я не був повністю собою. Але ж тепер я. Смирнов вітає мене. Чому б і ні?


"Тоді йди зі Смирновим!" Соня сердито прошипіла, штовхаючи його за плечі. Я думав, що ти письменник. Але ти випадково виявився шпигуном янкі. Іди!


"Добре", - сумно сказав Нік. Якщо ви вважаєте, я піду. Я піду до своєї кімнати. Але спершу поцілунок. Це все, що я прошу. Спробуйте бодай раз, без вусів. Так краще, Соня, рідна, справді набагато краще...


Його губи знайшли губи Соні і притиснули їх ніжно, але невблаганно. Дівчина чинила опір. Його руки ляскали. Його тіло сильно зігнулося. А потім її ніжні руки обійняли чоловіка за шию, і вона притулилася до нього.


12 - Знайомтеся, брати, товаришу


"ТИМ!" Гучний голос Валентини Січікова змусив тремтіти телефонну трубку в номері Ніка. Як твої справи?


"Товаришу Валю!" Нік відповів весело, дружнім тоном. Добре спасибі! Є новини?


«Можливо», - голосно заревіла Валентина Січікова. Чи зможете ви зустрітися зі мною за годину в тому місці, про яке ми говоримо?


"З радістю", - відповів Нік. Кілька днів він був замкнений у своєму готельному номері ... ну, в номері Соні, підкоряючись інструкції триматися подалі від звернення. Незважаючи на компенсації, він жадав інших форм дій. Я починаю відчувати себе мишкою в клітині.


У його вусі пролунав гучний сміх Валентини.


«Але ви ж дуже щаслива миша, товаришу!» Чи сусідня клітка не відкрита?


"Яка ганьба, Валентино!" - Докоряв Нік, посміхаючись. Це секрет серед мишей.


-Хо-хо-хо! Тож хоробрість ще не померла! Але поговоримо пізніше, товаришу. Через годину. Звісно, вона прийде сама.


-Звісно.


«І скоріше йди, будь ласка, бо, боюся, ти не зможеш упіймати таксі». Рух у цей час інтенсивний.


Нік повісив трубку, насупившись. «У цей час інтенсивний рух» - це кодова фраза, про яку вони домовились раніше. Очевидно, було неможливо вигадати кодові фрази для всіх можливих непередбачених обставин, тому вони обрали ту, яка просто означала: «Будьте обережні, можуть виникнути складнощі».


Добре, я це зробив би. Він зняла халат, який був його одягом протягом довгих і пустих днів, і одягла російський костюм, наданий Смирновим, який, на жаль, був проти надання йому пістолета чи будь-якої іншої зброї. Він поспішно написав записку Соні і засунув її під сусідні двері.


Через дві хвилини він вийшов зі старовинного ліфта і пройшов через хол готелю «Москва». Він був упевнений, що вони нічого не спробують. Навколо було надто багато людей, і вбивці неможливо було втекти. Або вони спробують його викрасти…? Ні… вони хотіли його смерті, бо знали, що він зможе їх упізнати.


Немає нічого мирнішого, ніж тиша


Вестибюль "Москви". Ніхто не міг бути більш обачним, ніж людина, яка спостерігала за ним через останній випуск «Правди», а за кілька миттєвостей він глянув на свій наручний годинник і встав, щоб піти за ним.


Нік недбало спостерігав за ним. Товариш Олексій Степанович уважно ставився до якісного виконання своєї місії. Смирнов, чи Валентина? .. Він не залишав нічого на волю випадку.


Він повільно вийшов на тротуар, почуваючи себе безпорадним і вразливим, радіючи, що один із прихильників Смирнова був так близько до нього. День був чудовий, і він втягував повітря від захоплення, як звільнений в'язень. Він був такий радий знову подихати свіжим повітрям, що його реакція була трохи сповільненою, коли перед ним з'явився чоловік і сказав:


«Ах, я чекав на тебе, товаришу». Ходімо зі мною.


Нік зупинився і подивився на нього. Як дивно! Перед ним був Степанович. Як швидко ця людина пішла! Їй-богу, це було надто дивно! Вона швидко розвернулася на підборах і озирнулася. Інший Степанович наближався до нього з похмурим виразом обличчя!


"Напевно, це якась галюцинація", - швидко подумав Нік. Подвійний вигляд, щось таке.


Але це було негаразд. Двоє Степановичів наступали не на нього, а один на одного; в руці одного виблискувала сталева палиця, а в іншого - короткий жорсткий чорний жезл, що закінчується чимось негарним, на зразок кирпатого носа. На мить двійники подивилися один на одного. І відразу вони обоє, або так здалося Ніку, повернулися до нього обличчям, загрозливо піднявши руки.


Нік рефлекторно стрибнув. Він схопив руку, в якій був стрижень, і люто повернув її, і, почувши виття болю, він ударив людину, що тримає вогнепальну зброю. Він знав, що один із них – справжній Степанович; але який? Що таке Степанович? - буйно прошепотів він собі і простяг дві енергійні руки зміїним рухом, надто швидким, щоб хтось із чоловіків міг ухилитися.


"Мені дуже шкода, джентльмени, - сказав Нік, зводячи їхні голови разом, - але я не знаю, хто є хто!"


Двоє чоловіків погойдувалися на тротуарі і падали один на одного, як друзі, які знову зустрілися після довгого часу, або як втомлені старі боксери наприкінці важкого раунду, і Ніколас Дж. Хантінгтон Картер, він же Том Слейд, він же Бог знає, як ще звати , він повернувся і побіг, як заєць, гнаний гончаками. Крики обурення і тривоги йшли за ним вулицею, затихаючи, злившись із буркотливим шумом дванадцятигодинного московського руху.


Нік посміхнувся, коли він кинувся провулком до порталу, швидко оглядаючись назад. За ним ніхто не стежив. Він був упевнений, що зараз навколо двох Степановичів зібралася б група цікавих москвичів. Малоймовірно, що один чи інший з них, хоч вони й були приголомшені, втекли. І принаймні можна було розповісти дуже цікаву історію.


Він пішов круговим шляхом до кафе «Нева», змінюючи темп і постійно зупиняючись, щоб переконатися, що за ним ніхто не йде.


Товариш Валентина прибула на «Неву» із запізненням на кілька хвилин. Нік уже замовив каву.


"Привіт товариш!" Гуркіт у голосі Валентини був тихим, але її рукостискання було таким же нищівним, як завжди.


Нік ніжно посміхнувся блідим очам селянської дівчини і потис її велику, трохи мозолисту руку.


"Приємно бачити тебе", - сказав він, і це справді так.


Валентина повільно провела рукою по плечу Ніка і з надмірною гідністю села.


"Спершу кави", - сказала вона і допомогла собі.


Цього разу його голос був такий тихий, що його ледве можна було почути за сусіднім столиком.


Нік був здивований, що Валентина спромоглася знизити свій голосний голос до такого звичайного бурмотіння в кав'ярні, і прокоментував це.


Валентина Січікова захихотіла, видавши звук, схожий на гуркіт, зібраний у вазі.


"Я досить розумна, щоб не вигукувати наші секрети всім у Москві", - тихо сказала вона. І я обов'язково приношу новини. Але для початку, чи не могли б ви сказати, чи мали ви якесь відношення до некультурної роботи в готелі «Москва»? Тому що товариш Степанович не повинен випускати вас з уваги. І я бачу, що це він зробив.


«Це не його вина», - сказав Нік і розповів йому про двох Степановичів і про те, як він їх покинув. Він справді не знав, хто з них справжній, і обговорювати це було непрактично.


Валентина схилилася


вона повільно похитала головою.


"Я думала, що це має бути так". Тільки вважаю, що Степанович був би проникливішим. Обидва були взяті під варту з різних причин. Один все ще непритомний. Інший, із косметикою на обличчі, помер. Ціанід. Отруївся сам.


«О, – сказав Нік. Сумний випадок. Сподіваюся, справжній Степанович гаразд.


"О так, він переживе це", - раптова злісна усмішка Валентини зробила її схожою на диявольського велетня. Я хотів би побачити, як ти перевіриш це моєю головою, друже. Одного разу під час минулої війни один дуже міцний німецький солдат кинув мене головою в стіну. А ви знаєте, що сталося?


«Я вважаю, що вона спочатку збила стіну, а потім німецького солдата», - припустив Нік, його очі сяяли від радості.


«Цілком вірно», - стриманий сміх струсив плечі Валентини. Але вистачить хвастощів. Важливість справи сьогодні вранці це те, про що я підозрював весь час; нам не вдалося переконати наших китайських друзів, що ви мертві. Насправді, вони також виявили, де ми вас сховали. Вони хитромудро спритно переслідують і стежать. І теж крадуться. - Вона подивилася прямо в очі Ніку, і тепер у ній не було сміху. У нашому розпорядженні є кілька людей для цієї справи. Вони не можуть бути скрізь одночасно.


Нік відчув, як його серце тьохнуло.


"Ми їх втратили". Не має значення, щоб вони відчували себе у безпеці; ми дали їм шанс здути.


"Зникли на одному диханні?" Валентина із сумнівом подивилася на нього. О, що ви маєте на увазі! Зі швидкістю вітру. Та щось подібне. Слухайте, ми знали, що є дві основні можливості. Або вони негайно призупинять операції і будуть безневинно ставитись до свого сувенірного магазину, або дадуть час розвіяти наші підозри, а потім знову вживуть заходів. Мушу сказати, що це більше, ніж я очікувала. Вони не можуть знати тільки те, що їх пристрій було виявлено. Ми дуже обережно ставилися до цього. Надзвичайно обережно.


»Я переконаний, я був із самого початку, що їхня головна мета - продовжувати отримувати від нас інформацію якомога довше. Можливість скомпрометувати Сполучені Штати та ускладнити відносини між нашими двома країнами – це просто те, що я б назвав побічним продуктом його первісного плану, чимось, до чого можна вдатися, якщо щось піде не так. Але не його головний план. Це… як ви це називаєте…? О так. Відрізати. Це надто хороший шматок, щоб його викинути. І ми їх не переслідували. На відміну від. Ми були надто м'якими. Вона зупинилася і допила чашку кави одним незвичайним, але елегантним ковтком.


Нік задумливо глянув на неї. Він вирішив, що дуже розумна жінка. Її міркування були чудовими. Але на її обличчі була дивна суміш виразів: натяк на виправдання невдачі; вказівку на очікування; деяке роздратування та натяк на торжество.


«Отже, я мав рацію, а ти ні», - тихо сказав Нік. Що саме сталося?


Валентина рішуче подивилася йому у вічі.


"Вони зникли", - сказала вона. Один за одним вони вийшли з крамниці і не повернулися. Ми їх загубили. Усередині приміщення нічого цікавого не лишилося. Сувенірний магазин демонтовано; Там є табличка із написом «Закрито на реставрацію». Вона криво усміхнулася. Як і в нашому головному офісі, тільки у вашому приміщенні дійсно нікого немає. Чжоу Цо-Лінь покинув країну, принаймні так заявили в посольстві. Вони стверджують, що в Пекіні не сподобалося, як він дозволив американському шпигунові вислизнути зі своїх рук лише для того, щоб померти у наших. Ми не зовсім упевнені, що він пішов. Ми знаємо інших людей, які, як передбачалося, втекли з країни, а потім загадково з'явилися знову. Вона обдарувала Ніка зневажливим поглядом, який він коли-небудь бачив на її грубуватому звичайному обличчі. Колись він повинен пояснити мені, як він це зробив. Кокошка був у місті задовго до вашого приїзду.


-Так точно. Нік коротко посміхнувся, але його сповнило розчарування. Отже, за вказівкою ми залишили лише одного мертвим, чи не так?


«Зовсім ні», – м'яко сказала Валентина. Саме тому я попросила вас приїхати сюди. Я хочу, щоб ти назвав мені когось. Можливо, кілька людей ... я маю сказати, останки Дванадцятьох Братів?


-Що? Брови Ніка підстрибнули. Але ти сказала...


"Легко, товаришу!" Валентина надзвичайно посміхнулася. Вони зникли,


але я вірю, що вони перегрупувалися і почали знову, відновивши операції в іншому місці та в меншому масштабі. Ви пам'ятаєте, що пропонували нам оглянути інші наші громадські та приватні будівлі, щоб дізнатися, чи не було щось відправлено на ремонт?


Нік нетерпляче схилив голову та кивнув.


«Що ж, - продовжила Валентина, - я не вдаватимуся до подробиць того, що ми робили, що ми виявили і де, але я скажу вам, що вчора один із моїх агентів помітив машину, припарковану перед певною будівлею. ; і двоє чоловіків із неї не вибиралися.


"Ах!" Нік задоволено зітхнув. І між ними на сидінні був портфель дипломата?


-Ні. Валентина похитала головою. Коли він їхав, навіть машину не замінили на іншу. Але за ним пішли, і сьогодні вранці повернулася ще одна. Ми не впізнали чоловіків. Крім вас, у нас немає доказів проти них, і ми не хотіли б проганяти їх, діючи надто поспішно, але, судячи з того, що ми знаємо всередині цієї будівлі, товаришу Том, я переконаний, що ми знайшли цих людей.


-Погнали! – терміново сказав Нік. Але заради любові до Бога, знайди мені щось, що я можу використати проти них, крім моїх нігтів!


-Хо-хо-хо! Товариш Валентина тихенько заревіла. Ну звісно, товаришу! У мене є тобі пістолет у машині. Я зараз вийду. Дайте мені хвилини зо три, а потім обережно пройдіть у кут, біля фонтанчика. Ви побачите чорну «ЗІМ». Дякую за каву, товаришу, і нехай скоро у нас буде горілка на радість!


Валентина встала, посміхнулася до Ніка і покинула кафе «Нева».


Нік приєднався до неї за кілька хвилин.


«Вам краще сісти попереду, товаришу, – сказала Валентина гучним голосом. Поруч із молодим Волгіним місця більше, ніж тут, зі мною!


Нік сів поруч із молодим чоловіком, який прихильно посміхнувся йому, і швидко відвів велику машину від узбіччя.


«От, товаришу». Валентина нахилилася своїм великим тілом до Ніка і кинула два предмети на сидіння поруч із ним. "Люгер", заряджений, і магазин із запасними патронами. Я сподіваюся, вам сподобається.


«Люгер! Так, добре.


Нік взяв його, розглядаючи. Він був більш сучасним, ніж його кохана, Вільгельміна, і він не мав контурів, які він волів, але він виглядав корисним і чистим. Він перевірив його на вагу і він йому сподобався.


"Що змусило вас вибрати "Люгер"?" - з цікавістю спитав він. Я вибрав би це.


"О, я думала, тобі сподобається", - весело сказала Валентина. Якось ми почули від одного з наших агентів, якого, на жаль, більше немає з нами, про якогось оперативника AX на ім'я Картер, який завжди мав улюблений Люгер, який він називав Вільгельміна. Микола Картер, здається, сказав. Він вважається найкращим з людей містера Хока, знавцем жінок, зброї та маскувань. Не знаючи, що ви віддаєте перевагу, я подумав, що, можливо, ви все одно захочете Люгер. Ви, звісно, знаєте цього Картера?


"О так", - сказав Нік, діловито оглядаючи пістолет. Грізний чоловік. Чудовий агент. Куди ви сказали, що ми зараз ідемо?


Він був так зайнятий пістолетом, що не помітив величезної посмішки, яка тремтіла на щоках Валентини і майже заливала її живі очі.


«Спочатку до будівлі, про яку я вам розповідала, – пояснила Валентина. Точніше, за тією машиною, яку ви побачите припаркованою. Це маленький зелений «Москвич» із київським номерним знаком, а не один із номерів у списку, який ви нам дали. Але табличка може бути підробкою. А потім ми трохи подивимося, звідки, на нашу думку, вона взялася, куди ми минулої ночі прямували Волгою. Це склад, який нічим не відрізняється від того, яким вони користувалися деякий час, хо-хо! Але, звичайно, не те саме. Ну давай!


Він знову нахилився вперед і поплескав водія по плечу.


«Пригальмуй, Алік, і постарайся не робити себе надто помітним». Так само не потрібно підходити дуже близько. Ми повинні їх бачити, але вони не повинні бачити нас.


Волгін кивнув головою.


«Так само, товаришу». Я дуже обережний.


Він повернув ліворуч, з'їхав з широкого проспекту, і машина плавно ковзала житловою вулицею, вузькою за ліберальними московськими стандартами. Майже непомітно пригальмовую як розважливий водій на недільній поїздці.


-Там! – несподівано сказала Валентина. Праворуч!


Нік подивився просто на маленький зелений Москвич.


«Це один із наших», - сказав він. Має вм'ятину в бампері; Близько тижня тому я стежив за ним п'ятнадцять хвилин. Тепер ти можеш піти трохи швидше, Алік. Я подивлюся на їхні обличчя, коли ми проїдемо повз.


Волгін кивнув і прискорився.


-Добре! – сказала Валентина. Принаймні ми знаємо… обережно, Алік… вантажівка!


Волгін вилаявся і повернув до «Москвича», квапливо загальмувавши. Автоцистерна виїхала на вулицю з найближчого перехрестя і наближалася надто швидко, не дозволяючи маневрувати центром дороги, майже прямо над ними. В останній момент він повернув праворуч і по дорозі обігнав їх. Небезпека минула, але великий «ЗИМ», щоб її уникнути, зупинився поряд із маленьким «Москвичем». Нік притулився до свого сидіння і швидко глянув на пасажирів іншої машини, благаючи Бога, щоб вони не спостерігали за ним. Але вони робили це з напруженою та стривоженою увагою, яка була доказом визнання. І Нік дізнався їх у свою чергу.


"Поїхали, Волгіне!" - Переконував Нік, відвертаючись. Давай… поспішай!


Велика машина рушила вперед, двигун ревів. І коли він це зробив, невелика припаркована машина видала три різкі гудки, і куля потрапила до корпусу «ЗІМу».


"Так це вони!" Валентина тріумфально заревіла.


-Так. Пригни голову! Волгіне, будьте напоготові! Міг би: попереду хвилювання. То був сигнал.


Нік опускався у вікно, поки говорив. За кілька хвилин його «Люгер» плюнув свинцем у шини маленького «Москвича». Крихітний автомобіль здригнувся, але двигун завівся. Нік знову вистрілив. Скло розбилося в іншому автомобілі, коли він рушив за ними.


«Добре, гальмуйте і розвертайся», - наказав Нік. Цього разу вони нікуди не подінуться.


Він ще раз вистрілив і обережно пригнувся, коли з вікна іншої машини пролунав постріл. Волгін спритно повернув кермо і раптом видав пронизливий тривожний крик.


«Є…» – почав він.


І в цей момент лобове скло розкололося, утворюючи павутиння, що розлетілося під градом куль, що послідували за першими пострілами. Нік мигцем побачив пістолет-кулемет і людину за ним, що випльовує вогонь з бордюру перед ними, а потім він побачив, як Волгін схопився за груди і судомно трясся.


Велика машина рушила вперед. Волгін раптово відкинувся на спинку сидіння і відразу впав, коли в машину ринув дощ зі скла.


Серія 13 - Прелюдія до катастрофи


НІК відсунув тіло Волгіна у бік із лютістю, яка була зосереджена на смертоносній фігурі з іншого боку розбитого лобового скла, і схопився за кермо єдиною вільною рукою. Він схопив його, швидко повернув і прицілився в людину, але не з люгера, а з величезної зброї, якою був грізний ЗІМ. Він почув позаду себе рев люті і відчув, як куля пройшла його щокою.


«Лєгче, Валю», - встиг він прошепотіти і знову повернув кермо.


Обличчя та автомат вимальовувалися перед ним, коли передні колеса машини гуркотіли тротуаром. Чоловік – це був брат Сергій! - з криком жаху впустив зброю і відкинув тіло, намагаючись втекти. Секунду він утік, як зляканий краб. І одразу Нік відчув удар і зрадів. Брата Сергія підкинуло у повітря… впало… і зникло. Громіздкий «ЗІМ» страшенно загуркотів і врізався у широкий тротуар. Попереду з'явився масивний мур.


Нік відчайдушно крутанув кермо і відштовхнув безвольні ноги Волгіна, щоб знайти гальмо. Бог! Його нога сильно натиснула, і громіздка машина різко зупинилася. Нік різко обернувся і побачив зламане тіло, що лежить на тротуарі з розкинутими руками та ногами; і він бачив, як товариш Валентина квапливо стріляла з вікна по маленькому Москвичу, який болісно тікав, а з його вікон гриміли постріли.


Нік вискочив з машини і присів навпочіпки, відправивши смертельне повідомлення з Люгера втікачам: навіть з двома спущеними шинами вони набирали швидкість.


Він знав, що марно намагатися переслідувати їх за допомогою ЗІМ. Все, що їм потрібне, - це коротке затримання.


"Стріляйте, товаришу!" Він крикнув це Валентині і побіг за машиною, що хитається.


Він вистрілив на бігу, намагаючись потрапити в бензобак, але "Москвич" набрав швидкість, і перші два постріли Ніка промахнулися. Третій пішов високо, але пройшов через заднє скло.


Автомобіль сильно розгойдувався, слідуючи божевільними стрибками дорогою до припаркованої вантажівки. Нік знову вистрілив. «Москвич» різко перекинувся і врізався у вантажівку з оглушливим шумом, схожим на вибух.


Нік зупинив свій біг і присів, чекаючи, чи не вийде хтось із розбитої машини. Протягом короткого часу не було нічого, окрім відлуння удару та тривалого металевого гуркоту частин автомобіля, що виходять із зачеплення. Потім раптом прочинилися двері, що тріснули, ледве чутно, як осінній лист, що падає з дерева. З вантажівки капнула рідина і раптом з'явився яскравий язик вогню.


Тоді Нік зрозумів, що це була вантажівка-цистерна. Поки він думав про це, світ навколо нього вибухнув новим страшним вибухом, і хижа полум'я поширилося величезним віялом, охопивши вантажівку, а часто й машину. Нік дивився на гекатомбу, приголомшений і зляканий. Водій вантажівки вибіг із сусіднього будинку, лаючись російською; і двері та вікна раптово відчинилися вздовж вузької вулиці, люди кричали, перегукуючись один з одним. Але з темно-зеленого «Москвича» ніхто не вийшов, а це було пекло.


Нік повернувся і позадкував до «ЗИМу».


Масивне тіло Валентини займало більшу частину переднього сидіння. В'яла маса, яка тепер була тілом Волгіна, взяла на себе все інше.


-Радіо! - буркнула товариш Валентина. Це не працює! І мені потрібно негайно зв'язатися зі штабом!


-Ні! - прохрипів Нік. Вони мають час повідомити власний офіс. Ми повинні дістатися туди, перш ніж вони знову почнуть діяти, якщо ця чортова штука ще працює. Відійди, моя люба?


-Шановний? Сказала Валентина, приголомшена. Але він не відступив.


"І Волгін", - сказав Нік. Вибачте, але ми не маємо часу розбиратися з ним. Або він піде з нами, або ми залишимо його тут.


Він перевіряв запалювання двигуна, коли говорив; громіздкий «ЗИМ» нудно застогнав, а потім став сильніше вібрувати.


«Треба їхати, Валя». Що ти говориш?


"Дуже добре", - повільно сказала Валентина. Ми лишаємо це тут. Безперечно, поліція скоро приїде і подбає про нього. Ні, ні… Тобі не треба мені допомагати. Не вимикайте двигун. Я легко впораюся.


Валентина підняла знепритомніла, можливо, мертвого Волгіна, як дитину, і швидко винесла його на тротуар, де з надзвичайною ніжністю поклала його.


Нік схопився за кермо, перевірив гальмо та дросельну заслінку і вивів машину на дорогу.


Він нетерпляче чекав з відчиненими дверима. Валентина прийшла з дивовижною легкістю і важко увійшла, звалившись на сидіння.


"Давай негайно йдемо звідси", - прогарчала вона. Люди повинні думати, що ми переслідувані злочинці.


Нік хмикнув і швидко повів машину. Вулиця здавалася повною збудованою в низку людей, що кричали; і в повітрі стояв сильний запах палаючого масла, яке поглинало будь-який інший запах палаючого предмета.


-Куди? - Запитав Нік, швидко вичавлюючи подвійне зчеплення і виводячи ЗІМ із зони лиха.


"Продовжувати прямо."


-Добре.


Нік їхав мовчки, уважно стежачи за кермом, поки не виїхав на іншу вулицю у вказаному напрямку, не звертаючи уваги на червоне світло на розі, але не наїжджаючи на пішоходів на своєму швидкому проході.


Він граційно з'явився, швидко ковзав дорогою, як швидка допомога, що реагує на виклик служби екстреної допомоги. Валентина поралася з радіо, сердито бурмочучи собі під ніс.


"Троє в магазині". Нік почав рахувати. І один поранений, але напевно видужав. Підробка Степановича. Це четверте. Брат Сергій п'ятий. Ще двоє у «Москвичі». Сім. Якщо припустити, що Чжоу все ще тут, залишилося п'ять братів і сестер, якщо вони не мають підкріплення.


«Хм…» – роздратовано прогарчала Валентина, відмовляючись від розмови по радіо. Не уявляю, де вони могли їх легко отримати. Принаймні у мене на складі є сервісний фахівець, який уважно стежить за ним. Допомогти. Він також підтримує зв'язок зі штабом радіо і може надіслати повідомлення. Ми швидко поговоримо з ним, а потім увійдемо всередину. Вони не можуть відмовити мені у в'їзді.


"Звичайно", - сказав Нік. Вони будуть так раді бачити нас, що, можливо, не захочуть нас відпускати. Зроби мені ласку, Валю; заряди мій пістолет знову.


Нік вручив їй люгер і новий магазин і краєм ока спостерігав за вмілими та ефективними рухами товариша.


"Ви парадокс!" - Вигукнула вона. Кулінарне мистецтво, історія та експерт зі зброї – все в одній особі.


Валентина різко посміхнулася та повернула пістолет.


"У величезній упаковці!" Вона весело заревіла. Тепер вам потрібно повернути праворуч і повернути у бік Гоголя, доки ми не перетнемо переїзд. Потім знову поверніть і ви побачите невеликий проспект. Це не найпряміший шлях, але тихий.


Нік кинув на нього проникливий цікавий погляд.


Якою дивною була російська Валентина, враховуючи її статус високопосадовця секретної служби! У нього виникло бажання запитати, чому, враховуючи розбите лобове скло, жоден звичайний громадянин не спромігся зчинити крик і крикнути їм услід. Але він вирішив, що це може бути безрозсудне питання, і натомість у мовчанні швидко і плавно повернув на вулицю Гоголя.


"У тебе питання в очах, товаришу", - раптом прогарчала Валентина. Ви бажаєте знати, чому нас ніхто не зупинив. Але пам'ятайте, що не все може змінитися одразу. Люди мають свої звичаї. Вони обережні. І навіть в Америці, наскільки я розумію, не люблять робити те, що я думаю, ви називаєте… втручатися не у свої справи.


Нік усміхнувся їй, вражений її здатністю до сприйняття.


"Ти ворожка, серед інших твоїх здібностей". У такому разі прошу повідомити мені направлення на склад, на який ми йдемо.


У наступні хвилини Валентина розповіла йому все, що знала про склад та його околиці. Це не виглядало надто перспективним. На рівні землі не було вікон, і були масивні металеві двері, що відчинялися зсередини; звичайні двері, які, здавалося, вели до кабінету аудитора; і дуже мало укриттів для людини, яка хотіла б побачити це непомітно. На щастя, задня стіна не переривалася дверима чи вікнами, і тому була ймовірність, що спостереження здійснюватиме лише одна людина. Найближчі будівлі були в основному порожніми, тому що за кілька кварталів від них готувалася до будівництва нова партія складів, і був помірний вуличний рух і майже завжди велика кількість вантажівок для доставки та кілька припаркованих автомобілів, що належали більш заможним товаришам. Співробітники в новому заводі.


"Ну, от і приїхали", - раптово оголосила Валентина. Добре. Тов. Полянський виглядає з цієї будівлі, яку ви бачите. Давно покинуто. Це чорний перебіг. З цього вікна він спостерігає, що відбувається з іншого боку вулиці. Він припаркував вантажівку для служби доставки, типу з трьома колесами, в яку мені ніколи не вдавалося в житті сісти. Я використовуватиму ваше радіо, щоб поговорити з офісом. Хочете почекати тут?


Нік похитав головою.


"Я краще дізнаюся, що вони роблять; У мене є таємна підозра, що їх могли попередити їхні друзі з Москвича.


-Добре. Валентина незграбно вийшла з машини і вони разом перейшли вулицю. Думаю, краще почекати підкріплення, товаришу, але, гадаю, ви захоплені і поспішайте.


"Цілком вірно", - весело сказав Нік і ніжно поплескав її по величезному плечу. Було б розумно залишитись з Полянським і триматися подалі від складу. Знаєте, ви дуже помітні.


"І ти теж, мій друже", - серйозно сказала Валентина. Якщо вони вас побачать, вони впізнають вас.


-Я знаю. Але це ризик, на який я маю піти, а не ти. І послухайте, що б не сталося, що б ви не чули і не бачили, я не хочу, щоб це виходило назовні. Те саме і з Полянським, якщо вони не спробують тікати. У такому разі Полянський може піти за ними на своєму фургоні. Чи згодні?


-Згодна! - прогриміла Валентина, блиснувши йому широкою посмішкою. Але будьте обережні, товаришу Том.


Нік пішов до складу.


"Момент не може бути гіршим", - подумав він, загорнувши за ріг, пройшовши укриття Полянського, і попрямував до складу. У широкому світлі він мав мало або зовсім не мав можливості сховатися. Але він мав почуття, що будь-яка затримка буде фатальною для його компанії. У них були електронні ресурси та обладнання; Чому в машинах немає радіо?


Він дістався до рогу, обійняв бічну стіну і обережно глянув через вулицю.


Універмаг, здавалося, дивився на нього, його фасад був невиразним і незбагненним. Так, були дві металеві двері та інші, менші.


Вікна були високими та недоступними. На вулиці було припарковано безліч вантажівок та автомобілів, жоден з яких він не впізнав. Крім того, вулиця була безлюдною. Не видно пішохода. І ніхто, певне, не спостерігає. Однак у цьому не можна було бути впевненим.


Відчуваючи себе помітнішим, ніж балерина, що виконує танець під яскравим світлом прожекторів, він з незвичайною швидкістю перетнув вулицю і попрямувала до єдиного виступу будівлі, яка відкривала будь-яку можливість.


Це була водостічна труба, що спускалася з даху до одного з високих прорізів, який більше був схожий на вентиляційний отвір, ніж на вікно. Якби він підтримував вагу свого тіла, він міг би хоча б заглянути всередину будівлі і, можливо, побачити, що відбувається всередині, якщо вікно не виходить на темний склад, що було найбезпечнішою справою. Однак спробувати варто.


Він оглянув трубу. Вона була сильно зношена, але, хоча поверхня стіни з боків була потрісканою від часу, це давало перевагу опори для рук, які б допомогли розподілити вагу його тіла. Він швидко озирнувся. У полі зору, як і раніше, нікого не було. Проклинаючи грубість своїх російських туфель, він схопився за трубу і підвівся, міцно підтримуючи руками. На півдорозі він почув неприємний скрип, від якого він гарячково схопився за стіни, коли труба затремтіла під його вагою. Але вона витримала. А Нік продовжував підніматися, до скляного отвору у вікні. Він був радий побачити, що вікно виявилося трохи більшим, ніж здавалося знизу.


Але він не зрадів би, якби побачив, як широкоплечий чоловік мовчки вискакує з припаркованої вантажівки і повертає за ріг, спостерігаючи за просуванням Ніка без особливої доброзичливої уваги.


Вікно вже було в межах досяжності Ніка. Він уперся колінами в трубу і спробував однією рукою схопитися за вузьке підвіконня. Шматок штукатурки відвалився в нього під руками і впав на тротуар.


«Погано», - подумав Нік і міцно сперся на трубку, коли він підняв голову і визирнув через підвіконня.


Все, що він побачив, було незрозуміло.


«Чорт забирай, – подумав він.


Він обережно підвівся і відчув, як труба розгойдується. Але тепер він міг бачити кімнату, освітлену тьмяним світлом, яке освітлювало невелику групу чоловіків, які квапливо запихали папери в чемодан і наповнювали ящик чимось, що виглядало як футляри для магнітофонів. Він також побачив портативну друкарську машинку, яка була поряд з її відкритим футляром: портативний Regal. Ох! Він побачив, як брат Георгій відкриває дипломатичний портфель, що випирає, і терміново кличе когось з поля зору.


Має бути інша кімната, - розсудив Нік. Георгій не розмовляв сам із собою, це було точно, та й склад був набагато більшим, ніж простір унизу.


Він піднявся трохи вище.


Так, там були двері у легкій перегородці….


Трубка сильно хитнулася між її стиснутими колінами, і її голова вдарилася об підвіконня. Пролунав скрип, вона відчула поштовх, відчула, як її пальці даремно вхопилися за підвіконня, що обсипалося. Як людина без парашута, скинута з літака в польоті, Нік звалився на тротуар, закинувши ноги у повітрі. Він помітив знайоме усміхнене обличчя під собою і відчайдушно спробував обернутися в середині падіння, приземлившись із гуркотом на бетонний тротуар. Труба голосно затріщала.


Крізь серпанок, що приховував його погляд, він відчув, як до нього кидається чоловік, стискаючи щось. Чоловік підніс руку до свого тонкогубого рота, обрамленого широким обличчям, і свиснув. Він тримав пістолет, спрямований прямо на нього.


«Більше жодних шансів, брате Іване, - різко прошипів голос, - і пістолет підійшов ближче. В цей час…


Нік підняв обидві ноги і кинувся на широке обличчя, насміхаючись, ніби це був таран. Пістолет гаркнув один раз, і Нік відчув пронизливий біль, що пронизав його ногу і стегно, як цвях, що горить. Але він кинувся вперед, зневажаючи пістолет, і люто вдарив долонею по м'ясистому підборідді. Голова чоловіка сіпнулася назад, і пістолет знову заревів. На цей раз куля потрапила в тротуар і розлетілася невеликими уламками.


Нік раптово схопив чоловіка за зап'ястя


і зробив лютий випад, злісно повертаючи його, поки щось не тріснуло, і пістолет з гуркотом упав на тротуар. Чоловік верескнув і спробував засунути свої товсті пальці в очі Ніку. Він схопив її за руку і різко смикнув. Нападник перелетів через плече Картера і приземлився головою вперед із жахливим тріском і ланцюжком приглушених звуків, що випливали з його горла. Можливо, він уже був мертвий, але хотів переконатися. Руки Ніка обвилися навколо його в'ялої шиї, його коліно притулилося до її спини.


Коли він відчув, що його шия зламалася, він упустив голову і схопив пістолет, що впав. Імпульсивно, він також узяв свисток нещасного брата і обережно потер його рукавом. Коли він вважав її досить чистою, він затис її губами і видав пару гучних (і, сподіваюся, обнадійливих) шипінь. Напевно, це не принесе йому жодної користі, але й не завдасть йому жодної шкоди. Він повільно підвівся, чекаючи гіршого. Те, що він міг бачити всередині складу, йому не подобалося. Деякі з групи, які старанно пакували речі, були йому невідомі. Два, а можливо три були додані замість зниклого.


Він уважно слухав; нічого не чув. Що вони зробили б зараз? Зачинитись і вистрілити? Швидко вийти з доказами? Якщо він міг бути впевнений в одному, то це в тому, що вони були попереджені і не мали наміру залишатися там надовго.


І було логічно, що вони якось відреагують на попереджувальний свисток. Можна було очікувати, що вони піднімуть металеві двері та спробують піти. І тоді товариші Слейд, Січікова та Полянський могли зловити їх одного за одним, поки вони спотикалися.


Хоча теж імовірно, що справа була не така проста. Може, вони не хотіли тікати. Можливо, трьох людей буде недостатньо, щоб подбати про всіх. Мабуть, були; Шість чи сім нових ворогів; можливо більше.


Він обережно обігнув куток будівлі, намагаючись уявити, що вони робитимуть. На даний момент вони не мали причин почуватися загнаними в кут; Маленька битва не означає битву. Але з іншого боку, чекати нападу чи захоплення було б безглуздо. Їм треба було втекти, і скоро.


Зсередини складу не долинало жодного шуму, і це саме по собі було зловісним. Наскільки він знав, у них був підземний хід, схожий на тунель Дмитра Смирнова, і зараз вони могли бігти за кілька кварталів від них.


Інстинктивно він повернув голову з боку на бік, щоб подивитися, чи немає на вулиці ознак незвичайної активності.


Нічого. Він знову звернув увагу на склад. Все було ясно і тихо. Він почав рухатися фасадом будівлі до дверей офісу. Потім щось привернула його увагу.


Вулиця була не зовсім чистою. Товариш Валентина переходила вулицю довгим великим кроком, рішучим, як танк.


14 - Гіркий кінець


На широкому обличчі товариша Валентини було повітря величезної тривоги.


Нік: зітхнув і знаками вказав їй відступити.


Валентина побачила його у свою чергу. І хоча відстань була майже півкварталу, Нік міг бачити світло радості та полегшення в її очах; але вона проігнорувала наказовий жест свого товариша.


Нік поспішив до Валентини, йшов фасадом будівлі і зустрів її прямо за дверима офісу.


«Я просила його не показуватися, Валю!» - Наполегливо прошепотів Нік. Буде галас. Повернись будь-ласка!


"Заткнися, товаришу!" – різко сказала Валентина. Я чула шум і хвилювалася за тебе. Твоя нога кровоточить. Але ми займемося цим пізніше, правда? Вони чекатимуть на нас. Тому залишається лише одне – відвідати їх.


Він оглянув двері.


"Я думаю, нам буде нелегко з дверима, металевими". Це наша єдина дорога.


Нік кивнув.


-Я теж так думаю. Але я маю намір увійти один». Він зауважив, що щелепа Валентини напружилася і вирішив не наполягати.


У будь-якому випадку, це була марна трата часу.


«Я сподіваюся, - сказав він натомість, - що ти зможеш ухилитися так само швидко, як і вистрілити».


Він спробував відчинити двері, які здалися твердими, як скеля, і дуже міцними.


"Відійди, мені доведеться зламати замок". Він витяг «люгер», коли говорив. Валентина невдоволено зробила жест.


«Бережіть кулі, товаришу, - проревела вона. Вони можуть тобі знадобитися,


Вона раптом побігла, відступила до краю тротуару і з гуркотом кинулася вперед, повернувшись одним величезним плечем до дверей. Його масивне тіло врізалося у двері, Дошка тремтіла, вібрувала, летіли маленькі уламки... але трималася.


-Ба! - сердито сказала Валентина, знову задкуючи. У мене має бути трохи практики.


Нік дивився на неї, надто приголомшений, щоб говорити, зачарований видовищем, незважаючи на небезпеку, яка могла таїтися за дверима. Валентина знову опустила голову і зробила випад, як таран. Пем! Двері вискочили з нищівним гуркотом, за яким майже миттєво послідував хлопок і крик хворобливого здивування. Валентина на мить постояла у дверях, а потім кинулася вперед, немов гігантська горошина, що вибивалася з гігантської капсули.


Нік кинувся позаду Валентини, пригнічуючи нестримне бажання розсміятися, і вдивлявся в те, що міг бачити за масивними плечима товариша. Він побачив досить просторе приміщення, відокремлене від решти складу високою перегородкою, і були ознаки того, що нещодавно воно використовувалося як офіс. За кілька кроків від Валентини і більш-менш по обидва боки стояли двоє чоловіків. То були жорстокі бійці, яких я ніколи не бачив; Брати, без сумніву, виглядали неприємно навіть у своєму здивуванні. Один стояв на півдорозі до дверей з виразом приголомшеної недовіри на грубуватому обличчі бійця; а другий тримав пістолет, який повільно та невпевнено спрямував на Валентину.


"Прибери це від мене!" Валентина злісно заревіла, розмахуючи рукою, як лопатою для захоплення, що рухається можливим двигуном.


Рука товариша Валентини міцно стиснула озброєну руку людини і легко повернулася. Зап'ястя і лікоть чоловіка раптово прийняли несумісні положення, і пістолет вислизнув з його розчепірених пальців, і він завив від болю. Його обличчя було маскою мук та люті. З нелюдським зусиллям він раптово скрутив своє тіло та випустив руку. Іншою корисною рукою він люто вдарив Валентину по шиї, і її нога піднялася, щоб зло штовхнути її. Валентина залишалася величезною пружною горою, зовсім нерухомою від ударів чоловіка, що розкинула руки, як удави.


-Досить! Вона загарчала і схопила чоловіка за ногу.


Нік був такий зачарований вчинком Валентини, що рух позаду нього залишився майже непоміченим. Але він побачив це якраз вчасно. Довга худа рука трохи вийшла з-під дошки в пошкоджені двері, і він потягся за пістолетом. Нік присів, зробив великий стрибок і всім своїм тілом кинувся на двері та чоловіка. Пролунав гучний тріск, і рука перестала рухатися до пістолета. На щастя, Нік сильно вдарив рукояткою люгера об зігнуту скроню чоловіка.


"Добре, товаришу!" - заревіла Валентина, така ж зайнята, як вона була. Він підняв свою жертву на ноги і крутив її, як ласо. Ще пара кіл і ...


Нік ухилився, уникаючи літаючого тіла, і при цьому відчув непомітний рух за напіввідчиненими дверима, що вели на склад. Він нахилився ще нижче, натиснув пальцем на спусковому гачку і почав чекати.


Двері раптово відчинилися. Ніку не знадобилося жодної секунди, щоб прицілитися в ціль, перш ніж він прицілився, потім зробив три швидкі смертельні постріли в людину, чий удар змусив двері відчинитися.


Брат Георгій упав каменем.


"Ну, ось він!" Крикнула Валентина та відпустила свою жертву.


Чоловік покотився повітрям і вдарився об тверду передню стіну з ударом, який, здавалося, викликав пульсуючу бриж по кімнаті. Її тіло стислося землі, покотилося з силою падіння, та був завмерло. Нік помітив, що його голова серйозно пом'ята; чоловік ніколи не скористається нею знову.


Валентина поправляла скуйовджене волосся на своїй великій круглій голові і поправляла опуклі пасма сукні.


«Дуже добре зроблено», - схвально сказав Нік, проходячи повз опуклу фігуру Валентини і тіл, що поникли в широкий коридор, в якому лежав брат Георгій.


Він обережно увійшов до коридору. Він повідомлявся в задній частині, з іншою кімнатою, мабуть, набагато більшою, тьмяно освітленою і повною стопок коробок. Він не бачив жодних ознак руху або відчував його, але волосся на потилиці стояло дибки; це відчуття було йому вже знайоме, бо випробував його


Раніше це робили багато разів, і це був знак того, що на нього чекало щось неприємне. Валентина, важко щулячись, приєдналася до нього і витягла потужний автомат звідкись зі складок сукні. Разом вони дивилися з темряви до коридору.


"Погано виглядає", - прошепотіла Валентина. Тут темно та повно укриттів. І дуже спокійно… Пастка? А може решта пішла?


«Можливо, але я так не думаю». Залишися тут і захисти мене, гаразд? Я подивлюсь, що там. Ні-ні, Валю. Нік м'яко відпустив Валентину. Один з нас має залишитися, доки ми не дізнаємося, чого чекати. І я думаю, що, можливо, я найважча мета. - Він усміхнувся їй і ніжно поплескав її по плечу. Почни знімати, як тільки я почну бігати. Але, заради бога… цілься над моєю головою!


«Я не любитель, товаришу, – сухо сказала Валентина. А потім він раптово посміхнувся. Тоді давай, Томе... і удачі.


Нік відірвався від Валентини, смикаючи «Люгер» у руці, і рушив боком уздовж стіни. Всі його почуття були напружені перед обличчям небезпеки, і коли він почув слабкий шепіт десь у кімнаті перед собою, він пригнувся і швидким зигзагом побіг до кінця зали. Позаду нього яскраво ревів пістолет. Одна куля… дві… три… пролетіла над його головою і потрапила до ящиків, складених у тіні. Четвертий і п'ятий прийшли попереду і страшенно зашипіли до вух. Він досяг кінця зали, коли пістолети знову заревіли, їхні смертоносні заряди зіткнулися. Схопившись, він швидко вистрілив у спалахи, що виходять із ящиків. Висока стопка картону перекинулася і впала; і людина, яка присідала, швидко вщухла, коли куля Ніка пробила кришку коробки і потрапила в іншу клітку позаду неї.


Він почекав мить, присівши навпочіпки, і побачив, як рука стрільця виштовхнула зброю з коробки. Відразу пролунало два постріли, і постріл Ніка не влучив у ціль. Інший обмахнув його щоку гарячим, болючим ударом, і Нік трясся, ніби його били. Його рука знайшла міцну клітку з товарами; Він знову рушив і з вдячністю присів за нею, відчуваючи на своєму обличчі гарячу кров.


"Ах!" Гортанний голос тріумфально загарчав, дві сильні руки обхопили зап'ястя Ніка і безжально його скрутили.


Нік мимоволі скрикнув і марно спробував схопити пальці, що тримали його зап'ястя. Один різкий поворот, і його Люгер упав. Він вилаявся собі під ніс і завдав лівою рукою різкого, різкого, як ніж, удару, що викликав ще одне гарчання, цього разу не таке торжествуюче. Одне коліно смикнуло його спину з такою силою, що здавалося, що його хребет ось-ось зламається, і дві невидимі руки зімкнулися навколо його шиї і стиснулися.


Вдруге за чверть години світ шалено закружляв, і Нік відчув, як смерть витає у нього на шиї. Він тільки хотів кричати про Валентина, як маленький хлопчик кличе свою матір, щоби звільнити його від кошмару. Але вона знала, що її горло не могло видавати нічого, окрім гортанного звуку. Потім він раптово схопив два товсті пальці, що стиснули його горло, і люто струснув ними. Його руки були нерухомі, і тиск на його спину зростав, але Нік тримав по одному пальці кожної зі своїх голих рук, і якщо він не міг зламати їх, він заслуговував на пониження в званні і зведеного з його гідності як Кіллмайстра до простого доручення. Або хлопчика на побігеньках. Його горло благало про помилування слабким вереском, а голова вібрувала, як африканський барабан, жорстоко стукаючи, але він тримався за ці пальці і повільно… повільно… крутив їх. Коли він подумав, що в нього вони в правильному положенні, він зробив різкий рух, який мало не зламав йому спину. Два пальці голосно клацнули, як дві сухі гілки, і руки відірвалися від його шиї, пролунав пронизливий крик.


Нік повернув стегна, страшенно страждаючи з-за рани, і вдарив душника по скрученому обличчю виступом руки, що ріже, як лезо сокири. Він швидко відступив, зчепив руки у формі гострого леза і завдав жахливого удару по довгій шиї. Не чекаючи, поки чоловік звалиться, він підняв свій «Люгер» і вистрілив у чоловіка.


Потім настала тиша. Чому? Має бути стрілянина. Що сталося з іншим чоловіком? Нік знову повернувся, його пістолет все ще був гарячим і димним, і сцена, яку він побачив, надовго залишилася в його пам'яті.


На мить це було безтурботно, і Нік


дивився так, ніби він не брав участі в цьому. Чоловік обережно вдивлявся в край великої вантажної клітки поруч із Ніком, виставивши пістолет за кілька дюйм перед ним, його вираз у тьмяному світлі виражав обережність, змішану з тріумфом. Він підняв пістолет.


Велика міцна рука простяглася і вдарила чоловіка в маківку, мов молот, яким бив велетень. Чоловік похитнувся. Його очі дивно рухалися. Його рука опустилася вниз, і пістолет один раз вистрілив у підлогу. Величезний кулак знову вдарив і видав звук, схожий на тріск гарбуза. Чоловік упав.


З'явилося величезне тіло, і вона знайшла Ніка.


"Ти гаразд, товаришу?" – з тривогою спитала Валентина.


-Бог! – сказав Нік. Лялька, лялька, казкова лялька! Але як ви наблизилися до нього? І ради бога, не дозволяйте нікому підкрастися до вас!


Він ледве підвівся на ноги і подивився через величезне плече Валентини. Все було тихо, хоч і заплутано. Здавалося, тепер довкола не було ні душі.


"Я дозволила цій людині подумати, що мене вбили", - спокійно пояснила Валентина. Тепер нам потрібно знайти інших, правда?


«Звичайно», – погодився Нік. Але зачекайте на хвилинку.


Його вуха насторожилися в тиші. До них долинав слабкий шум руху, приглушений стінами та відстанню. Але це було всередині складу. І це, здавалося, виходило з тієї кімнати, яку він бачив у вікні.


"Вони все ще тут", - прошепотів він. І, мабуть, зайняті. Добре підемо.


Нік пройшов попереду. Валентина йшла за ним, тремтячи, напрочуд тиха для її неймовірної гучності.


Один склад представив інший; одна перегородка була з'єднана з іншою; велика купа порожніх ящиків вела до іншої стопки ящиків. Це було схоже на лабіринт. Але поступово шуми наближалися, або вони наближалися до шумів. Тепер чутки розійшлися: звідкись приглушені, але важкі низхідні кроки; з іншого, ближче до того, що мало бути фасадом будівлі, якийсь приглушений скрип.


Нік придивився до щільної атмосфери. Бензин. "Напевно, машини поблизу", - подумав він. У тиші вони з Валентиною подивилися один на одного і простежили їхні носи, шукаючи джерела еманацій. Але місце було забите ними, а лабіринт перегородок і запорошених пакувальних ящиків був такий, що їм довелося б витрачати нескінченні дорогоцінні хвилини на пошуки машин, поки ворог, діловито копирсаючись за черговим рядом перегородок, міг закінчити свою роботу і спокійно йти, або стрибнути на них .


І знову вони уклали негласну угоду. Нік продовжував обережно просуватися у темряву, швидше відчуваючи, ніж чуючи кроки Валентини позаду нього. За мить він сповільнився і поповз уперед, як кішка, даючи знак здоровенній жінці почекати позаду в темряві. За наступною перегородкою струменіло світло, яке, здавалося, було ще одним широким коридором, і по тротуару йшли жваві важкі кроки.


Нік притулився до перегородки і почув кроки. Вони підходили. Він обережно витяг шию і побачив чоловіка. То був той, кого він знав на ім'я Чіанг-Су. В одній руці він тримав велику і, мабуть, важку чорну скриньку, з тих, що часто використовуються для перенесення фотоапаратури, а в іншій - пістолет.


Нік продовжував тримати палець, його губи попереджали Валентину та пропустили чоловіка. Можливо, краще було б подивитися, куди він іде з цією коробкою, ніж відразу не накинутися на нього.


Він дав людині фору в кілька ярдів і витратив час на підготовку Люгера. Потім він тихо пішов по чоловіка.


Чіанг-Су поспішив далі і ввійшов до іншого складу, кімнати, освітленої лише слабкими струменями денного світла з маленьких високих вікон. Він зупинився біля дверей у дальньому кінці кімнати, поставив важку коробку і повернувся. Протягом жахливої секунди він дивився Ніку просто у вічі, потім він видав крик, який воскресив би всіх мертвих братів, і його пістолет швидко виплюнув свинець.


Але Нік був уже на деякій відстані від того місця, де його побачила людина, і своєю чергою стріляв швидко. Він хотів зберегти йому життя, якщо це можливо, тому що було кілька питань, які він хотів поставити людині, яку вона вважала знахарем; тому він цілився в руки та ноги, а не в уразливе місце.


Чіанг-Су заверещав і впав. Нік знову вистрілив і з величезним задоволенням побачив дірку в плечі Чіанг Су. Кров ринула з його передпліч, а права нога лежала під тілом. Нік побіг через кімнату, вибиваючи пістолет із стиснутої закривавленої руки.


"Де Чжоу?" — спитав Нік, усвідомлюючи запах бензину, що посилився, і наближення важких кроків Валентини.


Чоловік хмикнув. Десь за дверима долинав м'який гул машин і металевий нищівний звук.


Чіанг-Су загарчав. - "Чекає на вас!"


-Добре! - Сказав Нік і різко відчинив двері. Він йде! Він глянув на інші нескінченні коридори, заставлені рядами клітин.


-Зануда ...! Він не зробить цього, доки я його не вб'ю! - посміхнувся Чіанг Су.


Двері машини зачинилися, і було виразно чути рев двигуна.


На обличчі китайця раптово зникла зневага, і він з раптовим шаленим криком підвищив голос і кинувся до ніг Ніка.


Нік різко відбив його.


«Валентина, ти хочеш доглянути цей виродок?»


"Із задоволенням, товаришу!" - заревіла Валентина, і притягла до себе Чан Су, смикаючи його за волосся. Ми з ним приємно поговоримо… га?


Нік залишив Валентину і побіг коридором, відчайдушно стежачи за звуком працюючого двигуна, який, здавалося, заглушався. Він швидко прослизнув у найближчий отвір у перегородці. Для всіх чортів! Ще одна довбана порожня кімната! Але в одному кінці були інші двері, широко відчинені, і, дивлячись крізь неї, він міг бачити прямокутник сонячного світла. Він побіг туди. Металеві двері були частково підняті, пропускаючи денне світло в простору кімнату.


У ньому були машини та переважав запах бензину. Нік поспішив до найближчої машини, знайомої чорної «Перемоги», і ступив у підступну калюжу рідини, що димить. Він зазначив, що землю було затоплено. Під кожною цистерною з бензином була калюжа… Ще до спроби він знав, що справа безнадійна, але він кинувся відчиняти вхідні двері «Перемоги», побачив ключі запалювання та поспішно спробував поставити машину. . Двигун завивав від спраги, єдине, що він показував – це покажчик рівня палива. Стрілка трохи вагалася і знаходилася в точці нуля.


Нік гірко вилаявся і побіг слизьким брудним тротуаром до вулиці. Триколісний автомобіль з гуркотом відлітав від складу, а в парі кварталів "Волга" голосно, з пронизливим скрипом шин, повертала через переїзд.


Нік метнувся через вулицю і промчав повз покинуте укриття Полянського, потім через іншу вулицю і в «ЗІМ», що чекав там. Машина завелася, як гоночна, і Нік благословив його за це, перемикаючи передачі та натискаючи на педалі як божевільний. Він обігнув перший поворот на двох колесах, якраз вчасно, щоб побачити, як триколісний автомобіль, що гуде, звернув на рейки і зник.


Він штовхнув громіздкий «ЗИМ» уперед, змусивши його втекти зі складу, і молився, щоб брати та сестри більше не виходили з укриттів, переслідуючи Валентину. Але, за його підрахунками, з ними покінчили, окрім Чжоу Цо-Ліня, та й взагалі товариш Валя могла розчавити сімох одним ударом.


Він швидко загальмував, перш ніж повернути на дорогу, і в цей момент шалена лють охопила його. На мить він подумав, що він був метою або що машини, за якими він слідував, перетворилися на купу, але, коли він сповільнив хід, він одразу побачив, що триколісний мотоцикл все ще затято переслідує Волгу і що він сам був усе ще цілий. Шквал громових вибухів пронісся крізь його голову, гуркотів і луною відбивався в оглушливому хорі, переходячи в ще гучніший і страшніший рев. Він зупинив машину, колеса сильно пробуксували, і озирнувся.


Магазин! Він валився, розкидаючи дах у повітря шматками, вивергаючи великі шматки кишок; обсипалися стіни і летіли цеглини; величезні шматки дерева і металу піднімалися вгору вулицею, падаючи з ледь вловимим гуркотом від шуму вибухів.


Кров Ніка застигла у його жилах.


«Боже, Боже…! Валентино! ».


Він відчинив двері машини, перш ніж він це зрозумів


що він нічого не може зробити, щоб урятувати Валентину. Він знову зачинив двері і завзято завів двигун. Мабуть, Чжоу Цо-Лінь поставив бомбу перед втечею, про всяк випадок, якщо є докази, які треба знищити. І такі докази були. Принаймні вони існували.


Він погнав громіздкий «ЗІМ» уперед закинутою вулицею, яка раптово ожила від зяючих і наляканих робітників. «Волги» не було видно, але Нік почув стрілянину і побачив вдалині невелику вантажівку, що різко повертає вліво.


Добре! Я все ж зловлю цього виродка.


Нік стиснув зуби і натиснув на педаль газу. На його обличчі була маска ненависті, і всередині він говорив:


«Валентина, Валентино, Валентино! Ми це матимемо, ми отримаємо, я вам обіцяю!


Він повернув колесо, як смертоносну зброю, націлену на ненависного ворога, і пішов за триколісним автомобілем у провулок. Він розвивав велику швидкість, незважаючи на те, що був таким маленьким автомобілем. Він розгледів громіздку "Волгу". Спалах виходив від обох машин, випадкові постріли від кожного водія, надто уважного до швидкості для точного прицілювання. Поступово Нік став ближче до них.


Ох! «Волгу» зачепили! Майже з двох кварталів він побачив, як розбилися задні двері. «Волга» ніби тремтіла і вагалася, а вантажівка сміливо йшла за нею. Нік ще сильніше вдарив по газу.


Щось вилетіло з вікна «Волги», об'єкт овальної форми вилетів на дорогу перед вантажівкою та зіткнувся з нею. Нік глибоко зітхнув і загальмував. Вантажівка знову загуркотіла і підстрибнула в повітря з несамовитим шумом, а потім упала, розбита в безладді, розкидавши фрагменти розірваного металу і людського тіла на багато ярдів навколо нього. Нік різко звернув, щойно бачачи те, що залишилося від Полянського. "Волга" набрала швидкість і мчала, ніби всі демони пекла гналися за нею.


Тільки Нік був у межах досяжності, і напружився від зосередженої люті. Поступово він набирав швидкість. З холодним спокоєм він притиснув стовбур «люгера» до скляних країв розбитого лобового скла і натиснув на курок. "Волга" раптово звернула вправо. Нік натиснув на гальма, і громіздкий «ЗІМ» з незграбним, але ефективним вереском засковзнув. Менша «Волга» набирала дорогоцінні метри в маневрі і блискавично ковзала брукованою вулицею у бік широкого проспекту попереду. Нік розправив «ЗИМ» і пішов за ним. Раптом перед ним з'явився борт автобуса. Нік знову натиснув на гальма, пропустив його і поїхав далі, ледь не натрапивши на швидку допомогу, що мчить до нього дорогою.


"Волга" в цьому досягла успіху. Знову ж таки; Вона була за два квартали від нього, і Нік знову прискорився і кинувся за нею. І знову "Волга" згорнула. Вона вибрала довгу рівну дорогу, яка вела в сільську місцевість і до десятка або більшої кількості прихованих стежок, кожна з дюжиною відгалужень, на будь-якій з яких машина могла зникнути, щоб її водій вибрався і сховався, влаштувавши засідку, Нік нетерпляче прискорився і вистрілив через відкрите лобове скло. Куля потрапила в задню частину "Волги" і зрикошетила.


Вони були на річковій стежці, гарній ділянці, що перетинала високу набережну. Західним туристам це сподобалося б. Нік теж бачив його переваги; і він люто натиснув на акселератор, доки «ЗІМ» не набрав повної потужності. Тепер він наближався, невблаганно, і він бачив, як Чжоу Цо-Лінь схилився над кермом, схопивши його з розпачом, не залишаючи шансу вистрілити.


Стежка річки вилася вгору, ненадовго минула мальовниче піднесення, а потім раптово, але плавно спустилася. Передні колеса машини Ніка були на рівні задньої частини «Волги». Нік навмисне наближався, помста та ненависть змушували його кров закипати. "Волга" під'їхала до краю дороги, рухаючись боком. Нік пішов за ним. Внизу була річка, блискуча на сонці. «Волга» з вереском спускалася схилом. Нік незмінно був ближчим. Чжоу Цо-Лінь стривожено подивився через плече. Нік був досить близьким, щоб зустрітися з ним поглядом.


«Зараз!» - Сказав він собі.


Він підняв пістолет і свідомо вистрілив. Колесо «Волги» шалено крутилося. Чжоу скрикнув від жаху... і Нік кинувся на машину. Метал зіткнувся з металом та зношеними шинами


вони закричали.


На дорозі залишився лише «ЗІМ». «Волга» занесло, перекинулося і помчало по високому насипу, впавши в тиху річку. Крик жаху та сплеск застигли у вухах Ніка. Навряд чи варто виходити, щоб подивитися. Однак він зупинився, позадкував і подивився вниз на річку.


Були великі бульбашки, не більше.


Він сів машину та поїхав. Десь далеко завили сирени, але для нього вони нічого не означали. Він думав про зруйнований склад і величезну, непропорційну жінку зі сміхом, який повторював Хо, хо, хо, хо! У її вухах... і у її серці.


Він ледве усвідомлював, куди йде, доки не звернув на вулицю, покриту потворним сміттям і повну автомобілів, пожежних машин та машин швидкої допомоги. Червоне полум'я все ще трохи піднімалося до неба, але величезні шланги та кричущі люди, здавалося, переважали над ними.


Нік припаркував ЗІМ і недбало пішов брудною вулицею, не звертаючи уваги на людей, які намагалися зупинити його криками попередження.


"Ах!" Товаришу! Дмитро Борисович Смирнов відокремився від групи серйозних чиновників і поплескав його по плечу. У тебе вийшло, друже? Чи дістався до того чоловіка?


-О так! - повільно вигукнув Нік, дивлячись на щебені, що горять, димлячі. Я думаю, ти маєш на увазі Чжоу. Так. Але він на дні річки. Отже, якщо ви хочете допитати його, вам не пощастило.


"А, ну гаразд, товаришу", - весело сказав Смирнов. В нас інший. О, і в мене для тебе багато новин, друже мій! Маленька Соня дзвонила. І Сем Харріс хотів, щоб ви знали, що Людмила з радістю приймає коктейль із горілки та шампанського. І я ... я збираюся запитати вашого боса, містере Хок, якщо я не можу змінити одного зі своїх людей, можливо, самого Островського, для вас ... Я розумію, що це робиться серед американських бейсболістів, чи не так? Він весело розсміявся і поплескав Ніка по плечу.


«Так, але я не дуже гарний у бейсболі».


Якою дурною виявилася ця людина! Болтаємо про Людмилу та бейсбол, коли трапилося щось таке жахливе…».


Він раптово завмер.


"Як ти дізнався, що я переслідував Чжоу?"


Дмитро Смирнов промовисто здивовано підняв густі брови.


"Але є тільки один спосіб дізнатися!" Звичайно…


"Хо-хо-хо-хо!"


Нік розвернувся, ніби його вдарили. Він не міг бачити жінку, але це був безумовно неймовірний голос Валентини. Він вдивлявся в дим, шукаючи його джерело, повністю ігноруючи ясний, живий вираз надії на його обличчі та раптово тепле повітря розуміння та дружби у кривих, змучених очах Дмитра Смирнова.


"Ви смішні, товариші!" Заревів голосний голос. Жоден десяток із вас не помістять мене в цю крихітну «швидку»!


Тоді Нік побачив її крізь дим і побіг до неї.


Товариш Валентина стояла біля дверей карети та реготала. Її величезна блузка висіла на шматках, а голова була забинтована; плями крові і темні мітки були розкидані по її сукні, а обличчя було глузливою круглою плямою. Але її обличчя було найкрасивішим і найчудовішим видовищем, яке він коли-небудь бачив.


-Цього просто не може бути! – крикнув Нік. Це ти не можеш бути!


"Хо-хо-хо-хо!" Хто це ще міг бути, товаришу? Валентина розвела масивні руки. Ви збожеволіли, га? Я також! Але ми обидва живі!


Нік схопив Валентину за забиті руки і стиснув.


-Це неможливо! Я бачив, як будинок вибухнув!


"Але я не будівля!" - заревіла Валентина. Я Валентина, незламна людина - танк,! Чіанг Су дуже злякався і сказав мені, де знаходиться підвал. Але я все зіпсую, якщо це тобі скажу! Привіт товариш!


-Вітання! - Сказав Нік, обіймаючи величезне, громіздке тіло жінки. Ви не заперечуєте, щоб я відчував до вас щиру та незмінну прихильність, Валентино?


КІНЕЦЬ


НІК КАРТЕР (редакційний псевдонім). Нік Картер (Кіллмайстер):


Жоден справжній автор не вказаний для книг з ім'ям Нік Картер, яке використовується як псевдонім видавця. Між томами оповідання від першої чи третьої особи змінюється. Серед відомих авторів, які зробили свій внесок у серію: Майкл Аваллоне, Валері Мулман, Меннінг Лі Стоукс та Мартін Круз Сміт.


Цей роман, "Шпигун № 13", був вперше опублікований у травні 1965 року (випуск A139F) видавництвом "Преміальні книги", що входить до підрозділу "Бікон" підрозділу Universal Publishing and Distributing Corporation (Нью-Йорк, США), і був написаний Валері Мулман.


[1] Corondel – це вертикальна лінія, яка використовується в гарнітурі для поділу стовпців тексту. Коли не існувало формальності, цей простір між колонками прийнято називати «головою сліпого». Сьогодні її часто називають просто «вулицею». У папері ручної роботи найсвітліші вертикальні смуги, які можна побачити на світлі, називаються коронделями - відбитком металевих ниток, які сформували структуру, яка використовується для їх виготовлення. (ЦЕ ВИПАДКОВ У СЬОГОДНІМУ ВИДАВАННІ) (Н. дель Е. Д.)


The Terrible Ones


Шкловський Лев


Грізні


Нік Картер


Грізні


Гордість передує падінню


На пишних зелених пагорбах, тепер чорних, як сажа під безмісячним небом, чекали безмовні спостерігачі. Їх було багато, але тільки один знав – чи повинен був знати – що цієї ночі з усіх ночей є щось особливе, чого варто чекати. І той, хоч і знав, де шукати, був надто обережний, щоб вислизнути з укриття, ризикуючи попередити інших, які не знали, що наближалося до них уночі. Проте спостерігач був досить близько, щоб почути, чи можна щось почути; і знаючи, чого прислухатися, спостерігач здивувався тиші з моря. Хвилі хльостали по камені, шипів слабкий вітер, але це все. Можливо, це було так само добре, але це непокоїло.


Внизу двоє чоловіків у човні інстинктивно пригнулися, коли яскравий промінь світла розсік небо і по дузі впав на чорну хвилю моря. Вони обидва знали, що промінь прожектора пройде повз них, бо висадка була ретельно спланована. Республіка Гаїті була не в такому фінансовому стані, щоб охороняти весь свій кордон, сушу та море, щоб закрити проломи проти всіх бажаючих. Маленький божевільний, який був її довічний президент, намагався зробити саме це, тому що по його крихітній землі роїлися всілякі авантюристи – кубинці, домініканці, американці, венесуельці, вбивці та фотографи з Life – і йому було достатньо втручання ззовні. . Таким чином, прожектори та озброєні спостерігачі у всіх можливих точках проникнення. І все ж він не міг повністю оточити свій бік острова суцільним кільцем людей, і ніхто при здоровому глузді не став би розглядати Кап-Сен-Мішель як місце висадки.


Величезний меч світла хитнувся з моря на землю. Ні ті, хто керував світлом, ні ті, хто спостерігав за ними з вершин скелі, не бачили тонку бойову рубку, що виступала над морем, що здіймається вітром, ні маленьку темну фігуру кольору півночі, яка пливла хвилями до скелястої затоки. Навіть чоловіки були смаглявими: молодший через те, що він народився в Порт-о-Пренсі, а другий через те, що він вважав за розумне порівняти з тінями під час нічної подорожі.


Жан-П'єр Турньє вивів маленьке судно на небезпечну мілководдя. Човен був тихий - диво інженерної думки, винайдене тими, на кого працювали двоє чоловіків. Принцип, на якому він працював, був надто складний для розуміння більшості чоловіків, навіть Яна П'єра, але для нього це не мало значення. Він знав тільки, що там було чудово тихо, що берегова лінія його дитинства була йому так само знайома, як і будь-якому живому чоловікові, і що коли справа доходила до управління будь-яким човном, він страшенно міг припливти на ній на скелю і висадити свого пасажира . саме туди, куди він мав піти. Страшенно близько, але не зовсім.


Він глянув на скелю, яка тепер височіла над ними. Двісті футів майже непереборної перешкоди. Він глянув на іншого чоловіка і подумав, чи він зможе навіть це зробити. Координація, рівновага, витривалість – усе, що в нього було. Шість футів із зайвою довжини шнура та сталеві нерви допоможуть, так, але хіба цього буде достатньо? Жан П'єр сумнівався. Нікому й ніколи не вдавалося піднятися на цей зрадливий слизький стрімчак. Пірати минулих днів дозволяли своїм бранцям втекти від них, подолавши цю прірву. Згідно з історією, жоден із них ніколи не робив цього. Десятки людей впали на смерть на камені внизу.


Інший чоловік озирнувся на нього і раптом усміхнувся у темряві. У сутінках виднілася тільки білизна його зубів і слабкі відблиски в очах, але Жан-П'єр міг уявити сильне бородате обличчя. Він подумав про їхню ретельну підготовку і про те, що він бачив у дії. «Ну, можливо, – подумав він. Може бути. Якщо хтось і може це зробити, то це він. Але mon Dieu! Яким жахливим було б падіння, якби воно було.


Каміння було дуже близьким і гострим, як зуби акули. Сильний порив вітру вдарив маленький човен і штовхнув його небезпечно близько до зазубленої кам'яної кромки, що вистилає підніжжя скелі. Жан-П'єр торкнувся важеля і майже зупинив апарат, ніби це був безшумний гідрокоптер, потім повільно і з нескінченним умінням направив його до найнижчого і найменш зазубреного валуна. Він трохи доторкнувся до кнопки, і автоматичний гак простягнувся над однією з буферних сторін човна і прив'язав її на місці. Човен хаотично погойдувався в прибої, але гак тримався.


Товариш Жана П'єра глянув на кам'яну стіну. Перші кілька вертикальних опор були мокрими та слизькими від бризок. Вище скеля була явно сухою, але безликою і безликою, як бетонний стовп. Високо нагорі, на краю урвища, росли низькі кущі. За ними росли густі пишні дерева.


Літній чоловік задоволено кивнув головою. Листя надасть йому укриття, яке темно-зелена форма зробить його практично невидимим.


серед нічні темні дерева. Його очі дивились у темряву нагорі. Так, це був вузький прохід, про який йому розповідав Жан П'єр, невелика ділянка простору між деревами, яка перетворилася на вузьку природну стежку на пагорби за ним. Мовчки він закінчив те, що робив. Не треба більше дивитись на цю скелю. Він буде досить близько до неї за хвилину. Він перевірив ремені, якими вигнуті шипи кріпилися до його черевиків, і знайшов їх міцними. Наручні ремені також були на місці; кісточки пальців на його пальцях щільно прилягали до них, а гострі, схожі на пазурі придатки, здавалося, виростали прямо з його м'язистих рук.


Він кивнув Жану П'єру, підняв кігтисту руку на знак вітання і легко перемахнув з човна, що коливається, на низько лежачий валун. Одного разу, і тільки один раз, він підвів очі і почав підводитися. Кігтисті гачки на його руках і ногах тихенько шкрябали по скелі, знаходили крихітні зачіпки і рухалися вперед, як обережні краби.


Це було дуже повільно. Жан П'єр спостерігав, болюче почуття наростало в його животі, коли маленькі струмки піску ковзали по скелі і зупинялися, коли вже не було піску, щоб падати. Тільки скеля, найголіша з каменів, зустрілася з кігтями, що лазили. Десять футів... п'ятнадцять... двадцять. Боже, це було повільно. Двадцять п'ять... На одну мить, від якої завмирає серце, ноги у черевиках вивільнилися. Жан П'єр втягнув повітря і мимоволі подивився на гостре каміння біля човна. З гуркотом і з невеликим сплеском скотився камінчик. Коли він знову підняв очі, він побачив, що пазурі знову взяли в свої руки і повільно, повільно рухалися вгору. Тридцять футів... ще кілька дюймів... ще кілька футів. Час йому йти; йому більше не було чого робити.


Він відсунув безшумний човен від смертоносних скель і знову повернув його до відкритого моря і чекає на підводний човен. Приглушене свічення циферблата його наручного годинника підказувало йому, що він повинен поквапитися. Малій було наказано не чекати відсталих. Одного разу він озирнувся. Приблизно сорок п'ять, п'ятдесят футів він підрахував і дерся, як нерішучий равлик, по садовій стіні.


Людина, яка піднімалася, була будь-ким, тільки не равликом, а скеля була чим завгодно, тільки не садовою стіною. Ніч була теплою, і спроба пробитися крізь прірву забирала в нього всі сили волі та витривалість. Він намагався змусити свої руки і ноги працювати автоматично, поки думав про інші речі - про інші речі, наприклад, про те, як піт починає поколювати його шкіру, і свербіння його нової бороди. Подумки він перевірив вміст свого спорядження: камуфляж Кастро з додатковими внутрішніми кишенями. Великі суми грошей у кількох номіналах і різних цілей, включаючи хабарництво. Рюкзак, що містить костюм із чудового волокна, який мав бути абсолютно захищеним від зморшок. Він сподівався, що це так. Аксесуари для костюмів.


Інші аксесуари ... включаючи Люгер на ім'я Вільгельміна, стилет, відомий як Хьюго, та газову бомбу на ім'я П'єр.


Нік Картер продовжив сходження.


Пазурі бродили по скелі, впиваючись у її поверхню і утримуючи його там за допомогою крихітних часток дюйма гострої ножа сталі. Не було можливості поспішати, не було за що триматися, тільки пазурі леза, щоб утримати його від смертельного каміння внизу.


Ще не наполовину. І напруга його тіла ставала нестерпною. Не те щоб він навіть знав, що на нього чекає нагорі. Звичайно, у нього було ім'я, але не більше. Брифінг, який дав йому Хок, промайнув у його голові. Звали Паоло, і Паоло мав чекати в цій гірській печері за півтори милі звідси.


"Чому Паоло?" - Запитав він у глави AX.


Хоук сердито глянув на нього. «Що ви маєте на увазі, «Чому Паоло? »»


"Італійське ім'я для домініканця?"


Хоук роздратовано жував сигару. "Так? Вони такі ж змішані, як і ми. У всякому разі, це може бути кодове ім'я. Як би там не було, ви повинні будете використовувати це ім'я для нього. Ваша контактна особа - Паоло, а не Томас, Рікардо або…" чи Енріко.


Це може бути кодове ім'я! – повторив Нік. «Адже ми мало що знаємо?»


Хоук холодно глянув на нього. Ні, не знаємо. Якби ми знали стільки, скільки ви думаєте, що ми повинні знати, ми, ймовірно, не відправляли б вас. "Насправді, Картер, ми навіть не знаємо, що це не пастка".


Пастка, так. Обнадійливі думки. Нік стиснув зуби і продовжив лізти. Його обличчю залив піт. Кожен м'яз і кожен нерв вимагали відпочинку. Вперше він почав запитувати себе, сумніватися в тому, чи справді він зможе дістатися до вершини.


Це було далеко. До того ж, це був довгий шлях вниз. І другого шансу не буде.


Продовжуй, чорт тебе забирай! - люто сказав собі. Він знав, що годиться для цього трохи більше. Це перетворювалося на фізичну агонію. Його руки дряпали, нічого не знаходили, знову дряпали та тримали. Він піднявся ще на одну болісну сходинку.


Ні, це було безглуздо. Він не міг дозволити собі думати про повну неможливість цього.


"Якщо це пастка, - сказав він, - як ви думаєте, що це за пастка?"


Він згадав відповідь Хоука, але він вислизнув з його розуму, що чіпляється, коли кігті на його ногах втратили хватку. Його тіло котилося вниз з жахливою швидкістю, і гачки, що скребли, марно дряпали твердий камінь. Він чіплявся, як п'явка, бажаючи, щоб його кінцівки і тіло притиснулися до урвища, і молячись, щоб якийсь нескінченно величезний виступ зачепився за дико зондуючі, дряпаючі пазурі і зупинив його смертоносне ковзання.


Нік встромився в кам'яну стіну, як гігантський кіт, що відчайдушно шукає зачіпку. Його топають ноги встромилися в крем'яну поверхню. Знайшов крихітну щілину. І тримається.


Він на мить притиснувся до нього, важко дихаючи і моргаючи очима від гарячого поту. Але він знав, що його опора надто мала, щоб утримувати його там більше секунди, і змусив себе рухатися далі. Спочатку вбік, потім повільно вгору з хвилею відчайдушного зусилля, яке забирало в нього останній запас сил. Він знав, що це не триватиме до вершини.


«Ось воно, – тупо подумав він. Який пекельний шлях.


Потім його ноги знайшли уступ завширшки два дюйми. Якимсь дивом кам'яна стіна над ним опинилась під невеликим кутом, так що він міг нахилитися всередину і отримати якусь перепочинок. Він глибоко і з подякою зітхнув і змусив себе розслабитись, наскільки міг. Минула хвилина. Інша. Його дихання сповільнилося до нормального, і вузли його м'язах поступово розійшлися. Промінь прожектора, про який він забув, розтинав небо за ним. Він знову усвідомив це, але знав, що не знайде його тут. Офіційні особи Гаїті були настільки впевнені в тому, що урвища неможливо обійти - і Бог знає, це виглядало так, ніби вони мали рацію, - що вони навіть не спромоглися стежити за ним. Принаймні так йдеться в повідомленнях розвідки Хока.


Нік витер своє поточне обличчя об плече і зігнув напружені руки. Неймовірно, але він почував себе відпочилим і відпочившим. Його пазурі тяглися вгору; його ноги шукали та знайшли іншу тонку зачіпку. Упертий корінь зачепив його руки - перший, що він знайшов. Він обережно потягся до нього і витримав.


Можливо, він таки виживе. Тепер полегшало.


Ніч була тиха, якби не шум води внизу та пориви вітру крізь дерева вгорі. Він міг чути дряпаючі, ковзні звуки свого підйому, але він знав, що його крихітні, схожі на щури звуки були нормальними звуками для ночі і не були б помічені. Якщо, звичайно, слухачі не виявилися набагато ближчими, ніж передбачалося.


Позаду нього в темному морі поринув маленький підводний човен. Безшумний човен був у спеціальному відсіку, а Жан П'єр був у своєму, його вухо до підслуховуючого пристрою, який передавав тихі звуки повільного підйому людини неможливим схилом. Він чув, але він мав почути.


Хтось інший також чув.


Спостерігач, який знав, чого чекати, безшумно вислизнув від вершини скелі і, як тінь, ковзнув до місця зустрічі.


Нік поліз. Іти було тяжко, але вже не здавалося неможливим. Найскладнішою частиною цього, тепер, коли він знав, що він пройшов половину шляху, була невпевненість у тому, що попереду. Його охопив якийсь гнів.


Скарб! заради Бога! - подумав він подумки. Заховані мільйони Трухільо, і я маю знайти їх на Гаїті? Все це було безумством. Десь там, у темряві, була людина на ім'я Паоло, лідер гурту, який мав назву в коміксі «Грізні». Жахливі! Нік тихо й гірко посміхнувся. Без сумніву, мафію Карибського моря та дядька Сема захопили у нову поїздку. Імовірно, ці люди були організацією домініканських патріотів, які прагнуть роздобути частину видобутку колишнього диктатора і використовувати його на благо своєї країни. У всякому разі, це була їхня історія, і вони вирушили до Хоку, і глава AX викликав Картера. Отже, Кіллмайстер підіймався на стрімчак у Гаїті, щоб зустріти злодія в законі «Жахливих». І що йому робити, коли він їх зустрів?


Хоук знизав плечима. "Зазвичай. Дізнайся, хто вони і які вони. Допоможіть їм, якщо вони на рівні. Розберіться в цьому бізнесі операції "Вибух" і покладіть йому кінець. Це все. Тепер, що стосується того, як ви встановлюватимете контакт, ви вирушите з Жан-П'єром Тюрньє на катері Q і націліться на мис Сен-Мішель.


Ще у Вашингтоні все виглядало так просто.


Тепер було Гаїті, годину після опівночі, і Паоло з Грозних чекав у тіні.


Нік глянув угору. Обід урвища і низька галявина кущів тепер були лише за кілька футів над ним. Він зупинився на мить і перевів дух для останньої спроби. Тут було вітряніше, і пориви вітру смикали його одяг. І здавалося трохи світлішим. Він швидко глянув у небо. Так, хмари були тонші, а над головою сяяло кілька зірок.


Це було добре, бо йому знадобився б їхній слід світла, щоб провести його крізь дерева.


Він дістався останнього кола свого підйому і неухильно рушив далі.


Його пазурі нарешті підійшли до краю і вчепилися в нього. Ще один поштовх його втомлених ніг, і він це зробить. Він зазирнув через край, щоб побачити, що лежить за ним, бо він не мав наміру схопитися за вільні гілки і зісковзнути назад із цього жахливого схилу.


Він дивився прямо перед собою на те, чого там не мало бути. Так, у печері, але не прямо перед ним, всього за кілька дюймів від його очей. Його погляд ковзнув вгору від ступнів у важких черевиках, вгору нерухомими, нерухомими ногами, вгору по масивних грудях, до бородатого обличчя.


Обличчя перетворилося на оскал зламаних зубів. Навіть у напівтемряві це не було схоже на приємне обличчя.


"Ласкаво просимо, аміго", - прошепотів низький голос. "Я допомагаю тобі, так?"


Нік тихо хмикнув і кивнув, ніби на знак вдячності, але його мозок працював швидше. Ласкаво просимо, аміго, чорт забирай. Потрібно було обмінюватися іменами та кодовими фразами, і «Ласкаво просимо, аміго» серед них не було. Він побачив, як велика невиразна постать підійшла до нього ще ближче, і щосили встромив пазурі в скелю. Одна рука схопилася за коріння куща, а інша підняла руку, ніби намагаючись попросити допомоги. Пролунав тихий смішок, і важкий черевик болісно вдарив по його руці.


"Янки свиня!" - прошипів голос, і черевик знову хитнувся. Цього разу він потрапив просто в голову Ніка.


Підводний човен був за кілька миль звідси і безшумно ковзав по чорному морю. Жан П'єр сидів у своїй тісній каюті, притиснувши вухо до маленької чорної шухляди і відкривши рот від жаху.


"Янки свиня!" - прошепотіла слухавка. Потім пролунав другий удар, гучніший за перший, і звук, який почався з бурчання і закінчився пронизливим криком.


Відведи мене до свого лідера


Він знову вдарив із дикою люттю. Його голова все ще кружляла від ковзного удару, а у вухах звучало звірине виття, але це було його життя або життя іншої людини, і будь він проклятий, якщо він збирався втратити своє життя на цій стадії гри. Перший швидкий ривок простягнутої руки вже розірвав гомілка на шматки. Тепер він мав перевагу, і він збирався його використовувати.


Нік рвонувся вгору, завдаючи удару, встромивши сталеві кігті в товсте стегно і розсікаючи ними боком по низу живота. Крик перетворився на один довгий безперервний ланцюжок жахливого болю, і ноги в чоботях більше не виривалися, а намагалися відступити. Пазурі глибоко встромилися в плоть і трималися; Зустріч з недружніми ногами нікуди було відступити. Нік схопився з краю урвища, змучений і напівприголомшений, все ще стискаючи свою жертву. Здоров'як зробив зручний якір, встромивши гачки в тіло, що звивається, і Нік не соромився використовувати його, поки він був там. Крик посилився, чоловік відсахнувся і впав. Нік важко приземлився на нього і вирвав руку з плоті, що сочиться. Його ворог корчився під ним, ноги і руки смикалися, непристойності виривалися з його горла. Якийсь час вони обидва лежали там, корчачись, як пара неймовірних коханців, а потім здоровань раптово рвонув своє тіло і схопився на ноги. Нік перекинувся, змучений нестерпно. Він міг бачити навислу над ним велику постать, розірваний одяг і жахливі рани, що деформують його нижню частину тіла, і він міг бачити довгий ніж, що з'явився в руці іншої людини, але він не міг змусити свої м'язи рухатися.


Край урвища був позаду нього. Великий чоловік підійшов до нього, тримаючи ніж напоготові для удару вниз, а його обличчя перетворилося на шалену маску болю та ненависті.


На бога, зроби що-небудь, втомлено сказав собі Нік, і йому захотілося рвати. Кишки хлопця вилізли назовні.


Ніж повільно опустився вниз, і чоловік покотився вперед. Нік зібрав сили і вдарив ногою швидким рухом, який потрапив чоловікові в груди і підкинув його в повітря. Знову пролунав цей жахливий крик, і чоловік балансував у повітрі, як цирковий акробат на ногах свого партнера. Тільки ці ноги були смертельно небезпечні. Нік знову схопився, почув тріск тканини і відчув, як його ноша впала. Він обернувся боком від істоти, яка з виттям летіла повітрям, через край і зі скелі.


Крик закінчився нудотним стукотом. Потім був сплеск. Потім нічого.


Нік стомлено сів. Ось вам і його безмовне прибуття. Він невпевнено підвівся на ноги і прислухався до нічних звуків. Десь вдалині почулися крики. Йому краще йти.


Він незграбно увійшов у зарості дерев і притулився до міцного стовбура, знімаючи кігті-гачки зі своїх рук і ніг. Вони були липкі від крові. - Ви виявилися гарними ублюдками, - похмуро привітав він їх і засунув у свій рюкзак. Він постояв під деревами на мить, набираючи подиху, і змушував своє серце сповільнити свій галопуючий рух.


Десь ліворуч від нього спалахнуло світло. Він не міг сказати, як далеко це було, але звуки чоловічих голосів все ще були приглушені. Поруч із тривогою цвіркнув птах, і він неуважно помітив її звук, коли рушив далі. "Безперечно, стурбована моєю непомітною появою", - кисло сказав він собі і попрямував до вузької стежки між деревами, яку Жан П'єр сказав йому, що знайде.


Він справді знайшов його, і він пройшов по ньому з тихою обережністю, слухаючи та спостерігаючи. Забавно, цей проклятий птах, здавалося, переслідував його.


Нік подивився через плече. Тут пусто. І на деревах нічого не рухалося. Птах знову цвірінькав... і цвірінькання пішло не за тональністю.


Раптом він згадав маленьке двостороннє радіо у кишені під пахвами. Почуваючись трохи нерозумно, він нахилив голову і цвіркнув собі під пахву. Два цвірінькання, а потім він заговорив.


"Все гаразд, Жан П'єр", - сказав він дуже м'яко, але чітко. "Це був інший хлопець".


"Слава Богу!" Голос його товариша-AXEman долинув до нього тихим далеким звуком, але він міг чути полегшення Жана П'єра. Настала пауза. Потім: Який ще хлопець?


- Не знаю, - м'яко сказав Нік. «Він не назвав свого імені. Але він не був дружелюбний. Ні китаєць, ні гаїтянин він не був. Якщо припустити, то я сказав би, що він міг бути кубинцем».


"Кубинець!"


"Що ж."


"Але чому? Що взагалі трапилося?


Вогні наближалися, але не до нього. Нік наблизився губами до крихітного мікрофона.


«Слухай, ми поговоримо якось іншим разом, добре? Якби це був не Паоло, який щойно зійшов із урвища, мені все одно треба з ним зустрітися, а цей ваш ліс заповнюється людьми. Скажи Яструбу, що я дістався до стежки на вершині скелі. І наступного разу не чирикай, Добре?


"Правильно."


Нік рушив далі між деревами. Його тіло здавалося, ніби його застрягли у подрібнювачі сміття, і він знав, що не у формі для тяжчих дій сьогодні ввечері. Тож він ступив м'яко, уважно слухав і сподівався, що не Паоло він зачепив на смерть. Думка про те, що це могло бути, відкривала низку можливостей, про які він не дбав, і більшість із них записувалися як т-р-а-п. І якщо це був не Паоло, то, звичайно, хтось інший, і це не сприяло створенню приємнішої картини.


Він перестав думати про це і зосередився на тому, щоб мовчки попрямувати до печери. Може, там він знайде якусь відповідь.


Світло проникало крізь дерева, і голоси доходили до нього приблизно за чверть милі. Він зупинився і притиснувся до дерева, прислухаючись. Один з голосів долинув до нього голосно і виразно мелодійною французькою мовою уродженця Гаїті. Здавалося, що це якийсь наказ. Військовий наказ. Добре. Так, гаїтянських військових слід уникати, але не боятися їх як прихованих ворогів.


Земля під його ногами почала підніматися вгору, і попереду він побачив величезне і дивно коряве дерево, яке було включене до його плану як орієнтир. Ще сотня ярдів, і він буде біля входу в гірську печеру, насвистуючи, щоб його впустили. Його кроки пом'якшував вологий мох. За роки практики безшумної скритності він уникав гілок, які могли ламатися під його ногами, або гілок, які могли зачепити і шарудіти його тілом, і він швидко підійшов до входу в печеру, як тигр у ночі.


Він розчинився в темряві листяного куща і глянув на вузьку ущелину в скелі. Він був майже прихований за лозами, що волочилися, і кущами, і, якби він не знав, де шукати, швидше за все, він би цього не помітив. Якби він відкрився в печері будь-якого розміру в межах гори, це було б добрим укриттям для банди патріотів, оголошених поза законом. Так само добре для зграї злодіїв. Або осередок комуністичних агентів. Шкода, що у AX було так мало інформації про цей гурт, який називав себе The Terrible Ones. Вони могли бути будь-ким, тільки не тим, ким вони себе називали. Віддані домініканці? Може бути. Він на це сподівався. Думним поглядом він побачив роту крутих повстанців типу Фіделіста, але, можливо, трохи прозахідніших, твердіших як цвях і, швидше за все, не надто делікатних, озброєних до зубів автоматами і мачете.


А також, начебто, невидимий.


Нік прослизнув назад у кущ і дивився. уважно у темряву. Його очі блукали по каменях і ущелинах, листі, стовбурах дерев і гілках, і не бачив нічого, що могло б бути людиною, що сидить на безмовній вахті. Комахи снували через листя, і далекі крики все ще чулися, але поблизу не було чути жодного звуку присутності людини. Проте він відчував, що така присутність була. І в той же час він не відчував того цікавого поколювання в потилиці, яке було ознакою спрацьовування його інстинкту небезпеки. Це було гаразд. Ймовірно, Паоло Грозний чекав у печері, як і обіцяв, і вийде за сигналом.


Нік тихо свиснув. це був


пташиний поклик островів, не щебетання радіо, а довгий мелодійний звук, який то здіймався, то стихав, як голос дикого птаха в польоті. Він почекав трохи, а потім промовив другу частину сигналу - невелику хитру варіацію, засновану на глибокому знанні Жан-П'єром дикої природи Гаїті. Потім він прислухався.


Перший сигнал прийшов до нього з глибини ущелини скелі. Потім другий, приглушений листям та камінням, але безпомилково правильний. Нік напружився, коли зашаріло листя, і тонка темна постать заблокувала отвір у скелі і мовчки зупинилася. Він міг бачити трохи, крім краплі додаткової темряви і чогось, що віддалено нагадував ковбойський капелюх або, можливо, свого роду сомбреро і натяк на ноги в черевиках і штанах.


"Ще не пізно для тих, хто шукає своїх друзів", - прошепотів Нік у відповідь.


«Для чесних мандрівників уже пізно», - прошепотів тихий голос м'якою іспанською.


"Кого ви шукаєте?"


"Паоло".


«Так. Ви знайшли того, кого шукали, якщо у вас є сокира».


Все йде нормально. Він мав сокиру, так, крихітне татуювання на внутрішній стороні ліктя, хоча Паоло нічого про це не знав.


"Він буде у вашому розпорядженні", - пробурмотів він у ночі, і обмін кодами закінчився. Все правильно було сказано, і тепер залишалося тільки йти за Паоло через ущелину в печеру. Однак почуття занепокоєння, що зростало, змушувало його вагатися. Тут було щось дивне. І ідея увійти до темної печери з незнайомцем йому не подобалася. Особливо якщо всередині були інші незнайомці зі своїми темними планами.


Він озирнувся, уважно прислухаючись. Єдині звуки були далекі. Якщо поряд були спостерігачі, вони справді були безмовними.


Темна постать відійшла від входу до печери.


- Тоді увійди, - сказав низький голос.


Нік зробив повільний крок уперед і мовчки витяг Вільгельміну з кобури в свою руку.


"Повернися, будь ласка", - м'яко сказав він. «Іди першим у печеру».


Він почув тихе пирхання. "Ти боїшся?" – спитав низький голос.


«Я обережний, – відповів він. «Відсуніться, будь ласка. Я не хочу стояти тут і базікати всю ніч». Болі пальці лівої руки потяглися до трубки у формі ручки у верхній кишені.


Був роздратований вдих, та був неохоче: «Як скажеш».


"Тепер ти спиною до мене".


«Але, звісно, обережний».


Фігура обернулася і зникла в ущелині.


Нік швидко пішов за ним одним швидким і безшумним стрибком. Він став боком у отворі, Вільгельміна приготувалася до дії і клацнула вимикачем на крихітній трубці ліхтарика. Яскраве світло спалахнуло навколо маленького притулку.


«Вимкни це, дурню!» - прошипів голос.


Він вимкнув його і пірнув усередину, здивований і сердитий. У печері не було людей, крім нього самого та того, хто шепотів голосом. Так і має бути. Але те, що він побачив у яскравому промені світла, було зовсім не тим, на що він очікував.


У руці іншого з'явився крихітний з палаючих вогнів. Біля входу стався рух, і він побачив фіранку з кущів і темну тканину, напнуту на вхід. Той, хто відгукнувся на ім'я Паоло, потягнувся до чогось на кам'яному уступі, і невеличка печера раптово наповнилася м'яким сяйвом.


"Ви хочете все дати?" - люто сказав супутник Ніка. «Ви вже наробили достатньо галасу, щоб розбудити мертвих! Ви думали, коли ви увійдете сюди, на вас нападуть бандити?


"Я думав багато про що, - повільно сказав Нік, - але ти, друже Паоло, - останнє, чого я очікував". Він зробив один крок уперед і дозволив своєму погляду озирнутися з капелюха в стилі ранчеро, на вільну армійську куртку, на заляпані брудом штани, що закривають добре складені ноги, і на пошарпані черевики для верхової їзди. Потім він дозволив своєму погляду знову піднятися, щоб розглянути фігуру, яку він міг розрізнити під маскою. Він не поспішав; це був зухвалий огляд, але його гнів змусив його це зробити. Нарешті він глянув у обличчя з твердим ротом і очима кольору холодного сланцю. І його персиково-кремовий колір обличчя, затьмарений лише маленьким шрамом на нижній лівій щоці.


Очі дивилися на нього, блимаючи на його бородатому обличчі та закривавленому одязі.


Нік зітхнув і різко сів на виступ скелі.


Дівчина коротко засміялася і змахнула з голови капелюх ранчеро. Її волосся випадало з-під нього. Це було довге та медово-русяве.


"Добре?" вона вимагала. "Ви бачили все, що хотіли побачити?"


"Недостатньо", - різко сказав він. «Ви справді жінка чи ще не вирішили?»


Її очі бризнули вогнем. «Вважаю, ви очікуєте, що я блукатиму горами на високих підборах і у вечірній сукні?» Вона відкинула капелюх від себе, ніби то була голова Ніка, і подивилася на нього. «Врятуй мене від образ, будь ласка,


і приступимо до справи. Спочатку ми повинні зібрати ваших людей разом – хоча одному Богові відомо, як ви плануєте це зробити після всіх створених вами заворушень. Чи можу я запитати, про що все це було? " Вона знову дивилася на кров на його сорочці. - Ясно, вам боляче. Сталася аварія чи тебе бачили?"


«Як мило з твого боку спитати», - сказав Нік, кладучи Вільгельміну поруч із собою на камінь і знімаючи рюкзак з його втомлених плечей. "Як ви думаєте, хто міг мене бачити?"


- Звичайно, патруль гаїтян, - нетерпляче сказала вона. «Сюди більше ніхто не приходить принаймні вночі. Щодо цього місця існує вудуські забобони. Ось чому я обрала його».


"Ніхто інший?" Нік дивився на неї. «І неможливо було, щоб хтось пішов за тобою тут?»


"Звичайно, за мною ніхто не стежив", - відрізала вона, але її холодні очі були стурбовані. "Про що ти говориш?"


«Про когось, хто не був гаїтянським охоронцем і який міг би бути навіть вашим другом, наскільки мені відомо». Нік уважно спостерігав за нею, доки говорив. «Великий чоловік, трохи вищий за мене і важчий, одягнений у таку ж форму.


Бородати латинські риси обличчя, наскільки Ти міг бачити, і повний рот зламаних зубів. Її очі майже непомітно розширились. «І він назвав мене свинею-янкі», - продовжив Нік. «Я не проти, щоб мене називали, але звідки йому знати? Як ви могли помітити, сьогодні я не ношу свого капіталістичного одягу з Уолл-стріт».


"Справді, я помітила", - тихо сказала вона, і її холодний погляд знову ковзнув по його потемнілому, бородатому обличчю та його закривавленому одязі. "Де була ця людина?"


«Він чекав мене на вершині скелі, - сказав Нік, - щосили намагаючись викинути мене в космос. Звичайно, мені довелося вбити його. Колись було обмінюватися люб'язностями». Його тон раптово став різкішим. "Хто був він? Ви дізналися опис, чи не так?"


Вона повільно похитала головою. «Багато чоловіків у наші дні носять те, що носите ви, і у багатьох з них є бороди та зламані зуби. Цілком вірно, що він схожий на людину, яку я знаю, але я не можу бути впевнений, якщо не побачу її. І це, гадаю, зовсім неможливо? "


«Цілком неможливо», - погодився Нік. «Можливо, ти така рада»


"Чому я повинна бути рада?" Легке пом'якшення її рис миттєво змінилося твердістю стисненого рота, яка здавалася її нормальним виразом обличчя. «Ми просили допомоги, і якщо ви збираєтеся її надати, має бути взаємна довіра. Я не називатиму імені, в якому не впевнена. Коли ми дістанемося до Санто-Домінго, я запитаю про цю людину. Якщо він живий, то він не той? Але якщо він зник, я розповім вам про нього».


На даний момент він майже захоплювався нею. Вона була такою справедливою та чесною. І, можливо, вона навіть була чесною.


«Добре, – тихо сказав він. "Наступне питання. Хто ти? Очевидно, ви не Паоло, з яким я повірив, що я зустрінуся. Хтось збрехав. Це була ти?"


"Не було брехні!" вона спалахнула. «Я не винна, що сталося непорозуміння!»


«Яке непорозуміння?» Він мало не плюнув у неї словами. Хто і де Паоло? І хто ти?"


Здавалося, вона відсахнулася від нього. Потім вона зухвало підняла підборіддя і виплюнула йому слова.


«Немає Паоло. Ніколи не було, і ніхто ніколи не казав, що було. Я надіслав повідомлення, які привели вас сюди. І я не збрехала. Ім'я – Паула. Пауло! Якщо в транскрипції була помилка, то це не моя вина! Крім того, яка різниця? »


"А що щодо "Грозних"?" - сказав він крижаним тоном. «Ви не збираєтеся казати мені, що група борців за свободу обрала жінку для виконання чоловічого доручення?»


Вона засміялася з нього, але в її сміху не було гумору.


«Які чоловіки? Залишилося небагато чоловіків, щоб виконувати чоловічі доручення. Я сама обрала. Чому б і ні? Я їхній лідер».


Він дивився на неї. Здавалося, це увійшло до його звички. Але крихітний сумнів, розпалений першим звуком шепоту, переростав у вогонь підозри.


“Я бачу. Ви їхній лідер. А в чому чоловіча сила вашої компанії? Ви можете тепер сказати мені; Я скоро дізнаюся – якщо вирішу залишитися. І, як ви сказали, має бути взаємна довіра». Він чекав.


Вона зухвало подивилася на нього. «Тепер ти знаєш, чи не так? Ми не маємо чоловіків. "Грізні" – жінки. Всі вони."


«І правильно назвали», - сказав він і задумливо почухав груди. Маленький перемикач, який з'єднував його з Жан-П'єром, перейшов у положення «Вимк.». Коли він дізнається більше, він розповість, але Папа Яструб не збирався отримувати докладного звіту про свої стосунки із цією зіркою жінкою.


Нік зняв закривавлену сорочку. Вшите радіо пішло разом із нею.


"Ну, у мене був важкий день, ніч", - сказав він. «Я не знаю, яку розвагу ви запланували на частину, що залишилася, але я збираюся трохи поспати.. Якщо ви вважаєте це за необхідне, можете поспостерігати.


"А як же інше?" - Сказала вона, і він був радий бачити, що вона виглядала спантеличеною. "Звичайно, вам потрібно буде встановити контакт зі своїми людьми?"


"Сюрприз, сюрприз", - люб'язно сказав він, роблячи подушку зі своєї сорочки та рюкзака і просовуючи Вільгельміну під вузлик. «У мене була одна; тепер ось вам один. Інших чоловіків немає. Я все, що ти збираєшся отримати. На добраніч, малюк Паоло, вимкни, будь ласка, світло.


"Ти що?" Вона рушила до нього, її струнка гальванізувала лють. «Я прошу про допомогу, і я отримую…?»


"Будь спокійною!" - прошипів він. Його волосся розповзлося, і він потягнувся до Люгера, схоплюючись на ноги.


Її рот сердито відкрився, і він затис його долонею.


«Я сказав, мовчи!» Він насторожився і прислухався. Він відчув її легкий рух і побачив, що вона все зрозуміла.


Зовні був рух. Чи не голосне, ще не близько, але все ближче. Тріщали гілки і шелестіло листя.


«Отже ніхто ніколи не ходить цим шляхом», - гірко прошепотів він. "Твої друзі?"


Вона рішуче похитала головою через його стримувальну руку.


«Тоді тримай рота на замку і вимкни світло».


Він відпустив її і спостерігав за її швидким рухом до сяйва на кам'янистій полиці.


"Добре рухається", - подумав він про себе, і потім світло згасло. Він підкрався до входу в печеру і торкнувся Вільгельміну.


Звуки були м'якими, але виразними. Вони перетворилися на обережні кроки і їх було багато. І вони були зовні.


Вуду на скелях


Нік напружився. Пролунав ще один звук, який був чимось нескінченно загрозливішим за людські кроки. Це був важкий, нетерплячий подих, що перейшов у низький гарчання. М'який голос прошепотів команду ледь чутною креольською мовою. Гарчання припинилося, але кущі біля зовнішнього входу в печеру почали шелестіти і тріскатися, ніби їх пазуріла якась гігантська тварина.


Дівчина втягнула повітря. Нік відчув, як її губи злегка торкнулися його вуха. Вони здавались набагато м'якшими, ніж здавались.


- Гаїтянський собачий патруль, - майже беззвучно прошепотіла вона. «Зазвичай шість чоловік та один собака. Якщо вони візьмуть нас, то нам кінець».


Нік похмуро кивнув у темряві. Він знав про таємну поліцію божевільного диктатора і диявольські тортури, які вони винаходили для задоволення свого боса від перегляду. Але навіть якби він зміг пробитися крізь шість озброєних людей, ця ідея йому не сподобалася. Він сумнівався не лише в тому, що постріли змусять інших тікати. Крім того, він відсахнувся від застрелення шістьох чоловіків, які не обов'язково були його ворогами, але солдатами на варті. Може, він зможе їх перехитрити, поторгуватися з ними. Він відхилив цю ідею. Це було надто далеко. Його розум був зайнятий.


Фиркання ставало голосніше і нетерпляче. Нервові кінці Ніка неприємно поколювали.


«Ще маю пістолет», - прошепотіла дівчина. «Ми можемо стріляти в них одного за одним, коли вони йдуть за собакою. Є місце лише для одного…


- Тихіше, - видихнув їй Нік. Христе! вона була холоднокровна, хоча могла мати рацію. Крім того, що патруль навряд чи залишиться, щоб його хапали по одному. Вогонь у відповідь, один на біг за допомогою, і вони б її отримали. Кінець місії "Скарб". "Занадто шумно. Крайній засіб."


"У вас є перша допомога?" У її голосі звучала зневага і гіркота.


Він обернув її обличчя до себе і повернув її голову так, що її вухо торкнулося його рота. На крихітній мочці залишався стійкий запах парфумів, а її волосся було шовковисто-м'яким.


«Що таке місцеві забобони?» пробурмотів він. Що-небудь, що ми можемо використовувати?


Вона видала нетерпляче клацання і потім м'яко сказала: Ой. Це джуба, страх перед мертвими душами, що повертаються, щоб забрати життя інших. Але-"


"Ах!" Він щось про це знав і відчув проблиск надії. Все варто спробувати.


Імпровізована затемняюча фіранка з темної тканини і чагарника здіймалася біля їхніх ніг. Сопіння перетворилося на гарчання. Нік відтягнув дівчину швидким і безшумним рухом і відчув стукіт у її грудях, який йому дивно сподобався. Він швидше відчув, ніж побачив, як завіса опустилася на місце тихою командою. Потім на вулиці була консультація пошепки. Він не чув слів, але здогадувався, про що йшлося.


"Я думаю, ви плануєте впустити їх сюди, а потім налякаєте їх до смерті?" - прошепотіла дівчина надто голосно.


"Тихо!" - наполегливо прошипів він. «Поверніться в печеру якнайглибше – заберіться на уступ, якщо зможете його знайти. Тоді тримай рота на замку і тримай пістолет, поки я не зроблю перший постріл. Зрозуміти?


Він відчув, як її голова кивнула йому в губи, і прикусив м'яке вухо. Він посміхнувся до себе, почувши, як вона зітхнула, і рішуче підштовхнув її до глибини печери.


Знову пролунало гарчання, і щось важке гойдалося в кущах зовні. Нік швидко ковзнув до своєї імпровізованої подушки і наосліп поліз у рюкзак, тихо проклинаючи тварюка, яка тицьнула його досліджувальну руку.


Він витяг його, все ще липке, і одягнув обручки на пальці. Потім він попрямував до вузького входу і примружився в темряві, шукаючи істоти, яка гарчала і сопіла біля його ніг.


Він запитував, чи був собака на повідку, чи вони дозволили б йому зжувати того, що, на їхню думку, був усередині. Або якщо вони почнуть кричати на нього, щоб він здався, а потім почнуть закидати смердючі бомби або ще гірше, щоб його викурити. Але він не планував чекати їхнього наступного ходу.


Його легені наповнилися сирим повітрям печери, а горло дивно працювало. Кафедра спецефектів та монтажу AXE багато чому навчила тих, хто мав здібності вчитися, і Картер був їх найдосвідченішим учнем. Ось чому він був Кіллмайстер, і ось чому він був тут.


З його гортані вирвався крижаний кров звук, звук душі в далеких краях пекла, лепет істоти, що збожеволіла від катувань проклятих. Він дозволив їй піднятися повільно і невблаганно, прислухаючись до жахів свого власного невпізнанного голосу з деяким страхом і невиразно спостерігаючи за товстою мордою і лопатою лапою величезного собаки, що пробирається крізь ущелину. Він відсунувся до бічної стіни печери, геть від дірки, але все ще в межах досяжності, підняв свою смертоносну руку в готовності. Його голос перетворився на дзюркотливе виття болісного сміху.


"Якби я був собакою, я б наїжачився", - подумав він про себе і видав пронизливу ноту, яку було жахливо чути. Собака загарчав і позадкував. Нік підвищив голос ще на сходинку вище. Це пролунало в пронизливому риданні, що змусило здригнутися шерсть, і голос собаки приєднався до його дуету, який у чистилищі пролунав би жахливо.


Нік затримав подих. Собака змінив ключ і випустив соло, пронизливо, вищке ричання, як у наляканого вовка на відстані. Голоси, чоловічі голоси, шепотілися наполегливо, і тепер він міг уловити страх у різкому шипінні. Він навіть міг розрізнити деякі слова, сказані збудженою острівною мовою.


«Це я тобі говорю, мужику, він джуба!»


Що, ніякого джуба! Надішліть собаку ще раз, бо звук не вбиває! »


«Ти злишся, друже? Цей звук він вбиває. Я ходжу."


“Ти залишаєшся! Отже, собака не входить, натомість ми використовуємо димову шашку».


- Ні, хлопче, - беззвучно сказав Нік і почав насвистувати. Це був немелодійний, але наказовий поклик, такий високий, що тільки найгостріший людський слух міг його почути, але він знав, що собака може чути. Гарчання зовні перейшло в серію невпевненого гавкання, а потім перетворилося на легке хникання. Кущі знову зашаріли. Нік спокусливо свиснув.


"Бачиш собаку?" він почув. "Він увійде, не бійся!"


Масивна голова та плечі пса просовувалися всередину, а великий ніс сопів біля ніг Ніка. Він повільно відступив, дозволяючи собаці йти за ним. Тепер він знову гарчав, і слабкий відблиск смолоскипа, що пробивався крізь отвір, показав на його шию великий шипований нашийник з прив'язаним до нього повідком.


Нік перестав свистіти і відскочив назад, щоб приземлитися навпочіпки обличчям до тварини. Собака сердито загарчав і кинувся на нього, відкривши пащу, оголивши ряди величезних вишкірених зубів.


Нік знову завив і люто завдав удару пазуристою рукою, яка вже вирвала чоловікові живіт. Собаки не були його улюбленими жертвами, але якщо потрібно жертвувати, то краще бути собакою. Гаряче дихання обдало його обличчя, і дві товсті передні лапи вдарилися йому об плечі. Нік упав, проклинаючи себе, його сталеві пазурі розсікли порожнечу над його головою. Проклятий звір був величезний, але швидкий, і в зрадницькій темряві Нік не розрахував свій удар. Мокра морда впала йому в обличчя, і щелепи схопилися за горло. Він кинувся вбік і щосили встромив пазурі в слину морду. Собака закричав, і він знову вдарив по голові, відчуваючи, як кігті глибоко пронизують шерсть, шкіру та тіло.


Тварина видала невимовний звук агонії і розгорнулася, щоб повернутися до попереднього становища. Нік відпустив це. Він почув, як дівчина задихається за ним, але тепер у нього не було на неї часу, крім шипіння: «Не рухайся!» а потім він змусив пухирне виття вирватися з його горла. Зовні почулися крики і стукітливі звуки, ніби тіла впали від удару собаки, але йому довелося продовжувати діяти, поки він не переконався, що розбив їх. Він повільно підійшов до отвору в скелі, де кущі все ще тремтіли й шелестіли, і в міру просування він видавав звук, що поступово збільшувався, ніби він тягнувся до них. Потім він зупинився


біля входу і в нього вирвалася з горла дивна панахида. Якби вони добре знали свою джубу, вони б знали, що мало б статися далі.


Нік ненадовго зупинився і перевів дух. Зовні долинали крики, що плакали, крижані кров майже так само, як і його власний. Голос закричав: «О, собако, собако! Подивися на її голову! Жодна людина не могла залишити такі сліди! "Ідучі кроки неслися в ніч.


«Отже, ніхто не сказав, що тебе найняли лише для боротьби з людьми! Ти повернешся сюди…» Кроки стихли, і голос стих. Його власник все ще був зовні, вирішив Нік, але не задоволений своєю роботою.


"Я кидаю гранату!" - хоробро покликав хтось здалеку.


Ні, ти нічого не кидай! Граната не вбиває Джубу, натомість зроби молитовний знак! »


Нік засміявся. Це був майже людський сміх, але не зовсім, і він почався як хихикання і перейшов у кудахтанні диявольського, безбожного тріумфу, як крик гієни в союзі з дияволом. Вереск і гарчання відступили вдалину, а потім інші ноги, що біжать, пішли за першими в раптових невеликих спалахах несамовитої енергії. За ними пролунав пронизливий крик переляку. Збожеволілий від болю собака все ще кричав про свою агонію десь у ночі.


Нік знову замовк і приготувався до ще одного приспіву.


Кажуть, що джуба оплакував власну смерть, знущально оплакував свою жертву, реготав від урочистості, а потім знову кричав із булькаючим, шукаючим звуком, що означало, що він готовий до злих ігор. Що ж, собака, схоже, не помер, тож джуба був виправданий у тому, щоб ще раз вити.


Він виклався на повну. Коли затих останній тремтливий крик, він зупинився і уважно прислухався. Ні звуку. Навіть віддалене виття пораненого собаки. З нескінченною обережністю він рушив у темряву. У полі зору нічого не було, нічого не ворушилося.


Глибоке зітхання за його спиною вразило його, поки він не згадав дівчину. Вона заворушилася позаду нього, і він почув слабке шарудіння тканини об камінь.


"Ще ні", - пробурмотів він. «Спочатку треба переконатись. Але поки ти не спиш, принеси мені мою сорочку. З якоїсь причини він перейшов англійською, але майже не усвідомлював цього, поки вона мовчки не підійшла до нього і не сказала: «Ось твоя клята сорочка». Він з подивом подивився на неї, коли провів рукавом повз пазурі.


"Що трапилося?"


"Причина!" Вона видала якийсь звук, який міг бути стримуваним прокляттям. «Ти що, якась тварина?»


Він швидко застебнув гудзики і витріщився на її невиразне тіло. Без сумніву, вона знайшла б його людянішим, якби він убив їх усіх.


"Ага, я сенбернар на рятувальній службі", - тихо прогарчав він. "А тепер заткнися і мовчи, поки я не скажу тобі, що ти можеш рухатися".


Можливо, вона хотіла зробити якийсь коментар пошепки, але він не став чекати, щоб його почути. Він лежав плазом на животі і повільно пробирався через ущелину, більше схожий на звивисту рептилію, ніж на кудлатого собаку, обіймаючи тіні землі, поки не вийшов на відкритий простір. Потім він зупинився і налаштував усі свої почуття на запахи, види та звуки навколишньої ночі. Кілька хвилин він лежав, готовий з пістолетом і пазурами до всього, що могло б статися. Але нічого не сталося, і дуже інстинкт підказав йому, що безпосередній небезпеки немає. Він почекав ще пару хвилин, настороживши вуха і вдивляючись на всі боки, потім мовчки підвівся і з заспокійливим стукотом ступив назад у печеру.


Опинившись усередині, він увімкнув свій олівцевий ліхтарик і розгорнув його в порожнечі. По можливості, вони повинні видалити всі сліди присутності людей. Дівчина спостерігала його.


"Ви ж не думаєте, що прогнали їх назавжди, чи не так?" вона сказала.


"Ні не знаю. Ми йдемо звідси. Забери цю ганчірку від входу і все інше, що ти маєш поблизу. Він підняв свій рюкзак і його капелюх, поки говорив, і освітлив підлогу маленьким світлом. Це був твердий ґрунт та каміння, і слідів відбитків не було видно. На природній полиці в печері він знайшов рюкзак, маленьку батарейку та ліхтарик ще меншого розміру. Останні два він поклав у рюкзак та приєднався до дівчини біля входу. Вона опустила тканину і скачувала її швидким плавним рухом.


"У вас є ідеї, куди нам йти далі?" пробурмотів він.


Вона кивнула головою, і він раптом зрозумів, що може бачити її обличчя. Зовні перші промені хибного світанку починали висвітлювати небо. Їм доведеться спішно забратися звідси.


"У будь-якому випадку ми поїдемо туди, куди я збиралася тебе відвезти", - сказала вона. «Пізніше, коли ми обговорювали, як перемістити ваших людей і будували свої плани». Її голос здавався різким і гірким, але безстрашним. «Є село Бамбара, де маю друзів. Вони дадуть нам притулок, якщо ми туди дістанемося. Також вони мають інформацію для нас, і є дещо, що я хотів вам показати після того, як ми поговорили про це.


Це одна із причин, чому я попросила вас зустрітися зі мною тут, на Гаїті».


Він був радий, що на те була причина. Поки що для нього це було загадкою. "Ми ще поговоримо про це", - спокійно сказав він. Тобі є що пояснити. Але давайте спочатку підемо звідси. Я візьму це. Він потягся до затемненої тканини і взяв її, щоб засунути до свого рюкзака. Інші кігті-гачки були заховані всередині.


Нік підняв свою пазуристу руку, показуючи дівчину.


"Хочеш один?" він запропонував. «Він може бути кориснішим за твого пістолета».


Вона відсахнулася від нього і мало не плюнула у відповідь.


"Ні дякую!"


«Добре, добре, – м'яко сказав він. "Не кричи. Ось твій капелюх. Він безцеремонно накинув її їй на голову. "Скажи мені, куди ми йдемо, і я піду першим".


"Ви можете слідувати за мною", - рішуче сказала вона і одним швидким безшумним рухом вийшла з дверей печери.


Нік закипів, затамувавши подих, і пішов за нею, накинувши обидва рюкзаки на плечі і крокуючи за нею, як тінь.


Вона трималася під покровом густих дерев і кущів і ковзала тихо, як гнучка та граціозна кішка. У її рухах не було ні найменшого вагання, але Нік бачив, що вона уважна до всіх досвітніх зітхань і звуків. Їхній маршрут йшов під гору і через околиці гаю дерев, через які він йшов раніше, потім розгалужився, щоб слідувати за струмком, що безладно блукає між густими заростями квітучих кущів, чий сильний солодкий запах був майже нудотним.


Ніка турбував шум струмка. Його веселий сміх заглушив звук їхнього руху, правда, але він зробить те саме для всіх інших. Він неспокійно озирнувся. Його шия знову поколювало. У тьмяному світлі, що знову йшов у темряву перед світанком, не було нічого, крім струмка, високих дерев і густого нерухомого листя. Але він був певен, що в цьому щось є. Він сповільнив крок і озирнувся через плече. І він почув низьке гарчання, яке перейшло в гарчання, а потім перетворилося на крижане кров виття. Це не було за ними. Він був попереду, і вона теж...


Він уже біг, коли почув її злякане зітхання і побачив її струнке тіло, що падає під натиском величезної тварини. Його довгі ноги несли його вперед швидкими стрибками і стрибками, коли вона перекинулася і згорбилася, натрапивши на щелепи, що клацали. Продовжуючи бігти, він махнув правою ногою вперед одним потужним футбольним ударом, який важко потрапив у грудну клітку звіра і відбив істоту, що гарчить, від її тіла. Пролунав звук тканини, що рветься, але він не міг зупинитися, щоб побачити пошкодження. Він перестрибнув через її розкинуту постать і зустрів тварину практично в польоті. Цього разу він не промахнеться... Він жорстоко вдарив кігтями по обличчю істоти і провів ними по очах, встромляючи їх так глибоко і зло, як тільки міг. Собака страшенно закричав і впав. Нік знову вдарив ногою, так що його нижня сторона, його м'язи судорожно посмикувалися, була вразлива для його останнього удару. Він щосили полоснув тіло шипами від горла до низу живота, а потім відступив, борючись із нудотою і готовий завдати нового удару, якщо величезний мастиф все ще подає ознаки життя. Те, що це тривало так довго, було неймовірним. І жахливо.


Але він здригнувся і помер у нього на очах.


Він глибоко зітхнув і відвернувся, помітивши невелику калюжу, утворену камінням у струмку, і зрозумів, що собака прийшов сюди, щоб зализати свої рани та померти. Він ніколи не мав випускати його з печери в агонії. Але це він зробив.


Він обернувся до дівчини. Вона була на ногах і помітно тремтіла, і на її обличчі позначився жах. Нік потягнувся до неї своєю лівою рукою без пазурів і ніжно взяв її за руку.


"Він зробив тобі боляче?" – м'яко спитав він.


Вона здригнулася. "Ні", - прошепотіла вона. "Він тільки... він тільки..."


Вона зупинилася, здригнувшись. Нік обвив її так, щоб бачити її плече. Куртка була порвана, і на її верхній частині спини була глибока подряпина, але вона була відносно незначною.


"Як жахливо", - пробурмотіла вона. "Який жах."


Нік відмовився від огляду її спини і повернув її, щоб подивитися їй у вічі. Вона дивилася повз нього на собаку. Йому здавалося, що в ній не було страху, тільки жалість та огида. "Чому це має бути так?" прошепотіла вона.


Не було часу нагадувати їй, що вона була повністю за те, щоби убити весь патруль. Нік м'яко торкнувся її щоки.


«Мила, - промимрив він, - я теж це ненавиджу. Але його звуть не Паоло, і ми маємо роботу. Ми продовжуємо стежити за потоком? »


Вона похитала головою. «Ми скоро перетнемо його і повернемо на захід».


"Добре. Невже ми ще зіткнемося з патрулями?"


Знову похитування головою. Ні. Ми пройшли точку, де могли зустрітись з ними».


Нік кивнув і відвернувся від неї. З деяким трудом він підняв величезну закривавлену фігуру собаки і потяг її до струмка. Він кинув його в


стрімко течу воду за тихим басейном і повернулася до дівчини.


«Підемо, – сказав він. "А цього разу давайте підемо разом".


Вона кивнула головою.


Вони пішли далі, прислухаючись до звуків переслідування, яких так і не було.


Минула година, перш ніж вони дісталися маленького села Бамбара. Перший півень заспівав, коли вони постукали у вікно, і вершина гори висвітлилася рожевим світлом.


Двері відчинилися, і вони увійшли. Вигуки, привітання, пропозиції їжі, від яких вони відмовилися, і потім вони опинилися разом у сараї, що пахне солодкою соломою.


Нік майже рефлекторно потягнувся до неї. Після довгого дня було приємно тримати жінку на руках.


Вона грубо відштовхнула його і заповзла в найдальший кут соломи.


"Припини це! Якби ви були загоном чоловіків, про яких я просив, я б переспала з кожним з них, якби думала, що це принесе користь. Але це не так, так що дай мені спокій.


- Добре, Паоло, - сонно сказав він. «Це була лише думка».


"Ім'я - Паула"


«Докажи це коли-небудь», - пробурмотів він і поринув у сон.


Китайська головоломка


Лікар Цін-фу Шу мимоволі здригнувся. Він нічого не відчував, крім презирства до місцевих забобонів, і все ж таки від тихого стуку барабанів по його тілу пробігли мурашки. Зазвичай вони починалися лише з настанням темряви у суботу, але сьогодні вони розпочиналися до полудня. Він запитував, чому. Без особливих інтересів, але він задумався. Його дратувало їхній вплив на нього, і його дратувала повна відсутність прогресу. Два повні тижнів у цьому кам'яному лабіринті та його робоча бригада нічого не знайшли. Було дуже сумно, що йому довелося оперувати такою малою кількістю людей і що вони мали бути такими дуже обережними. Але Цитадель була одним із чудес світу, і її популярність як туристична Мекка давала великі переваги. Тільки натхнення могло б запропонувати його як укриття для матеріалів або людей. До того ж вона була безлюдна вночі, так що, хоча вдень потрібно виявляти велику обережність, уночі не було потреби у надмірній обережності.


Він звернув у прохід, який раніше не досліджував, і висвітлив стіни яскравим променем ліхтарика. Звідкись за їхніми межами він міг чути обережні звуки своїх людей на роботі, які шукали в підземних сховищах і темницях... Він навіть не зовсім розумів, що вони мали шукати. Можливо, в пакувальних ящиках, залишених відкрито серед старих гарнізонних припасів, або, можливо, в скринях з мідними палітурками в якомусь секретному місці.


Цин-фу Шу обмацав стіни вузькими кінчиками пальців і вилаявся. Йому не було чого сказати, крім однієї тонкої підказки, і цього було замало. Скреготливі, дряпаючі звуки його робочої бригади, що намагається знайти якесь потаємне місце в товстих кам'яних стінах, здавалися безцільними і марними. На щастя, їх не могли почути туристи, які навіть зараз тупотіли і витріщалися над головою, охаючи і ахая побачивши захоплюючого виду з зубчастих стін. "Дивно, - подумав він, - як пульсація барабанів відчувається навіть крізь масивні стіни".


Камінь був слизьким під його пальцями, але твердим, як гірський камінь. Він не хитнувся всередину від його дотику, як він щодня - і щоночі - молився за це, і не було жодних кілець, які можна було б потягнути, або болтів, щоб відсунути назад і відкрити приховану кімнату. Він продовжував пошуки, повільно і ретельно, дозволяючи своїм цікавим пальцям блукати по кожному вади на гладкості і досліджуючи кожну опуклість і тріщину.


Час йшов. Барабани все ще пульсували, а Цинфу Шу продовжував шукати. Але тепер монотонний ритм починав бити його нервами. Він почав думати, що цей звук походить від величезного, закривавленого серця, що б'ється всередині Стен, оскільки він читав По, будучи студентом у Штатах, і це ставало нестерпним. Його роздратування та розчарування зростали. Два тижні нічого! Товстун у Пекіні був би дуже незадоволений.


Він повернув за кут в інший коридор і знову вилаявся, цього разу вголос. Він знову опинився в тій частині в'язниць, яку досліджував лише напередодні, і навіть не усвідомлював, куди його ведуть. Тисяча прокльонів у лабіринті диявола.


«На цей день вистачить, – вирішив він. У нього були робітники для такого роду речей; нехай працюють. Його робота полягала в тому, щоб використовувати свій мозок, щоб отримати більше інформації - якимось чином і звідкись.


Доктор Цин-фу Шу, заступник начальника дуже спеціалізованого відділення китайської розвідки, швидко попрямував до світла в дальньому кінці коридору. Він виходив до величезної кімнати, заваленої стародавніми ящиками. Його люди працювали серед них, виламуючи ящики і діловито рившись у них. Інший чоловік виходив із дірки у підлозі.


Ох! Люк! Цін-фу, що знижується, повернувся до життя, і він попрямував до пастки. Його чоловік піднявся нагору і з жорстоким гуркотом опустив двері.


«Стримуй себе», Цинг-фу.


дорікнув йому. "Я неодноразово говорив, що не повинно бути зайвого шуму".


Ба! Ті селяни подумають, що чують примари! - зневажливо сказав чоловік і плюнув.


«Тим не менше, ти підкорятимешся моїм наказам, хоч би якими вони були», - сказав Цін-фу Шу крижаним голосом. «Якщо ти не мовчатимеш, як я прошу, ти заспокоїшся. Ви розумієте?"


Він дивився на іншого чоловіка з розрідженими очима, важкі повіки яких нагадували його ворогам змію в капюшоні. Хлопець опустив погляд.


"Я розумію, сер", - смиренно сказав він.


"Добре!" Лікар відновив щось від свого духу. Йому подобалося бачити в чоловікові страх, і він це бачив зараз. - Думаю, люк був розчаруванням?


Чоловік кивнув головою. «Це не що інше, як цистерна. Занедбані на довгі роки».


"Скільки?" - різко спитав Цін-фу. "5? 10? Більше?" Це було важливо знати, оскільки схованку було заховано у 1958 або, можливо, 1959 році.


"Більше. П'ятдесят років, сто. Важко сказати. Але безперечно, що нікого там не було, принаймні, за дюжину років». Гладке жовте обличчя чоловіка зморщилося від огиди, його великі руки торкнулися його туніки. «Місце - гніздо з павутини і щурів, але навіть павуки і щури давно пішли. Там внизу гидота, і вона мертва. І схованки немає. Сер."


Цін-фу задоволено кивнув головою. Новина його не втішила, але він знав, що може довіряти повідомленню Мао-Пея. Цей чоловік був похмурим дияволом, але чудово справлявся зі своїм завданням. І йому було приємно, що цей хлопець не забув покликати його, сер. Цин-фу не був із тих начальників, яким подобається, коли підлеглі називають його товаришем. Навіть капітан його робочої групи.


«Я так і думав, – сказав він. «Я впевнений, що те, що ми шукаємо, буде у більш тонкому укритті. Коли ви і ваші люди закінчите з цими ящиками тут – а я впевнений, що ви нічого в них не знайдете – тоді ви почнете зі статей та стін східного крила. Сьогодні ввечері ми повернемося до галерей гармат та покінчимо з ними».


Потім він залишив робочу групу і спустився ще одним коридором у велику кімнату, яку він перетворив на тимчасовий кабінет для себе. Його розум розмірковував над проблемою, поки він ішов. У цій величезній будівлі були й інші підземелля, крім тих, які він і його люди шукали, але вони були відкриті для туристів вдень і міцно замкнені вночі. Так було й у той час, коли скарб був схований. І люди, які сховали схованку, напевно, вибрали б місце, куди вони могли б легко повернутися без перерви. Отже…


Том Кі чекав на нього в імпровізованому офісі, який колись займав хранитель складу. Він склав газету, коли ввійшов Цін-фу, і підвівся на ноги, потягнувшись, мов кішка.


- А, - привітав його Цін-фу. "Ви повернулися. Ви замовили більше припасів!? Добре. Можливо, ви не виявили причини того безперервного барабанного бою, який я чую навіть тут?"


Худне обличчя Тома Кі скривилося в глузливій усмішці. "Так сер. Ці заблукалі чорношкірі грають у барабани, щоб прогнати дух джуба, що з'явився вчора ввечері. У газеті є історія, яка може вас зацікавити».


"Так?" Цін-фу взяв запропоновану газету. «Але ти не повинен говорити про них таким чином, Том Кі. заблукали негри! Тч! Ми всі кольорові, ви маєте це пам'ятати. Ми всі друзі». Він лагідно посміхнувся і глянув на заголовки. "Думайте про них як про наших чорних братів, - додав він, - наших союзників проти світу білих".


"О, я завжди так думаю", - сказав Том Кі і посміхнувся. Його усмішка була не приємнішою, ніж його усмішка.


Лікар Цін-фу із зростаючим інтересом читав статтю в газеті. Це була неймовірна розповідь про надприродне і хоробрість, що виходить далеко за межі службового обов'язку. Здавалося, що невимовне чудовисько, очевидно, піднялося з моря і вступило у жахливу битву на вершині скелі мису Сен-Мішель. У темряві дев'ятий загін собачого патруля не міг оглянути місцевість з якоюсь великою ретельністю, але поки вони проводили попереднє розслідування, службовий собака подавав ознаки виявлення запаху. Потім він привів дев'ятий загін до невеликої гірської печери.


«Після прибуття в печеру, - йдеться в оповіданні, - собака почав наїнятись, немов у якійсь дивній присутності. Патрульні, які завжди дбають про власну безпеку, закликали собаку увійти до печери. Шляхетний звір спробував це зробити. У цей момент почувся жахливий крик джуби, і собака втік з печери, ніби її переслідували демони. За мить його знову заманили назад невідомим чином, і незабаром після цього знову пролунали неземні крики. Сторожовий пес кричав, ніби на нього напали лиходії. Він вийшов із печери на величезній швидкості, гірко завищуючи, і люди патрульної групи побачили жахливі різані рани на його тілі, які могли бути


нанесені лише якимось жахливим звіром. Потім вони зробили все можливе, щоб увійти до печери, але були відбиті якоюсь незрозумілою силою. На той час вважалося, що собака втік. Незважаючи на героїчні спроби проникнути всередину та використання всіх можливих засобів, щоб викурити присутність у печері…»


Цин-фу Шу дочитав до кінця, його губи скривилися від зневаги, коли він прочитав про звільнення чоловіків з місця події та «виняткової хоробрості», з якою вони повернулися в ранковому світлі. Вони очистили печеру газовими бомбами, заклинаннями та димом, але нічого не знайшли – ані найменшого сліду мешканців, людських чи нелюдських. Пізніше вранці тіло собаки було виявлено за багато миль вниз за течією, практично розірване кігтями. Очевидно, все це було роботою якоїсь надприродної сили. Таким чином, б'ють у барабани, щоб уберегтися від повторення страху.


У стовпці STOP PRESS був останній пункт. Він сказав:


«Тіло бородатого чоловіка у військовій формі було виявлено сьогодні вранці рибалками біля скель мису Сен-Мішель. Він був наполовину занурений у воду і сильно постраждав, але відразу стало очевидним, що основною причиною смерті була різана рана або поранення в живіт. Природа зброї не визначена, але, згідно з звітами дев'ятого патрульного загону, рани схожі на ті, що мали собаку. Жертва ще не встановлена».


Очі Цин-фу звузилися. «Отже, Том Кі. Таємниче виття вночі - цілком можливо, приманка - і сьогодні ми знаходимо тіло бородатого чоловіка в армійській формі. Але гаїтянські армійці рідко бувають бородатими, чи не так? Можливо, ви чули про це більше, ніж написано у газеті? »


«У мене є Лікар. Ось чому я подумав, що вам може бути цікавий цей обліковий запис. Том Кі задумливо клацнув пальцями. «У місті кажуть, що це було тіло фіделіста. Великий чоловік добре складений, з гнилими зубами.


"Це схоже на Алонзо", - майже балакуче сказав Цін-фу.


Том Кі кивнув головою. Так я й думав. Можу запевнити вас, що я був навіть більш ніж звичайно, обережний, щоб мене не побачили тим, хто повертається сюди сьогодні. Я також спробував з'ясувати, чи не бачили інші Fidelistas. Але мені сказали, що просто зараз вони всі перебувають через кордон у Домініканській Республіці». Він посміхнувся і клацнув іншим суглобом.


"Не всі", - прошипів Цін-фу. Що він тут робив? Це якась зрада, на це можна розраховувати! Чому він не сказав нам, що йдеться? Ці люди мають працювати з нами, а не проти нас. Вони мають тримати нас у курсі своїх переміщень». Маленький чоловік знизав вузькими плечима. "Ми не говоримо їм", - пробурмотів він. "Справа не в цьому! Коли настає час, ми кажемо їм, що потрібно. Вони працюють на нас, а не ми на них». Цін-фу зупинив гнівну ходу. «Але що ще важливіше – хто його вбив? І чому?"


Том Кі посміхнувся кривою посмішкою. «Джуба…» – почав він і зупинився. Цін-фу сьогодні не був у настрої жартувати.


"Джуба!" Цін-фу загарчав. «Цього достатньо для примітивних дурнів, але не для нас. Його було вбито якимось людським втручанням, це очевидно. Очевидно, ми цього не робили. Та й гаїтяни теж – його б взяли на допит у таємну поліцію. То хто ж це залишить, як ви вважаєте?


Маленький чоловічок знову знизав плечима. «Це сам Алонзо розповів нам про Грозних. Можливо, вони гірші, ніж ми думали».


Цинфу задумливо глянув на нього. "Можливо, вони і є", - м'яко сказав він, знову пригнічуючи раптовий сплеск гніву. "Так. Можливо, ти маєш рацію. Можливо, це набагато більше, ніж ми знаємо. Я повинен вжити більш суворих заходів. Пізніше ми більш детально обговоримо, що ми робитимемо з кубинцями. А поки ви повернетеся до міста і наведете додаткові довідки. Коли ви впевнені, що цією людиною справді був Алонзо або, принаймні, якийсь інший Фіделіст, зв'яжіться з їхнім штабом і скажіть їм, що їхня людина мертва, ви можете припустити, що вони послали її з певною метою і, на жаль, він був затриманий.Будьте співчутливими, будьте тонкими, не використовуйте погрози – але дізнайтеся, навіщо його послали.


Том Кі кивнув головою і попрощався. Не час було сперечатися про довгий і стомлюючий підйом і спуск крутою стежкою до Цитаделі. Шалені спалахи гніву Цін-фу були добре відомі всім, хто на нього працював. Він попрямував до тунелю, вказаного Цин-фу двома тижнями раніше гаїтянським провідником, який помер дуже незабаром після, очевидно, природною причиною, і вийшов у пальмовий гай за межами території Замку. Він узяв прив'язаного коня і почав довгу дорогу вниз з пагорба.


Цин-фу крокував ще одним проходом у лабіринті під Цитаделлю. Його шкіра приємно поколювала від нетерпіння. Він довго терпів ув'язненого.


надто довго. Він швидким кроком пройшов повз комори, спрямувавши промінь ліхтарика коридором у бік камер. Той каземат, який він вибрав для ув'язненого, ідеально підходив для допитів. На відміну від деяких інших, у ньому не було навіть найменших загратованих вікон, і в ньому була передпокій, де Шанг міг спати - або що б там не відбувалося, коли істота була на самоті, - поки він не знадобиться.


Він увійшов до передпокою, і в кутку заворушилася величезна постать.


"Шан?" пробурмотів він.


"Майстер."


"Ви виконали мої накази?"


"Так Майстер."


"Добре. Ваше терпіння буде винагороджено. Дуже скоро. Можливо, протягом години.


У темряві пролунало тихе задоволене гарчання.


«Чекай тут, поки я не подзвоню», - наказав Цін-фу і посміхнувся про себе, відсуваючи важку засувку внутрішньої камери. Йому це сподобається.


Він зробив крок у непроглядну темряву крихітної кімнати і направив промінь ліхтарика на кам'яне ліжко та його мешканця. Звичайно, досі там. Виходу не було. Ліхтар незайманий висів на гачку високо на стіні, хоча він запалював його тільки тоді, коли хотів. Навіть це було в порожній камері лише останні кілька днів, після того, як він переконався, що ув'язнений надто слабкий, щоб дотягнутися до нього. Цин-фу запалив його і подивився на дівчину з чимось на зразок захоплення. Вона зухвало дивилася на нього, її очі горіли лихоманкою на виснаженому обличчі. Голод, спрага та майже вічна темрява не змусили її говорити. Наркотики, які не давали їй заснути, наркотики, що змушують її базікати, наркотики, що викликають у неї нудоту і вивертають її тіло навкруги - все це зробило все, що від них очікувалося, окрім як змусило її сказати правду. На руках не було нігтів, а на тілі залишилися опіки від сигарет. Але невдовзі він зрозумів, що вони на неї не діють. О, іноді вона кричала і випльовувала йому слова, але кожне слово було брехнею.


І він більше не мав часу перевіряти її брехню одну за одною.


"Доброго дня, Евіта", - сказав він приємно. "Ви знали, що це було вдень?"


"Звідки я могла знати?" прошепотіла вона. Її голос був сухим та хрипким.


Він усміхнувся.


"Можливо, ви хочете пити?"


Вона обернулася до стіни.


"Ні, ні, ні", - м'яко сказав Цін-фу. «Скоро у вас буде вода. Думаю, нам цього достатньо. Сьогодні сталося щось, що дещо змінює стан речей. Ваш знайомий дав нам багато корисної інформації. Ви пам'ятаєте Алонзо?


Він побачив тремтіння її повік і легке посмикування лицевого м'яза.


"Ні", - прошепотіла вона.


"Як шкода. Тим не менш, я думаю, його можна переконати допомогти вам. Тепер річ тільки в тому, щоб ви підтвердили його історію".


"Яка історія?"


«Ах! Але для вас це буде надто легко, чи не так? «Йому було б набагато легше, – похмуро подумав він, – якби він мав хоч найменше уявлення про те, чим могла бути історія Алонзо. Він узяв пачку тонких сигар і почав грати з нею. Ні, ви ще раз розповісте мені свою історію, і тоді ми обговоримо невеликі неточності. Цього разу я маю вас попередити, що якщо я не почую правду, наслідки будуть дуже жахливими. Скажи мені, чого хочу, і ти вільний. Але збрехання ще раз, і я дізнаюся, тому що, як я вже сказав, мені потрібне лише підтвердження. А потім… - Його усмішка була дуже ніжною та повною співчуття. «І тоді ти зіткнешся з чимось, що навіть ти, моя люба, не зможеш винести. А тепер почни, будь ласка.


Вона лежала на місці і говорила хрипким голосом, у якому не було виразу.


«Мене звуть Евіта Мессіна. Я народилася і виросла у Санто-Домінго. Мій чоловік був політичним ворогом Трухільйо і помер у в'язниці. Потім вони прийшли та забрали...


"Так, так, я знаю все, що правда", - з ніжним терпінням сказав Цін-фу. «Ми згодні з тим, що десь на острові є прихована схованка з дорогоцінним камінням та золотом. І ми знаємо, що багато людей хотіли б отримати його. Але ми його ще не знайшли, чи не так? Ні, Трухільо добре це приховував. Так! Усе це узгоджено. Розкажи мені ще раз про Паділлу та про себе.


Жінка зітхнула. «Я зустріла його випадково і випадково виявила, що він був членом особливого штату Трухільо. Він був п'яний і трохи хвалився. Він щось сказав про один із ключів від скарбниці. Я була сповнена рішучості дізнатися більше. І так... я... грала на ньому... і ми...


«Стали коханцями. Губи Цин-фу були вологими. Він чув записи сексуальних пригод Германа Паділли з Евітою Мессіною і отримав від них величезне задоволення. Крики, зітхання, скрип ліжка, слабкі звуки болю, удари плоті по плоті принесли йому задоволення, що доходило до екстазу. Тисяча прокльонів на дурнів, які вторглися надто рано, минулої ночі!


«І в ході твоїх занять коханням, - сказав він хрипко, проковтнувши слину, - що


ви дізналися про цей так званий ключ? »


«Я ж казала тобі», - неживо сказала вона. «Це не справжній ключ, а своєрідний ключ до розгадки. Паділья сказав, що таких ключів є кілька. Це була ідея Трухільо про гру. Кожній з кількох людей він дав лише одну частину головоломки. Паділля був одним із них. Тільки сам Трухільйо знав їх усіх. Принаймні так сказав Паділла.


- А ключ Паділли?


«Ви також це знаєте. Тільки незв'язана фраза – «Замок чорних». Мені завжди здавалося, що він знає більше. Але я не змогла дізнатися. Як ви пам'ятаєте, нас перервали. Вона сказала це з гіркотою.


Він згадав, гаразд. Два слухачі, що сиділи біля магнітофона, накинулися на закоханих у їхньому беззахисному стані; цілком упевнені, що вони могли схопити обох живими та вирвати у них усю правду. Вони помилялися. Он Лунг був змушений зупинити кидок Падилли кулею в спину. І дівчина наполягала, що вона не знала нічого більшого, ніж вони чули.


Всоте Цин-фу обмірковував цю фразу. "Замок чорних". То був код? То була анаграма? Він гадав, що ні. Це мало бути місце. І з усіх місць, ця величезна Цитадель, побудована королем Гаїті Анрі Крістофом для захисту свого чорного королівства від французького нападу, ідеально підходила під цю назву – ключ до розгадки. Щоправда, це було не в Домініканській республіці, але це було не дуже далеко. А сховати частину вкрадених мільйонів серед його ненависних ворогів, гаїтян, було б типово хитрим ходом, схожим на Трухільо. Але де ж у цьому великому комплексі кам'яної кладки міг бути скарб? А хто міг зберігати інші докази? Паділля, мабуть, знав.


"Він сказав тобі дещо ще", - різко сказав Цін-фу.


"Ні!"


«Звичайно, знав. Не забувайте, що тепер маю інформацію від Алонзо».


«Тоді скористайся цим», - плюнула вона йому, повернувшись до свого колишнього життя. "Якщо він так багато знає, використовуйте його!"


«Ах! Ви його знаєте?


"Ні я не." Вона знову опустилася на тверде кам'яне ліжко, змучене. "Це ти назвав його ім'я, а не я".


"Але він згадав твою", - сказав Цін-фу, дивлячись на неї. Звісно, це було неправдою. У перші дні їхньої «співпраці» Алонзо попереджав його про банду домініканських злочинців на ім'я Жахливі, які теж полювали за скарбами Трухільйо, але це все, що Алонзо колись говорив йому. "Він згадав твою", - повторив Цін-фу. «Це ваш останній шанс полегшити собі життя. А тепер розкажи мені своїми словами – як ти пов'язаний із Грізними?


"Я нічого про них не знаю". Її голос знову став безбарвним.


«О, так, це так. Це для них ви шукаєте цей скарб, чи не так? »


"Це для мене!"


"Чому?" Слово обрушилося на неї.


"Я казав тобі! Оскільки Трухільо забрав усе, що в нас було, і вбив мого чоловіка, я хочу цього! Я хочу це для себе!"


"Ти брешеш! Ти розповіси мені про Грізних, перш ніж я вийду з цієї кімнати сьогодні!"


Її обличчя повернулося до стіни. "Я їх не знаю", - неживо сказала вона.


Лікар Цін-фу зітхнув. «Яка жалість, – сказав він. Але його пульс частішав. Минуло багато часу, відколи він востаннє задовольняв свої особливі пристрасті. "Можливо, мій помічник зможе пробудити твою пам'ять", - пробурмотів він чемно.


Він повернув голову до дверей і гукнув. "Шан!"


Двері відчинилися всередину.


"Так Майстер."


"Увійдіть", - добродушно сказав Цін-фу. "Подивися на неї. А ти, моя маленька Евіта, подивися на мого друга Шанга. Він дуже хотів приїхати сюди, щоб познайомитися з вами. Тільки проявивши граничне терпіння, він зміг стримати себе, за що тепер буде винагороджений. Підійди до неї ближче, Шан. І подивися на нього, жінко!»


Величезна постать шкутильгала у світлі ліхтаря і незграбно пішла до ліжка. Цін-фу дивився, як голова дівчини повернулася, і насолоджувався її мимовільним зітханням.


«Шан може не виглядати як чоловік, – сказав він у розмові, – але у нього є чоловічі бажання. Однак маю вас попередити, що він дещо нетрадиційний у своєму підході. Я навіть чув, що він був жорстокий. Подивимося. Він вільний робити з вами все, що йому заманеться. Доторкнися до неї, Шан. Подивися, як їй це подобається».


Дівчина притулилася до стіни і захникала. Вперше вона ясно побачила істоту, яка стерегла двері її камери, і вся її істота переповнювалася жахом і огидою.


Шан був горилою без волосся, людською горилою з величезним тілом борця сумо і схожими на ікла зубами якоїсь величезної хижої тварини. Він височів над нею, ричачи, слина капала з його відкритого рота, піт блищав, як олія, на його оголеній верхній частині тіла. Жир змішався з м'язами, а м'язи з жиром, і обидва вони випирали і згиналися разом, коли він простяг одну масивну руку і розірвав її тонку блузу до талії. Палець розміром із банан притулився до грудей Евіти.


"Ах ні!" вона простогнала.


"О так! "


- сказав Цін-фу, захоплено тремтячи в очікуванні сексуальної сутички. "Якщо ви не хочете передумати і сказати мені, про що я прошу?"


"Я нічого не знаю", - видихнула вона. «Прибери його від мене. О Боже!"


"Бог допомагає тим, хто допомагає собі сам", - ханжеськи пробурмотів Цин-фу. "Ви говоритимете?"


"Ні!"


Шан загарчав і знову рвонув.


"Вірно, Шан", - схвалив Цін-фу. Він зручно притулився до стіни, звідки відкривався найкращий вигляд, і пальцями, що тремтіли, закурив сигарилу. Ах, цього варто було чекати! Дивитися і чути було набагато збуджуючіше, ніж незграбна грубість дії.


"Ви впевнені, що не хочете розмовляти?" - припустив він, майже сподіваючись, що вона цього не зробить - поки що.


"Я нічого не знаю!" вона закричала. "Нічого!"


“Так. Ну тоді. Спочатку обережно, мій Шан. Можливо, нам доведеться врятувати її для повторного виступу».


У нього перехопило подих від чистого задоволення, коли Шанг загарчав і сів на ліжко. Дівчина шалено піналася. Добре! Добре!


Жахливе тіло Шана огортало струнку, слабку постать на ліжку.


День відкритих дверей у замку


«Тепер ви стоїте на висоті 3140 футів, – співав голос провідника, – на валу захисту короля Анрі Крістофа від французьких загарбників. Двісті тисяч людей, які були рабами, тягли залізо, камінь і гармату стежкою, щоб збудувати цю будівлю. Двадцять тисяч із них загинули. Кам'яна підлога цієї цитаделі - єдиного гарнізону замку, колись побудованого чорними людьми - знаходиться на висоті 3000 футів над рівнем моря. Підземелля, звичайно, знаходяться на меншій глибині, а висота стін 140 футів. В основі вони мають товщину дванадцять футів, і навіть тут, на парапеті, де ми стоїмо, дивлячись на Атлантичний океан, їх товщина становить шість футів. У ста сорока футах нижче за нас лежать склади, спальні приміщення та склади боєприпасів – достатньо, щоб забезпечити загін у 15 000 осіб…».


Сонце було низько над морем. То був останній тур дня.


Нік дивився поверх парапету. Він і дівчина стояли трохи осторонь іншої групи, і обидва змінили свої костюми напередодні ввечері. На ній були туристичні штани та яскрава блузка, яка ідеально підходила їй, а на ньому був повсякденний костюм літнього чоловіка, який йому запозичив друг Паули Жак Леклерк. Його темна шкіра минулої ночі тепер стала плямисто-рожевою, як у людини, яка звикла до гарного життя, а його борода була посивіла і акуратна. Він міг би бути старіючим латиноамериканцем, що подорожує Гаїті зі своєю племінницею. Але це було негаразд. Він був Кіллмайстром, який виконував нездійсненну місію.


"Добре, давай ще раз розглянемо це", - тихо сказав він. На задньому плані співав голос провідника. «Мені це зовсім не подобається, але, схоже, це єдине, що можна зробити, тож я думаю, нам доведеться це зробити».


Вона повернулася до нього гнучким, швидким рухом, граціозною, як кішка, і абсолютно жіночною у кожному згині та жесті.


«Мені це також не подобається. Посилати одну людину було безглуздо! Я сказав тобі на початку.


"Та ви сказали. Один чи два рази частіше, - твердо сказав Нік. «Чи маю я послати за ротою морських піхотинців і штурмувати укріплення?"


Вона нетерпляче клацнула і відвернулася, щоб подивитися вниз, у густий гай червоного дерева далеко внизу за зовнішнім західним муром.


«І не дивися туди, ніби ти щось шукаєш», – різко сказав Нік. Ви можете просто когось зацікавити. В даний час. Ви можете довіряти Жаку, що там будуть коні?


«Звичайно, я можу довіряти Жакові! Хіба він не дав нам притулку, одягу, карти? »


«Не кусайся. Я з тобою, а не проти тебе. І ти впевнений, що гід не вважатиме голови, коли ми підемо? "


Паула похитала головою. Її волосся медового кольору м'яко майоріло на вітрі.


«Вона гарна по-своєму, – неохоче подумав Нік.


«Вони ніколи не рахують, - сказала вона. «Найменше в останній поїздці дня. Так сказав Жак, і він їх знає».


Так. «Жак, який завжди допомагає», - подумав Нік. Але йому довелося довіритися цій людині. Жак та його дружина Марі були друзями Паули багато років. Саме Жак надіслав Паулі повідомлення про те, що китайські незнайомці були помічені недалеко від Кап-Аїтєна, і Жак, який шпигував і бачив, як вони риються в кущах біля Цитаделі кілька темних ночей поспіль, тягнучи із собою ящики дивної форми. . Жак прийме більшу увагу, коли в нього буде час.


«Добре, якщо Жак так каже. Тепер хочу це чітко зрозуміти. Ти залишишся з кіньми. Ви не поїдете зі мною».


«Давайте розберемося на мою думку, - холодно сказала вона. «Я бачив тебе в бою лише одного разу – проти собаки. Поки я не знаю, чого ви варті, я віддаю накази. Ти не я йду з тобою».


Голос екскурсовода пролунав жваво. «Тепер, пані та панове, ми піднімемося сходами на нижню гарматну галерею. Ви підете за мною, будь ласка, і швидше, якщо не заперечуєте, тому що вже пізно.


Пролунав звук шквалу, і загін відійшов від стіни. Нік дивився, як останній чоловік спустився вниз з поля зору, зачекав хвилину, а потім повернувся до Паули.


"Пауло, використовуй свою голову", - м'яко сказав він. «Ти тільки заважатимеш. На самоті буде досить складно нишпорити в темряві; це буде неможливо, якщо мені доведеться тягнути тебе із собою. Ви хочете змусити мене вивести вас з ладу? Він швидко озирнувся, щоб переконатися, що вони самі. Вони були. «Це досить просто. Як це!"


Його руки блискавично піднялися. Одна впіймала її руки і стиснула їх за зап'ястя. Інша простяглася до горла і знайшла чутливу точку тиску. І стиснула.


Він так само раптово відпустив: Бачиш, як легко?


Вона торкнулася свого горла і проковтнула. "Я бачу. Ви висловили свою точку зору. Але, як ви кажете, ви будете там одні. Вам може знадобитися допомога. Як це!"


Її руки злетіли зі швидкістю, що не поступається його власним. Швидким, вмілим ривком вона скинула його з ніг і перекинула через плече. Він ударився об стіну парапету і відскочив назад, як м'яч, і легко приземлився поруч із нею, коли вона повернулася, щоб подивитися на свою роботу.


"Ганьба тобі, що ти так звертаєшся зі старим", - докірливо сказав він. "Що, якби я перелтів через парапет?"


«Я помахала б рукою на прощання», - рішуче відповіла вона. "Але ви добре приземлилися, я радий бачити".


Нік дивився на неї. «У вас важкий випадок, чи не так? Гаразд, ти теж висловив свою думку. Але я думаю, мені тебе трохи шкода. Давай пішли."


Він швидко вдарив її по дупі і штовхнув до кам'яних сходів. Його гордість була похитнута. Але він думав, що вона може бути корисною.


* * *


«Шан! Диявольський виродок! Хіба я не казав тобі, що вона нам може знадобитися? Високе тіло Цін-фу Шу тремтіло від люті. Все було надто швидко, надто швидко! "Свиня, тебе за це покарають!"


До нього повернувся безволосий чоловік-мавпа. На обличчі Шана вивчали тварину подив.


Я нічого не зробив. Майстер. Я торкався тільки її, і вона боролася зі мною. Ви бачили - ви, мабуть, бачили. Я нічого їй не зробив, Майстер.


Цин-фу люто смикнув сигарилу і підійшов до безмовної фігури на кам'яному ложі. Він потягся до тонких плечей і сердито струснув їх. Тіло дівчини було млявим і не чинило опір; вона була схожа на ляльку, у якої не залишилося половини набивання. Її голова розгойдувалася з боку на бік, ніби в неї зламалася шия.


Він помацав її пульс. Він був слабкий, але сильно бився.


«Забирайся, Шан», - прогарчав він. "Повертайся на своє місце".


Цін-фу почув позаду низьке гарчання, коли поліз у кишеню за маленькою валізою з бульбашками та підшкірними ін'єкціями. Його тіло поповзло. Він знав грубу силу свого улюбленого монстра та поважав її. Він також знав гнів Шана, набагато жорстокіший, ніж його власна, і бачив звіра у дії з його нищівними захопленнями та смертоносними ударами карате. Шан був практично його власним творінням ... але ніхто ніколи не знав, коли наполовину приручений звір повернеться.


Він зробив свій голос ніжним, набиваючи голку.


"У тебе буде шанс, мій Шан", - сказав він. «Це буде згодом, от і все. Тепер іди.


Він почув, як кроки Шана віддаляються, поки шукав вену і знайшов її.


Вона була б гарна принаймні для наступного раунду, ця дівчина. І наступного разу він буде обережнішим.


* * *


Ніхто з туристів не помітив, як Нік та Паула відстали від решти групи та прокралися в гай. Жак мав рацію; не було ніякого способу дістатись до загороджених внутрішніх ніш замку зсередини, так що їм довелося б знову увійти зовні. Але, принаймні, вони мали гарне уявлення про загальний план, який відповідав старим фотографіям і схемі.


Коні чекали на гаю, як і обіцяв Жак. У глибокій тіні червоного дерева Нік швидко переодягся у темно-зелений одяг минулої ночі і струсив сірий пил зі своєї бороди. У розрідженому вечірньому повітрі він почув звуки групи, що гримає додому стежкою за півмилі або близько того. Спуск був довгим, і останні промені сонця помруть на той час, коли вони досягнуть Мілота біля підніжжя схилу.


Паула все ще переодягалася під прикриттям гілки, що низько висить.


Було час вбити, доки не стемніло достатньо, щоб можна було приступити до роботи; надто багато часу для нетерплячої людини Ніка. А Паула, яка по черзі замкнулася або зла, була не з тих жінок, які допомагають йому скоротати сутінковий годинник так, як він обирає.


Нік зітхнув. Шкода було її. Така холодна, така нетовариська, така гарна у своїй піджарі та котячій манері, така неприступна.


Він тихо підійшов до краю гаю з червоного дерева і озирнувся, візуалізуючи стару карту, показану Жаком, і підганяючи сцену до картин, які він бачив. Цитадель височіла над ним,


велика і неприступна. Ліворуч від нього, за краєм стійки з червоного дерева, лежав пальмовий гай. Праворуч від нього гранати, а за ними стежка, що веде до міста. Майже прямо перед ним, між ним і високими обшитими залізом зовнішніми стінами, був пагорб із каменю, увінчаний густим чагарником. Якийсь час він стояв і прислухався, нерухомий і мовчазний, як стовбур червоного дерева, виглядаючи все, що могло видати іншу присутність. Потім він рушив повільно і непомітно, як пантера на полюванні.


Йому знадобилося кілька хвилин, щоб знайти отвір у каналі та очистити його від заростей, але він був задоволений тим, що побачив, коли відкрив його. Їм доведеться повзти, але якщо всередині не буде кам'яної кладки, що впала, або будь-якої іншої перешкоди, там буде достатньо місця для будь-кого, хто рухається присідаючи.


Нік ковзнув назад до притулку з червоного дерева і сів на колоду, що впала. Крізь дерева він побачив невиразні обриси коней і жінки, які стояли нерухомо і чекали.


Він двічі цвіркнув у крихітні мікрофони під сорочкою і почув у відповідь цвірінькання.


"AX J-20", - прошепотів з його пахви тихий голос. "Де ти, N?"


– За межами Цитаделі, – пробурмотів Нік. "З жінкою, Пауло".


Він почув тихий смішок. «Але природно, – сказав Жан П'єр. «Картер приземляється, як завжди, дупою в маслі. Значить, всі Грізні – жінки, так? Яструб у люті! Думаю, він вважає, що ви все так і спланували. Але як ви рухаєтеся? »


"Дивним і хитрим способом", - пробурмотів Нік, не відриваючи очей від будь-якого руху в лісі або біля нього. «Заткнися і слухай, і визволи мене від лукавих думок. Я зустрів жінку, як ви чули. Я досі нічого не знаю про кубинський характер, але думаю, що Паула від мене щось приховує. Так чи інакше, у нас стався невеликий інцидент із гаїтянським собачим патрулем, і ми залишили печеру в певному поспіху. Вона відвела мене до села під назвою Бамбара, де має друзів, ім'я Жак і Марі ЛеСьєрк. Перевірте їх, якщо зможете. Ми провели з ними ніч та більшу частину дня. Схоже, що Жак – місцевий лідер повстанців – планує колись повстання проти папи Дока Дювальє. Нічого спільного з цією місією, крім того, що він підтримує зв'язок із Полою та обмінюється інформацією».


"Так? Навіщо йому?" - запитав тонкий голос Жан-П'єра.


«Оскільки він і Тоніо Мартело, покійний чоловік Паули, були друзями на все життя. Тому що вони обоє по-своєму бунтівники. І тому, що Жак любить китайців не більше за нас – принаймні, він так говорить».


"Китайці? Значить, вони там?"


«Він так каже. Стверджує, що в них у горах є схованка з боєприпасами, каже, що він і пара друзів спостерігали за ними протягом кількох тижнів. Невелика група, приблизно шість чоловік, очевидно, нічого не робила, окрім охорони запасів. Він також каже, що бачив їх на невеликих маневрах партизанського типу, ніби вони готувалися до чогось. Або залишатись на тренуваннях, щоб вони могли навчати інших».


«Як ви думаєте, операція «Вибух»?»


"Може бути. Так думають Жак і Паула. Нік зупинився на мить, щоб прислухатися. Цвіркуни та птахи щебетали йому у відповідь, а кінь тихенько заіржав звідти, де чекала Паула. Все було в порядку; звук коня був тут досить звичайним явищем. Більше нічого не ворушилось, але тіні подовжувалися, і незабаром настав час рухатися.


"Він каже, що Чінкі переїхали близько двох тижнів тому", - м'яко продовжив він. «Почали прокладати собі шлях у Цитадель і возити туди всі свої запаси. Робили це все ночами, щоб Жак та друзі не могли бачити стільки, скільки їм хотілося б. Але в них склалося враження, що до початкової групи приєдналися три чи чотири новачки, і всі вони переїжджали до Цитаделя, боєприпасів і таке інше. У той же час Паула виявила, що зникла одна з її власної банди жінок-месників, а із Санто-Домінго зникли кілька знайомих китайських осіб. Тож вона занепокоїлася».


Він коротко розповів решту історії, як він, Пола і Леклерки сиділи за грубим кухонним столом у селі Бамбара, обговорюючи минулі події та плани.


Товстий темний палець Жака провів по таблиці у пошарпаній старій книзі.


«Потрапити до Цитаделя неможливо, - сказав він. «Ось, бачите, кілька каналів, якими вода з гірського струмка потрапляла до замку. Вони висохли вже багато років, але, як бачите, досить широкі. Тунель, який використовують китайці, тут не відмічено, але мене це не дивує. Старий король Крістоф хотів би секретного виходу. Думаю, для ваших цілей краще підійде один із каналів. Вони не можуть їх усіх охороняти. І все-таки це буде непросто. Але ви розумієте, що я можу допомогти вам тільки з приготуванням; Я сам не можу піти з тобою». Його рідкі карі очі благали, дивлячись на Ніка. «Моя свобода пересування не повинна страждати через цей скарб».


«Це не тільки скарб,


- різко сказала Паула. «Ми маємо з'ясувати, що трапилося з Евітою. Очевидно, вона щось дізналася від Паділли, і вони якимось чином вийшли на неї. Якщо вона там...


"Паула, Паула". Жак сумно похитав головою. «Вони вбили Паділлу; чому не її? »


"Ні!" Паула вдарилася об стільницю, так що чашки з кавою затремтіли. Марі тихенько кудахтала на задньому плані. «Вони вб'ють її тільки після того, як вона заговорить, і вона не говоритиме!»


"Але, можливо, вони вже дізналися все, що їм було потрібно від Паділли ...".


Розмова перетворилася на бурю, а потім, нарешті, перейшла на більш аргументоване обговорення того, як відкрити Цитадель. Але, принаймні, Нік дізнався кілька основних фактів. "Жахливі" - це група жінок, чиї близькі були вбиті за політичними мотивами колишнім диктатором Трухільо. Паула Мартело була їхнім лідером. Разом вони намагалися знайти схованку зі скарбами, яку Трухільйо мав намір відправити до Європи, але так і не отримав можливості. Він все ще був захований десь на острові, що поділяється Гаїті та Домініканською Республікою. Китайці дізналися про його присутність і намагалися знайти, якщо у власних цілях щось пов'язане з проектом під назвою Operation Blast. Існували певні ключі до розгадки місцезнаходження скарбу, і Евіта Мессіна знайшла домініканця, який знав одного з них. Тепер китайці були на Гаїті, а Евіта зникла. Найближча місія: перевірити присутність китайців та знайти Евіту.


"Так ось і вся історія", - тихо закінчив Нік. «Вже майже темно. Ми скоро підемо. А як щодо твого кінця… Хоук чув щось ще про операцію «Вибух»?


"Нічого. Не більше, ніж перша чутка. Ваша Паула була нашим єдиним підтвердженням на сьогоднішній день, що така операція існує. Вона щось про це ще сказала?"


"Ще немає." Нік насупився в сутінках, що згущується. – З якоїсь причини вона стримується. Але я її позбудуся.


Наслідував тихий смішок. «Тримаю в заклад, що ти будеш, mon ami. Що стосується жінок...


«З тебе вистачить, друже. Я вже в дорозі. Привіт Хоуку».


Він швидко закінчив і ще раз оглянув місцевість. Зараз темрява; як і раніше, тиша; все ще немає місяця. Нік підійшов до Паули та коней, майже невидимий між деревами. Він тихо свиснув, і вона одразу підійшла до нього.


"Ти знайшов це?" — спитала вона майже беззвучно.


"Так. Він буде чорним, як дірка в пеклі, але постарайся відстежити, куди ми йдемо. Про всяк випадок треба поспішати. Сюди." Він злегка торкнувся її руки і повів через дерева до пагорба і зовнішнього отвору водоводу.


"Дихай, поки є можливість", - пробурмотів він і ковзнув на живіт. Вона підійшла до нього з обережністю, як кішка з джунглів.


Повітря було розрідженим і затхлим від часу, але воно було придатне для дихання. Нік зупинився і намацав. Канал був добрих трьох футів у діаметрі, а підлога була покрита мертвим мохом та грубим каменем. Це не було ідеальним місцем для безневинної вечірньої прогулянки, але цілком пасувало парі нічних волоцюг.


Він підрахував, що їм залишалося пройти близько ста футів згідно з планом будівлі зі старої книги Жака. Нік прискорив крок і рушив далі в задушливій темряві, чуючи м'які рухи дівчини, що йшла за ним.


* * *


Лупа!


Суха рука Цин-фу Шу відсмикнулася і знову вдарила, цього разу по іншій її щоці.


«Так тобі не сподобався мій Шан, га?» Полящину! «Але я бачу, що ви майже готові до наступної зустрічі. Добре!" Він знову вдарив і дивився, як її очі відкриваються. "Якщо тільки ви не вважаєте за краще поговорити зі мною замість цього?"


Евіта відхитнулася від нього, очі розширилися від страху та жаху.


«Не… це… тварина…» прошепотіла вона. "Говорити. Але... вода..."


Її слова звучали як шелест сухого листя на пересохлих губах. Цін-фу ледве міг розгледіти їх, але бачив, як гарячково працює опухла мова.


"Спочатку невелика розмова", - переконливо сказав він. “Тоді твоя нагорода. Скажіть, на кого ви працюєте. Це буде добрий початок».


Її рот заворушився і вийшов тихий звук.


Цін-фу нахилився ближче.


"Яка?"


«Fi-fidelistas… і звук стих у задушене каркання.


"Яка!" Цин-фу люто вразив її. "Хто хто?"


Її рот напружено працював, але звуки, що видаються, не були словами. Навіть Цинфу було очевидно, що вона не здатна говорити.


«Шан! Шан! - проревів він. Евіта відсахнулася і здригнулася.


З передпокою пролунало низьке гарчання. "Майстер?"


"Принесіть воду!"


Евіта зітхнула і заплющила очі.


"Твоя нагорода", - люб'язно сказав їй Цин-фу. "Тоді повна історія, так?"


Вона кивнула, все ще заплющуючи очі.


Поки чекав, доктор Цінфу приготував ще одну голку. На цей раз він збирався дізнатися правду. Звичайно, вона все одно спробує збрехати.


У свою чергу, він все ще залишався в запасі Шан. І він не збирався дурити себе в цьому.


* * *


Нік увімкнув олівцевий ліхтарик на досить довгий час, щоб побачити, що вони опинилися в кам'яному підвалі, повному павутиння та мертвого листя. Зламане дерев'яне відро лежало під обірваною мотузкою поруч зі сходами, що вели до люка. Він був замкнений зсередини. Але петлі розхиталися і заіржавіли від часу. Він погасив світло і ввімкнув свій «Особливий замок».


"Я щось чую там, нагорі", - прошепотіла Паула. Б'ють каміння. Копають.


- Я теж, - пробурмотів Нік у відповідь. «Але не поряд із нами. Але якщо ми увійдемо до кімнати, повної людей...


"Я знаю", - сказала вона. "Ти сказав мені. Поспішайте, будь ласка!"


"Поспішати!" - пробурмотів Нік. «Два тижні вони тут, і тепер мені треба поспішати».


Він майже бачив, як її губи стиснулися в темряві.


«Я почув про це тільки тоді, коли повідомлення Жака…»


«Я знаю, – сказав він. "Ти сказав мені. І припини жіночу балаканину, якщо не заперечуєш.


Її мовчання було майже гучним. Нік усміхнувся про себе і продовжив роботу.


Давні петлі відірвалися від своїх основ.


* * *


Том Кі піднявся схилом на своєму скакуні. Це був повільний галоп, схожий на рішучий крок, але він наближав його. Він мав новини для Цин-фу Шу. Кубинські товариші не відправляли Алонсо на Гаїті. Як вони могли? Вони навіть не знали, що Цін-фу та його люди були там. За їхніми словами, Алонзо, мабуть, зробив це сам. Вони гадки не мали, хто міг його вбити.


Східний розум Тома Кі все ретельно продумував. Він повірив їхній історії; кубинці не послали Алонзо, і вони були щиро спантеличені. Тож - навіщо він прийшов і хто його вбив? Том Кі вдарив свого скакуна, щоб прискорити його. Попереду була довга дорога, і щось підказувало йому, що треба поспішати.


«Сідай, ти! Сідай! Цин-фу чув істеричну лють у власному голосі, але йому було все одно. Він хлюпнув їй в обличчя кухлем води і похитав головою з боку в бік, але повіки не розкривалися, і не було ані найменшого стогін. Вона зробила це знов! Він дико вилаявся всіма мовами, які знав, і вдарив її кулаком по голові. На мить, тільки на мить, він відвів очі, щоб узяти в Шана кухоль з водою, і в цей момент вона вдарилася головою об стіну, і тепер вона лежала мовчки, як могила. Тепер, клянусь Богом, він зв'яже її, і наступного разу…!


Він кинув кухоль на підлогу і закричав, вимагаючи мотузки. Деякий час вона могла відпочити, пов'язана, як курча, а потім він повернеться. Він дивився, як Шан зв'язав її, а потім пішов. Так, він повернеться.


* * *


Люк був нещільним прикриттям дірки, і вони були в кам'яній кімнаті, прислухаючись до віддалених ударів. Повна темрява натискала на них, як кришку труни. Нік дозволив пройти кілька хвилин, поки він, як щупальця, відправив свої почуття у темряву і подивився на своє уявне зображення карти. Потім він доторкнувся до руки Паули і рушив коридором до звуку.


* * *


Том Кі хльоснув втомленого коня. У ньому зростало почуття терміновості. Кожен його інстинкт підказував йому, що у повітрі витає небезпека.


Він змусив незграбного звіра поквапитися.


Другий шанс Шана


Наприкінці тунелю темряви було приглушене сяйво світла. Нік намацав його, схожий на привид у своїй темній формі та спеціальних черевиках, які називали «повзучими». Паула йшла за ним, мов тінь у кросівках.


За будь-яких інших обставин Нік уникав би світла, як пастки, яка могла б опинитися. Але його головною метою було перевірити присутність китайців і подивитися, що вони замишляють, тому єдиним сенсом було попрямувати туди, де відбувалася дія. Також була дівчинка Евіта. Якби вона була тут і була б ще жива, велика ймовірність, що вона була б десь поруч із центром їхньої діяльності, а не сховалася б у якійсь віддаленій частині Цитаделі.


Тому він рушив до світла та звуку, чекаючи на мить з головою піти в біду.


Це почалося навіть раніше, ніж він очікував.


Раптом яскрава калюжа хлюпнулася на кам'яній підлозі в ярдах уперед і різко нахилялася до нього, ніби людина з ліхтариком звернула з одного проходу в цей. Нік чув глухий тупіт важких ніг, що наближалися, коли наближався пучок світла.


Він відштовхнув Паулу однією рукою і розкинув руки вздовж стіни в слабкій надії знайти двері. У межах досяжності нікого був; навіть ніші. Залишилося лише одне. Атака.


Він продовжував йти до променя ліхтаря, одна рука була піднята, щоб прикрити очі та обличчя від світла, а інша рука була наполовину стиснута поруч із собою, готуючись до зустрічі з Хьюго. Він придивився до примарної фігури за межами світла і роздратовано зітхнув. Він злякано вигукнув, і


Промінь ліхтарика ковзнув його тілом.


«Зменш світло, дурню!» - прошипів він китайською, сподіваючись, що вибрав правильну мову, щоб шипіти. - А там шум від копання! Це розбудить мертвих». Говорячи це, він дозволив Х'юго стекти йому по рукаву і продовжував рухатися, його очі все ще були приховані від світла, поки він не опинився за кілька дюйм від іншого. Де твій командир? У мене важливе повідомлення».


"Командування ...?"


Нік вдарив. Його права рука хитнулася з боку на бік і впала на горло з китайським голосом. Х'юго, з гострими краями і тонким лезом, прорізав голос і розрізав його на середині мови, потім легко рушив далі, немов через масло, і розрізав яремну вену. Нік схопив падаючий ліхтарик і знову вдарив по горло чоловіка, проштовхнувши тонку довжину Хьюго через шию і знову. Тіло перекинулося повільно; він упіймав його вагу і опустив на підлогу.


Деякий час він прислухався, нічого не чуючи, крім слабкого дихання Паули і звуків ударів і копання з-за стін коридору. Ніяких проблем. Але тепер йому доведеться знайти місце, щоб покласти тіло. Він спрямував промінь ліхтарика коридором і побачив заглиблення за кілька футів попереду. Не кажучи ні слова, він простягнув світло Паулі і закинув тіло собі на плечі. Їм доведеться скористатися шансом на світло на мить і ще одним шансом, що в цій темній ніші нікого в стіні немає.


Вона опустила промінь низько, подалі від Ніка та його ноші, і направила світло на отвір. Він вів у порожню кімнату, гниючі полиці якої були відірвані від стін і складені на підлозі, ніби хтось намагався вирвати секрет. Нік затяг свою ношу в кут і з м'яким стукотом упустив її.


"Увімкни світло йому в обличчя", - прошепотів він. "Один швидкий погляд, потім погаси".


Вона накинула промінь на тіло і дозволила йому затриматись на голові. Кров обвивала шию, як багряну петлю ката, і риси обличчя були страшенно спотворені. Але навіть у смертельній агонії обличчя явно було китайським. Так само була й робоча форма з вшитими у тканину маленькими вицвілими відзнаками. Обличчя Ніка було похмурим, коли Паула клацнула вимикачем і залишила їх у темряві з трупом. Він знав, що це за крихітний значок, символ високоспеціалізованої компанії китайських агнтів та шпигунів, головним завданням якої було позбавити країну її видобутку та підготувати шлях для пропагандистів та військових тактиків. Зазвичай це означало, як це означало в Тибеті, що китайці планували перебратися в країну для захоплення влади або відкрито, або за лаштунками з маріонеткою, яка їх захищає. Але тут, прямо під носом у ОАД та дядька Сема?


Нік спохмурнів і поповз назад у коридор. Паула Безмовна ковзала за ним. Вони знову попрямували до світла.


Це майже легко. Прохід розгалужувався ліворуч і праворуч. Зліва була темрява, праворуч – світло. Він струмував через відкритий дверний отвір, а поруч із дверима було низьке вікно з ґратами. Нік пригнувся, щоб подивитися крізь нього. Чотири чоловіки, всі китайці, методично розбирали величезну кам'яну кімнату. До однієї зі стін було притулено пристрій, який він дізнався як металошукач. На даний момент ним ніхто не користувався; у нього був вичікувальний погляд, ніби його оператор міг тимчасово бути відсутнім. Де? – подумав він. Але він побачив достатньо, щоб підтвердити розповідь Паули про китайське полювання за скарбами і якийсь прихований мотив, набагато більший, ніж проста жадоба до видобутку.


Тепер про дівчину. Він знову вказав їхнє становище на своїй уявній карті. Прохід праворуч повинен вести прямо до частини підземель, яка відкрита для туристів. Вони навряд чи тримають її там. Значить, ліворуч. Він підштовхнув Паулу, і вони ковзнули у темний лівий коридор.


Цін-фу сів на складний стілець у кімнаті, яку назвав своїм офісом. Він добре поїв зі свого невеликого особистого запасу і почував себе набагато краще. Останні кілька днів справи йшли не дуже добре, але тепер він був переконаний, що досягне більшого від дівчини і, можливо, навіть від своїх упертих соратників, Фіделістів. The Fidelistas…. Він замислився. Невже дівчина знову збрехала, коли прохрипіла ім'я? Чи могли вони вести з ним подвійну гру? Його тонкий рот стиснувся з цієї думки.


Він глянув на свій годинник, зроблений у Пекіні. Він давав їй ще годину, щоб обміркувати свої думки, а потім розірвав її на частини… спочатку її розум, потім її тіло. Шан чекав на неї.


* * *


Шан чекав. Він спав, але його тварини почуття лежали близько до його товстої поверхні, і він прокидався від кроків лікаря. Поруч із його величезним лежачим тілом горів ліхтар. Навіть йому іноді хотілося світла в клітці. Шан загарчав уві сні, йому снилися тварини, які мріють про пристрасті, які треба задовольнити, та інші істоти


Ще ні, Шан, ще ні. Шан, ти диявольський виродок! Зачекайте! Він чекав, навіть коли спав. Але довго чекати він не став.


* * *


«Пауло. Це безнадійно, - прошепотів Нік згустку темряви поруч із ним. «Ми не можемо блукати цим лабіринтом усю ніч. Мені потрібно буде знайти спосіб позбутися від них, а потім повернутися ...


"Будь ласка немає! Будь ласка, дозвольте нам продовжити пошуки». Вперше вона прозвучала як благаюча жінка. «Якщо ми підемо і вони знайдуть тіло цього чоловіка, як ви думаєте, що вони з нею зроблять? Ми повинні продовжувати пошуки!»


Нік мовчав. Вона мала рацію щодо тіла. Але він також знав, що їхній успіх не може тривати вічно. Вони притискалися до стін незліченну кількість разів, коли чоловіки йшли повз них поперечним коридором, і вони забиралися в нескінченні темні підвали, щоб ризикнути ліхтариком і випробуванням. Це була дурна витівка. Його мозок спонукав його припинити цю нісенітницю і піти.


"Добре, ще одна спроба", - сказав він. "Тобто. Я не думаю, що ми там були. Я не впевнений, але я так не думаю”. Вони пройшли ще один коридор. Нік змусив свій мозок працювати над відновленням карти. Він уявлення не мав, чорт забирай, де вони. Ні, почекай – вони вже робили це раніше. і грубий камінь, тепер вони виходили на незвідану територію, але принаймні він знав, де вони були по відношенню до трубопроводу.


Прохід знову розгалужувався. Нік застогнав про себе, і Паула зітхнула поряд із ним.


"Ти візьмеш одну, а я - іншу", - прошепотіла вона.


«Ні! Ми залишаємось разом. Я теж не хочу полювати на тебе. Спробуймо йти прямо?


Деякий час вона мовчала. Потім вона сказала: «Ви маєте рацію. Це марно. Нам потрібна додаткова допомога. Я казав тобі-"


- Ой, чорт забирайте це, - втомлено сказав Нік. «Ходімо звідси і…» Він замовк. Його почуття зіщулилися, і його тіло напружилося. Паула завмерла поруч з ним.


"Що це таке?"


"Слухати!"


Вони обидва слухали.


Звук пролунав знову. Це був довгий, низький, сопливий хропіння. Гарчання. Тиша. І знову хропіння.


"Ми подивимося", - м'яко сказав Нік і ковзав уперед. Дихання Паули почастішало, коли вона пішла за ним.


За ними, наприкінці відгалуження, Цин-фу споглядав дим своєї сигарили і планував свій майбутній сеанс з Евітою.


А зовні, під безмісячним небом, втомлений кінь Тома Кі мчав до кінця стежки.


Шан заворушився у своїй приймальні. Він ще не зовсім прокинувся, але почув кроки. Він промимрив уві сні.


Нік пройшов по вигину проходу у напрямі звуку і різко зупинився. М'яке світло лилося з кімнати з відчиненими дверима, а за цими дверима хтось сопів уві сні. А також за дверима… були ще одні двері. Він міг бачити це з того місця, де стояв, масивні зачинені двері з засувом упоперек них. Його пульс почастішав. Жодна з інших дверей не була замкнена. І жодних з інших дверей не охороняв хропливий чоловік.


Він глянув на Паулу у яскравому світлі. Вона дивилася на замкнені двері, і її губи відкрилися. Тепер у її обличчі не було нічого твердого; тільки свого роду «О, Боже, будь ласка, Боже, погляд», який раптово змусив його полюбити її набагато більше. Він стримано підняв руку і витяг Вільгельміну зі спеціальної кобури, вільгельміни, зробленої довгою і незграбною через глушник, яким він так рідко користувався.


Нік прокрався в камеру, схожу на камеру, і тут вибухнуло пекло.


Не встиг він побачити неймовірно гору і підняв "Люгер", як величезна постать піднялася з фантастичною швидкістю і стрибнула на нього з тіні. Його голова вдарилася об стіну, і Вільгельміна вилетіла з його рук. Величезна боса ступня вдарилася йому по горло, коли він розтягнувся на смертельно холодному камені і побачив танцюючі вогні там, де він знав, що їх немає. За розколотими вогнями та червоним серпанком він побачив Паулу, націлену зі свого крихітного пістолета на величезний клубок жиру, а потім побачив, як істота повернулася і вибила пістолет з її руки. Нік ковтнув повітря і похитав головою. Істота обіймала її руками і стискала її з жахливим задоволенням, притискаючи її струнке тіло до його власних рулонів жиру і м'язів і кректало від жахливого захоплення. Нік невпевнено піднявся на ноги і витяг Х'юго з піхви. Він ударив по товстій спині, штовхнувши Хьюго перед собою, як крихітний багнет, і встромив його глибоко в рулон плоті. Величезна людина-монстр вивільнив одну товсту руку від Паули і вдарив Ніка кулаком по обличчю. Нік пригнувся і намацав Хьюго, все ще тремтячи в тілі великої людини, і різко увігнав стилет у глибоку рану на спині.


Чудовисько блискавично повернулося до нього і простягло руку, перетворену на лезо сокири. Він ковзнув по лопатці Ніка, коли він ухилився, але Нік знав що


Це було те, що було – удар карате, призначений для миттєвого вбивства. Він крутнувся на подушечках стопи і жорстким ударом викинув праву ногу, яка потрапила товстому під підборіддя і зупинила його на один глибокий вдих. Х'юго впав зі свого товстого ліжка і впав на підлогу. Нік кинувся до нього.


"Ах ні!" Стовбур дерева ногою відкинув його убік. Він упіймав ногу і різко смикнув. Він підкинув його в повітря та відкинув назад до стіни. Але цього разу він був готовий до падіння. Він перекотився на стегна і різко скинув обидві ноги на громаду, що нависла над ним. Істота позадкувала назад, але залишилася на ногах.


«Ах, ні, – сказав він знову. Ти не робиш цього зі мною. Я Шан! Ти не робиш цього із Шаном».


"Як поживаєш, Шан", - сердечно сказав Нік і стрибнув на нього, простягнувши руку, як сталевий клин. Він устромився в горло Шангу і повернувся на нього бумерангом.


Бог Всемогутній! - подумав Нік, відхиляючись. Товста свиня знає всі хитрощі карате і ще парочку.


Шан знову наближався до нього. Ні, він робив паузу. Величезна рука підняла Паулу з підлоги там, де вона тяглася за пістолетом, і шпурнула її убік. Вона приземлилася зім'ятою купою. Нік знову стрибнув, завдавши жорстокого удару у скроню, а інший - у товсту кишку. Шан хмикнув і ляснув Ніка великою долонею по голові. Нік важко впав, один раз перекинувся і, важко дихаючи, підвівся. Шан стояв над ним, розкинувши руки, і чекав.


* * *


Цін-фу насупився. Він дав чіткий наказ, щоб чоловіки не розмовляли під час роботи, але тепер він чув їхні голоси. А він? Він уважно слухав. Нема нічого. Тим не менш, настав час перевірити їх і подивитися, що вони роблять. Настав час повернутися Тому Кі. Він погасив сигарилу і потягся за ліхтариком.


* * *


Нік знову перекотився і схопився на ноги. Шан посміхнувся, мов мавпа, і махнув йому величезною лапою. Нік ухилився і відчув, як півтон пробив його ребра. Він позадкував і завдав удару ногою, який потрапив прямо в ніжну мету між його схожими на тулуб ногами. Інший чоловік зігнувся б навпіл і закричав. Шан скрикнув і сів, витягнувши товсті руки, щоб обійняти Ніка довкола колін. Він упіймав лише одне з них; інше вдарило під його підборіддям і хитнуло його назад, як повітряна куля, що підстрибує.


Шан тихо засміявся. "Ти комаха", - тихо прогарчав він.


Нік почував себе таким. Він знову вкусив його грудним ударом, який увійшов у шар жиру і знову розсмішив велетня.


«Хо, дивись! Я використовую палицю для тебе, - прогарчав він. Він швидко простяг руку і схопив Паулу за щиколотки. Вона була менш ніж у напівнесвідомому стані, і її слабкі звивини нічого для нього не означали; він кілька разів ударив її, як бейсбольною битою, набрав обертів і вдарив Ніка її безпорадним тілом – неандерталець, який використовує жінку як палицю. Він відпустив удар і посміхнувся сам до себе.


Нік поглинав більшу частину ваги та імпульсу своїми витягнутими руками, пом'якшуючи удар для них обох. Але він не зміг утримати рівновагу і опустився під неї, тихо лаючись. Безволоса мавпа напала на нього, як краб, коли він відкотився на волю, розмахуючи величезною ногою в бічному ударі, який у разі влучення міг би розбити мозок Ніка як сире яйце. Він не приземлився. Нік відвернувся і побачив, що нога гіганта ніяково опустилася, трохи втратила рівновагу, і люто завдав удару своїми ногами. Одна ступня сильно вдарилася об гомілку з м'якою підкладкою; другий обернувся за іншою товстою ногою і сильно смикнувся. Людина-монстр з глухим стукотом упала і спробувала підвестися. Нік ударив ногою в пах і підстрибнув, розмахуючи ногою в черевику, навіть коли стрибнув. Цього разу удар черевика потрапив збоку товстого черепа, і голова Шана смикнулася, як боксерська груша.


Це вже не були кішки-мишки. Шан більше не грав, і удар, що рубає, ледве його приголомшив. Але це допомогло. Шан широко вчепився своєю здоровою рукою і промахнувся на кілька дюймів. Нік позадкував, коли Шанг почав підніматися, і він знову стрибнув так високо, як тільки міг, а потім упав всією своєю вагою на опуклий живіт. Він почув тріск ребер і знову стрибнув, глибоко втираючи ступні в жир, ребра та кишки. Дихання з хрипом і хрипом вилітало з розпухлого тіла під ним.


«Не схоже на крикет», - сказав собі Нік і знову звалився на землю всією своєю вагою. Його п'яти опустилися в пульсуючому русі, люто врізаючись у нагрудник, серце, м'язистий живіт. Руки Шана ковзнули повз його ноги і безуспішно намагалися схопити їх.


Пролунав огидний хлюпаючий звук. Шан лежав нерухомо.


Нік відскочив від свого людського батуту. Краєм ока він помітив, що Паула стоїть на ногах і невпевнено рухається до дверей.


він замкнув внутрішні двері. глянув на жахливий безлад, який він влаштував із жахливою людиною, і відчув нудоту. Шан був мертвий, і він помер болісно. Нік підібрав Х'юго і пістолети, що впали, і пішов за Полою в темну камеру. Вона спрямувала промінь ліхтарика в куток.


На кам'яному ліжку, скута мотузкою, лежала, згорнувшись від жаху, жінка, виснажене обличчя і дивно опухлі губи.


Паула підбігла до співу, як мати, яка знайшла давно втрачену дитину.


«Евіта, Евіта! Це Пауло! Не бійся. Ми витягнемо тебе звідси.


«Пауло! О, Пауло…” Це був надламаний шепіт, який перетворився на ридання.


Нік дозволив їм на мить співати разом, поки він оглядав камеру і прислухався до інших звуків. Виходу не було, крім того шляху, яким вони прийшли, і не було жодного звуку про наближення. Ще. Він поліз у внутрішню кишеню стегна і підійшов до жінок.


«От», - сказав він, відкорковуючи фляжку. «Випий, і ми підемо». Паула взяла в нього склянку і піднесла до пересохлих губ Евіти.


Її очі все ще були вражені, але вона слухняно пила. Нік перерізав мотузки, які пов'язували її, і намацав її пульс. Вона була у поганій формі. Але вона зробить це, якщо вони поспішають. Він побачив опіки та інші сліди тортур і поклявся собі, що витягне її звідси, незважаючи ні на що.


"Знаєш дорогу назад, Пауло?" він прошепотів.


Вона глянула на нього і повільно похитала головою.


"Мені шкода. Я не певен. Ви?"


Він кивнув головою. Я думаю так. Я понесу її. Тримайтеся близько і будьте напоготові. Евіта? Він ніжно доторкнувся до дівчини. «Просто тримайся за мене. Це все, що тобі потрібно зробити.


"Втомилася", прошепотіла вона. «Може не вижити. Спершу скажу… Пауло, послухай. Слухайте! Підказка Паділли ... Замок чорних. Але він також сказав, що це недалеко від Домінґо. Китайці помиляються. Це не на Гаїті. Зрозуміти? Чи не на Гаїті. І ще він сказав…» Вона зітхнула і впала без сил.


Паула простогнала від болю. "Вона померла!" прошепотіла вона.


"Вона не." Нік швидко нахилився і взяв Евіту на руки, якби вона була дитиною. «Втратила свідомість. Погаси ліхтар і йди за мною. Не втрачайте мене - але якщо щось трапиться, це два ліві і праві, ще один лівий і правий, і біжи як чорт. Якщо виникнуть проблеми, не чекай на мене. Я не чекатиму на тебе. Зрозуміла? Поїхали."


Він відніс свою ношу до передпокою, переступив через схожі на хоботи ноги покаліченого Шана і ненадовго почекав у дверях, поки Паула гасить світло. Потім він стрімко ступив у коридор, досліджуючи темряву очима свого розуму і тримаючись близько до стіни. Задня частина його шиї наїжачилась від попереджень, але в нього не було вибору. Це було «йти і продовжувати», і все поки що щось їх не зупинило.


* * *


Лікар Цін-фу Шу стояв у темряві в кутку коридору, що веде до свого кабінету. Він щось чув; він був у цьому впевнений. І чоловіки не відповідали. Вони працювали у своєму звичному безпристрасному мовчанні, молотили і копали, але не розмовляли.


Шан? Неможливо. Проте…


там було слово "фіделісти". Він продовжував шепотіти в його голові, і луна надламаного голосу дівчини. Fidelistas…?


Зараз, зараз, він отримає від неї правду.


Його думки були сповнені думок про Фіделістів, коли він увімкнув свій ліхтарик і направив його промінь у коридор попереду, що веде до її камери. Він мимоволі ахнув.


Широкий промінь світла перетнув і зник у тіні за ним високий бородатий чоловік у формі Кастро – ніс дівчину!


Крик обурення і тривоги здійнявся в його горлі, коли він стрибнув уперед і схопився за пістолет, яким так рідко доводилося користуватися.


* * *


Обличчя Ніка осяяло світло. Він зрушив вагу дівчини убік і злегка розвернувся на подушечках ніг, щоб ударити боком по фігурі за світлом. Його ступня з'єдналася з прихованою гомілкою, і в той же час він почув бавовну! звуку і світло згас. Зойк люті спустився вниз, на підлогу, а потім пролунав ще один звук і глухий удар. "Паула стріляє цим маленьким пістолетом з глушником", - подумав він із похмурим задоволенням і зупинився, щоб штовхнути темну фігуру ногою. Він лежав нерухомо.


"Та гаразд!" - наполегливо прошепотів він і рушив далі.


Паула на мить завагалася, а потім пішла за ним.


Звуки копання припинилися. Хтось кричав. з коридору поряд. Нік швидко повернув ліворуч, побіг далі, зробив ще один поворот.


"Паула?" - прошипів він.


"Скоро!"


Він повернув праворуч. За ним пролунали кроки, що бігли, і це була не тільки Паула. Вони були близько - надто близько. Він зробив наступний поворот ліворуч, і вони зникли, все, крім Паули. Дівчина ставала тяжкою. Нік послабив хватку і зробив останній поворот праворуч. Кроки знову були гучні, і інший голос кричав


Він на повному ходу врізався у кам'яний кут дверного отвору. Дівчина застогнала, а Нік вилаявся. Паула пройшла повз нього, і він почув, як вона відкрила люк, який вони відкрили годину чи дві тому.


«Опустіть її до мене!» - Видихнула вона. «Спусти її - я спущу її сходами».


Пастка була широко відкрита, і дівчина була на півдорозі, коли двоє чоловіків увірвалися до підвалу. Нік пірнув у яму і кинувся на Вільгельміну. Світло повністю впало йому в обличчя і засліпило його, але він направив «Люгер» праворуч від відбивача і над ним і зробив три постріли поспіль. Кулі хлестали по каменю навколо нього, а одна пролетіла повз його вухо. Залп у відповідь Вільгельміни розколов ліхтарик, що коливається. Другий чоловік тримав вогонь. За ним Нік чув, як Паула спускає змучену дівчину вузькими сходами. Постріл пронизав його рукав, і він вистрілив у маленький язичок полум'я, а потім знову і знову туди, де, як він думав, має бути голова та груди. Щось упало, і він трохи зачекав. У проходах за ними глухо лунали кроки. Але в кімнаті з ним стояла тиша. Він швидко спустився сходами і закрив люк над головою.


Він увімкнув свій олівцевий ліхтарик рівно на стільки, щоб побачити, як Паула бореться в коридорі з низькою стелею з мертвою вагою дівчини.


"Я візьму її", - видихнув він. «Іди та відв'яжи цих кляч. Тільки швидко!" Він якомога ніжніше схопив обм'ягле тіло Евіти і накинув її на спину. Потім він поповз - повз зі швидкістю, з якою чоловік може повзати по підлозі з висохлого моху та стертих каменів, з низькою стелею над головою та напівживою жінкою, яка його тяжіла, перед собою він чув, як Пола шкребе по грубій підлозі і прямує до виходу з водопроводу, а за ним запанувала благословенна тиша.


* * *


Цін-фу ледве підвівся на ноги і схопився за ниючу голову. Його рука стала липкою від крові. Його приголомшений розум не міг одразу зрозуміти, що сталося, але він знав, що це катастрофа. Він відкрив рота, щоб закричати, але не видав жодного звуку. Його руки намацали підлогу поруч із ним і знайшли зламаний ліхтарик. Потім пістолет. Він схопив його, знайшов спусковий гачок та вистрілив. Звук ударив по стінах. Потім він знову знепритомнів. Але перш ніж завіса опустилася на його розум, він почув, як хтось біжить до нього, і крик китайською. Поспішай, свиня! - невиразно подумав він і поринув у кошмар втечі від Фіделіста.


* * *


Том Кі поспішив у пальмовому гаю і поспішав до входу в тунель. І зупинився. У підніжжі червоного дерева щось ворушилось. Він застиг на місці, чуючи шелест листя в безвітряній ночі і м'який тупіт коней, яких тут не повинно бути, і повернувся до високих дерев. На мить він зовсім забув про терміновість свого послання Цин-фу та необхідність допомоги фахівця з металошукачем. Все, про що він міг думати, те, що в гаю червоного дерева, в небезпечній близькості від замку, був рух. Він пробіг крізь дерева і зупинився, щоб подивитись у темряву.


Дві постаті допомагали третій сісти на коня. Один із них сів на того ж коня і міцно обійняв безвольну постать. Потім друга сіла на другого коня, і два коні тихо рушили крізь дерева до стежки під гору.


Місяця не було, але було небагато зоряного світла. І коли два коні рухалися через вузьку галявину до стежки, Том Кі миттю побачив дівчину Евіту. Він також побачив двох вершників до того, як гілки сховали їх, і, хоч він не впізнав їх, він знав, що це не люди Цин-фу.


Копити злегка клацнули слідом і набрали швидкість. Він повернувся, помчав назад до свого коня і повів його на стежку. Потім він пішов за ним, спочатку на відстані, тому що навколо було трохи інших вершників, а потім ближче, коли він почав зустрічати пішоходів та селянські вози далі схилом. Час від часу він стримувався і з'їжджав на узбіччя дороги, щоб звук його копит не був таким постійним, щоби вершники попереду його помітили. Йому здалося, що він бачив, як один з них час від часу обертався, щоб озирнутися через плече, але вони продовжували їхати рівним кроком. Тепер вони скакали. Том Кі низько стулився на коні, схиливши голову, і теж кинувся галопом.


«Є запасне ліжко, Жак?» Нік ступив зі своєю ношею, і Паула швидко зачинила за ними двері кухні.


"Ти знайшов її!" Очі Жака сяяли від задоволення на його смаглявому обличчі. «Але mon Dieu! З нею поводилися жахливо! Негайно наведіть її сюди. Марі! »


Його гарненька молода дружина з'явилася у дверях і одразу оцінила ситуацію. «Ліжко готове», - рішуче сказала вона. «Принесіть


їй сюди, будь ласка. Пауло, ви допоможіть мені роздягнути її, і ми спершу подивимося, що їй потрібно. Жак, запалюй пекти. Месьє, покладіть її прямо сюди. Так. А тепер йди, будь ласка.


Нік залишив дівчину на чистих простирадлах і м'яких подушках, посміхнувся Паулі і повернувся до Жака.


"Суп? Кава? Напій?" – запропонував Жак.


"Все, дякую, але трохи пізніше", - сказав Нік, і його очі занепокоїлися. «Тут за нами стежили, Жак. Один чоловік на коні, який проїхав повз, коли ми зупинилися тут. Наскільки у безпеці ми – і ви? »


Жак весело знизав плечима. «Проти однієї людини, непереможної. Гадаю, це був не гаїтянський офіцер?


Нік похитав головою. «Китайці, я також певен. Я намагався струсити його, але з дівчиною це було неможливо. І ми з Паулою їдемо незадовго до світанку. Я сподіваюся, що він знову спробує піти за нами, і сподіваюся, що наступного разу я його зловлю. Але якщо ні, то краще остерігайтеся репресій. І прибери дівчину звідси, щойно зможеш, щоб її присутність не скомпрометувала тебе.


Креол усміхнувся і тицьнув пальцем у замкнені внутрішні двері. «Там повно зброї та боєприпасів. Мене оточують друзі, які біжать до мене на допомогу за найменшої ознаки неприємностей - доти, доки їм не доведеться мати справу з Тонтон Макуте, таємною поліцією. Є подвійні замки та важкі віконниці. Як бачите, всі закриті, і на всіх фіранки. Тож нас навіть не чують, не кажучи вже про напад. І хоча сам будинок всього лише з дерева та глини, він зроблений із найміцнішого дерева та глини. Чи не мій друг. Нам нема про що турбуватися».


«Проте, я думаю, що подивлюся на вулицю», - сказав Нік. «Вимкніть світло на мить, гаразд?»


Жак кивнув і клацнув перемикачем на кухні. Нік прочинив двері і вийшов надвір. Він крадькома обійшов будинок і втупився в тіні. У радіусі ста ярдів від найближчого сусідського саду був укриття для чоловіків, крім сараю і стійл для коней. Він вивчив і нікого не знайшов. Барабани все ще гриміли вдалині, і по сільській вулиці долинали слабкі звуки, звуки балаканини та сміху людей. Але не було ні сліду коня чи слухаючої людини.


Нік повернувся в будинок і взяв частування, запропоноване йому Жаком. За кілька хвилин до нього приєдналася Паула і повідомила, що Евіта комфортно відпочиває.


"Вона трохи поїла і дуже сонна", - сказала вона Ніку. Але вона хоче поговорити з нами перед сном. І вона дякує тобі. Ніку здалося, що тон Паули став набагато дружелюбнішим, і він був цьому радий.


«Вона має дякувати тобі, а не мені», - сказав він, вдячно потягуючи коньяк Жака. «Ви, Грізні, - купка сміливих дівчат, судячи з того, що я бачила. Думаєш, тепер вона зможе поговорити з нами?


Паула кивнула головою. «Це має бути зараз, бо я думаю, що ми маємо скоро виїхати. Марі дасть нам п'ять хвилин не більше. Вона обдарувала його примарною усмішкою, яка ворухнула куточками її губ і показала слід ямочки на щоці. "Хоча, за її словами, ти стоїш цілого загону морської піхоти".


"Ой, чорт забирай!" - жартівливо сказав Нік і човгав ногами. «Добре, давай послухаємо, Евіта відпочине». Він підвівся і пішов за Паулою в маленьку кімнату, яку Марі перетворила на спальню для Евіти. Жак швидко перевірив дверні та віконні замки та увійшов за ними.


Була майже опівночі. У селі було тихо.


* * *


Ніч була прохолодною, і Том Кі задубілий. Але звуки, що лунали з навушників, не давали йому спокою. З бокової стіни будинку на відстані понад двісті ярдів, але майже навпроти Леклерків він міг чути кожне сказане слово. Його кінь був прив'язаний до дерева в невеликому парковому гаю поблизу, а сам він був у тіні темного будинку. Маленький транзисторний пристрій, схожий на телескоп, у його руках був спрямований прямо у вікно там, за яким він спостерігав. Це був один із хитрощів його професії, і він добре нею користувався. Він похмуро посміхнувся і виправив маленький циферблат. Голоси доходили до нього голосно та виразно. Голос дівчини був уривчастим і пошепки, але кожне слово було чутно.


* * *


«… Це не мало для мене сенсу, – прошепотіла вона, – але він сказав так. Його ключ до розгадки був – Замок чорних. Він сказав мені, коли ми... коли ми... - вона відвернулася від них і заплющила очі. «Він сказав мені, коли ми були разом у ліжку, лише за кілька хвилин до того, як чоловіки увірвалися та напали на нас. Він спробував піти через вікно, але йому вистрілили у спину. Потім вони, мабуть, ударили мене, бо… бо наступне, що я зрозумів, я опинився в якомусь будинку і на мені був одяг. Пахло їжею - багато їжі, наче внизу ресторан. А потім ця людина... - Вона тяжко зітхнула. Марі дала їй ковток чаю з ромом і докірливо подивилася на інших.


«Тільки сутність


, Евіта, - швидко сказав Нік. "Ви його знали? Він щось роздав? Ви йому щось розповідали?"


Евіта відсунула чашку та кивнула. "Я знав його. Ми пожартували над ним, Пауло, і звали його Фу Маньчжу. Господар китайського дракона в Санто-Домінго. Той, який, як ми завжди думали, йшов тими ж слідами, що і ми, у пошуках скарбів».


"Цін-фу Шу", - м'яко сказала Паула. "Я подумав, що це може бути він там, у темряві".


"І ... і було істота". Евіта здригнулася і втягла повітря. «Але це було згодом. Він продовжував стежити за мною і намагався з'ясувати, чи знаю я ще щось. Я сказав йому, що нічого не знаю. Потім він поговорив з іншою людиною, яку я не міг бачити… і вони вирішили, що Замок Чорних має бути Цитаделлю. А потім він устромив у мене голку і… і я прокинувся у тій камері. З цим чудовиськом, що охороняє двері.


«Це Паділла, – сказав Нік. «Ви сказали, що він сказав вам щось ще. Що це було?"


"Це була наша перша зустріч", - прошепотіла Евіта. «Раніше ми пішли до його квартири. Я змусив його сказати мені дещо раніше. Я погодився піти. І він сказав, що це було в нас у всіх під носом, якби ми тільки знали, де шукати. Він не знав де, бо сам був би там. Але він знав, що до Санто-Домінго лише кілька хвилин їзди. І Трухільйо засміявся, коли сказав йому. Він сказав - сказав жартома, що це буде на La Trinitaria. І він повторив це кілька разів, сказав Паділья. У La Trinitaria було щось дуже кумедне.


"La Trinitaria!" Обличчя Паули раптово побіліло і зблідло. «Так називається група спротиву, до якої належали всі наші люди! Що це за жарт, коли всі чоловіки мертві? »


«Пауло, я думаю, він навіть не зрозумів себе, Паділло. Але я вважаю, що це був не просто жарт. Я думаю, що це може щось означати для нас. Я не знаю що." Евіта втомлено зітхнула і облизнула губи. "Тепер вистачить!" - різко сказала Марі.- Вона повинна відпочити". "Ще дещо", - видихнула Евіта. "Цей китаєць, Цін-фу. Алонзо надав йому інформацію про нас, гадаю, він мало що знав, але весь час щось говорив про Алонзо, і було щось у його манері говорити, що змусило мене подумати, що він якимось чином працював з фіделістами. що він прийшов у них сумніватися". Нік кинув погляд на Паулу. "Мій кубинець?" пробурмотів він, тепер її обличчя стало ще білішим. Ми думали, що він наш друг. Особливо одного із нас. Ми маємо негайно повернутися. Марі? Ти подбаєш про Евіт?


«Але так, звичайно, звісно! А тепер закінчіть говорити десь в іншому місці».


Вона швидко вигнала їх із кімнати та поставила на кухні з кавником.


«Човен завжди поруч, - сказав Жак, коли Марі залишила їх. «У покинутій човновій сараї в Турі. Паула знає. Анрі Дюкло відвезе вас туди й назад. За домовленістю він буває там о другій годині ранку, тож скоро буде. Але якщо хочеш, ти маєш трохи часу, щоб відпочити.


Нік похитав головою. «Чим раніше ми звідси поїдемо, то краще для всіх. Ми можемо пройти туди за годину, чи не так? "Жак кивнув. "Тоді ми можемо залишити коней тут", - сказав Нік, глянувши на годинник. "Так буде тихіше. З тобою все гаразд, Пауло?


"Так." Вона різко підвелася з-за столу. «Я думаю, що ми зараз попереду, і ми маємо залишатися попереду».


"Жак". Голос Ніка був тихим, але переконливим. “Бережи себе. Я все ще думаю, що за нами стежили. І якщо вони не спіймають мене та Паулу, вони можуть піти за тобою. Не дозволяйте їм дотягнутися до вас».


Жак поплескав його по плечу. «Не буду, друже мій, – тихо сказав він.


* * *


Том Кі опинився у скрутному становищі. Було життєво важливо, щоб він повідомив Цин-фу Шу, але не менш важливо було зупинити цих людей. Всі вони. Не тільки ті двоє, які прямували до човнової пристані в Турі, а й ті, що залишилися. Вони надто багато знали. Він все ще думав, що робити, коли його навушники вловили останні прощання і звук задніх дверей, що відкриваються. Двері тихо зачинилися, і засувка ковзнула на місце. Потім він нічого не чув. Але він невиразно бачив, як дві нечіткі фігури мчали через відкритий простір між будинками навпроти і зникали в тіні.


"Якщо ні", - вирішив він. На той час, як він передасть повідомлення Цин-фу, буде вже надто пізно. Він має діяти сам і швидко. Зсередини будинку долинали тихі звуки людей, які готувалися до сна. Він усміхнувся про себе в темряві, знімаючи навушники. У його рукаві було два чи три тузи, які, якби він їх правильно зіграв, злетіли б у ціні в Пекіні. По-перше, він знав дорогу в Турі, і його не треба було вести. По-друге, чоловік та жінка йшли, і це дало йому час. І, нарешті, у сідельній сумці він мав певне спорядження, яке, як він завжди знав, коли-небудь стане в нагоді.


Він потягнувся


до сідельної сумки і витяг те, що йому було потрібно, перевірив це в темряві своїми вмілими пальцями, потім почекав у тиші цілих десять хвилин, перш ніж зробити наступний крок. Потім він сів на коня й повільно і майже безшумно направив її до будинку Леклерка. Крізь щільно завішене вікно світилося слабке світло, і це було чудовою метою.


Том Кі підняв праву руку і націлив пристрій, дуже схожий на сигнальний пістолет. Він так само діяв, але його полум'я утримувалося в мініатюрній ракеті, а його заряд був смертельний. Він натиснув на спусковий гачок і врізав другий снаряд у ствол. Перший приземлився на товстий солом'яний дах і встромився в нього, як куля, перш ніж розколотися і викинути язики розжареного полум'я. Другий полетів до вікна. Він дивився, як вона увірвалася всередину, коли він зачинив третій за ним, а потім ще один по солом'яному карнизу над вхідними дверима. Палаючий термітний склад струмінь і розливався в річки вогню, жадібно дряпаючи серце того, на кого нападало. Серія невеликих вибухів розірвала тишу, коли полум'я увірвалося до складу боєприпасів Жака Леклерка, невеликий арсенал, який мав захистити їх від будь-яких атак. Тепер це тільки посилило становище.


Том Кі опустив гранатомет і схопив поводи зляканого коня. Він відчув тепле сяйво урочистості та задоволення. Його маленькі іграшки були надзвичайно ефективними. Через кілька секунд цей будинок з глини, дерева і соломи перетворився на пекло, що палає нестерпним жаром і полум'ям, що обпалює. Це було як напалм на висушеній на сонці деревині, як величезний вогнемет на звалищі бензину. Пелена вогню накрила стіни від кінця до другого.


Ніхто з криком не виходив із дому. Після першого моменту ніхто не закричав. Полум'я жадібно в'ївалося в солом'яний дах та дерев'яні вироби і люто дряпало, шукаючи ще.


Том Кі пустив свого гарцюючого коня риссю, а потім і галопом. Небо за його спиною було червоне.


Він все ще міг випередити і чатувати на них у Турі. У цьому маленькому рибальському селі не могло бути багато покинутих човнів.


І тому ми прощаємось


Старовинний Ford пройшов поворот, як гонщик у Ле-Мані.


"Скільки ще?" - Закричав Нік, перекриваючи звук своєї швидкості.


«Приблизно тридцять секунд, з твоєї швидкості», - крикнула у відповідь Паула. Я вас зовсім не розумію. Спочатку ви хочете прогулятися, тому що там тихіше, а потім виганяєте машину у якогось жалюгідного землероба з п'ятьма банановими деревами та заставною на його халупі. Повільніше, гаразд? Ти пройдеш повз село! Ось Турі, внизу схилом праворуч.


Нік уповільнив крок і подивився на крихітну групу будинків, що збилися в купу біля ватерлінії. Він проїхав кілька сотень ярдів і різко звернув на грубу під'їзну доріжку до невеликої кавової плантації. Він глянув на свій годинник у світлі панелі приладів, перш ніж потягнути за дроти, які він перетнув кілька хвилин тому, коли підбирався до припаркованої машини. Дванадцять сорок п'ять. Не погано. Двадцять хвилин, щоб здійснити швидку і безшумну прогулянку, викрасти старовинний візок і припаркуватися за дві хвилини ходьби від човнового причалу в Турі.


"Коли ми їхали, за нами не стежили", - сказав він. Але я знаю, що за нами стежили раніше. В цьому немає сенсу. Чому за нами не пішли знову, коли ми покинули LeClerqs? Бо хтось уже знав, куди ми йдемо? »


"Це неможливо", - холодно сказала Паула. Хто міг знати? І не кажи мені, про Марі та Жака.


"Я не буду. Проведіть мене до човна, ми зачекаємо і подивимося, хто прийде. Якщо, звичайно, її нас не нападуть.


Він вислизнув з машини, злегка закрив двері й почекав, поки до нього приєднається Паула. Вона була не з тих жінок, яким подобається, коли для неї відчиняються двері.


Вона провела його по схилу пагорба повз задні двері сплячого села до провислого дощатого настилу біля кромки води. З центру його напівзруйнований причал виступав у морі, а по обидва боки від берегового кінця доку було кілька навісів по-різному аварійного стану. У кожного з навісів було по два двері: одна вела до тилу з дощатого настилу, а інші, майже завширшки з сам навіс, виходила в море. Деякі сараї були відкриті та порожні. Один або два з них були занадто старими для використання.


Паула провела його за навіси і повз виступаючого причалу до далекого кінця променаду. Дошки рипіли під ногами. Вільгельміна чекала у руці Ніка, готова зустріти компанію. Сарай на дальньому кінці доріжки шалено нахилився боком у м'яко плескаючу воду. Вони попрямували до нього. Обидві його двері були зачинені. Паула зупинилася біля задніх дверей і підняла ключ до замка.


Нік трохи поклав руку їй на плече. "Почекайте." Він кинув швидкий погляд на хлів поруч з ним. Він був відкритий на ніч і в досить хорошому стані. І


він стояв між їхнім сараєм і всіма, хто міг пройти променадом.


"Тут", - прошепотів він. «У кут, подалі від дверей. Ох! Його обмацувальні руки знайшли те, що шукали. Заберіться під цей брезент і залишайтеся там, поки Дюкло не приїде.


"Я нічого такого не зроблю!" - сердито прошипіла вона. «Ми можемо почекати у сараї Генрі…»


"Ти хоч раз мовчиш і зробиш, як тобі кажуть", - прогарчав Нік, і в його голосі пролунала крижана влада. «Іди на землю та мовчи». Він витрусив брезент на випадок, коли ховалися щури, і засунув його під нього. Приглушений голос сказав: "Чорт тебе забирай!" а потім полотно осел.


Нік виглянув з сараю і поплентався тротуаром до замкненого, де їхній човен мав чекати. Він обережно обійшов його, скоріше відчуваючи, ніж бачачи розхитані дошки та сяючі діри гниття. "Замок - це сміх", - подумав він. Будь-хто, хто хотів, міг пробитися туди протягом трьох хвилин. Він знайшов косу щілину майже у фут заввишки і кілька дюймів завширшки. З обережністю, яка підтримувала його життя протягом багатьох років полювання та переслідувань, він встромив ніс олівця в щілину, низько сів і клацнув вимикачем. Він побачив, як крихітний промінь прорізав густу темряву всередині. Але ніякої реакції зсередини не було. Він збирався заглянути всередину, коли почув тихий стукіт кінських копит по дорозі над селом. Звук припинився майже одразу. Це міг бути сільський мешканець. Але він у цьому сумнівався.


Уздовж внутрішнього краю стародавнього тротуару росли низькі тростини. Нік намацав їх і виявив, що по щиколотку в сльоті, але досить добре захований.


Минуло кілька хвилин. Потім заскрипів дощатий підлога. Якщо це був човняр Анрі Дюкло, то він запізнився більш ніж на годину.


І Анрі не треба було вмикати і вимикати ліхтарик, щоб оглядати кожен пошарпаний човен.


Світло падало на сарай, де Паула лежала під брезентом. Здавалося, він там затримається. Нік напружився, сподіваючись на Бога, що зловмисник не помітив підошву туфлі чи пасмо волосся, що стирчало з-під полотна.


Він цього не зробив. Він залишив другий останній сарай, і його світло висвітлило останній сарай у черзі. Промінь на мить сфокусувався на дверях і потім згас. Чоловік ковзнув до дверей і почав поратися із замком із чимось, що не було схоже на ключ.


Палець Ніка свербіл на спусковому гачку Вільгельміни. Але чорнильна чорнота унеможливлювала точну стрілянину навіть зблизька, і зараз він швидше сумніватиметься, ніж вбиватиме. Також він вважав за краще бачити обличчя людини, перш ніж вистрілити у нього.


Він підвівся з очерету з легким шурхотом і стрибнув у темну спину, змахнувши однією рукою за гак коммандос на шиї, і Вільгельміна була готова вдарити по ребрах. Але слух у цього чоловіка, мабуть, був такий же гострий, як у Ніка, тому що він повертався, навіть коли Нік стрибнув, і він звивався, як вугор, коли м'язова рука обхопила його горло. Він ударив ліхтариком по голові Ніка і вдарив його гострою ногою. Обидва удари були легкими та слизькими і нічого не означали б, якби двоє чоловіків були на твердій землі, але це не так – обшивка похитнулася під їхньою загальною вагою, і вони обоє втратили рівновагу. Нік мимоволі стиснув хватку і відступив на дошку, що нахилилася під його ногами. Гниюче дерево раптово розкололося під ним, і він відчув, як його права нога різко впала між роздробленими дошками в безодню холодної води. Інший чоловік, все ще в його руках, тяжко розтягнувся на ньому; Ніка вдарилася ліктем об дощатий підлогу, і Вільхеміна злетіла. Ліхтарик з гуркотом зупинився і висвітлив їхні заплутані постаті.


Том Кі люто повернувся і наполовину звільнився, просунувши одну руку в піджак і спробувавши підвестися. Нік побачив його обличчя з примруженими очима та його швидкий рух одночасно. Однією рукою він стис горло, а інший витяг назовні, щоб стиснути лещатами тонке зап'ястя китайця. Том Кі пронизливо заверещав.


«Зрадник Фіделіст!» він важко дихав і намагався вирватися. Нік був не в настрої критикувати компліменти. Його стегно було щільно затиснуте між гниючими дошками, і його вага розподілялася незручно незручним чином. Він тримався за Тома Кі щосили, що міг, і крутив руку, поки плече не нахилилося до нього. Потім він сердито смикнувся. Щось тріснуло зі звуком, схожим на постріл із пістолета. Китаєць кричав і відчайдушно рубав Ніка у скроні. Нік похитнувся вбік і відчув, як його пальці розслабилися на горлі іншого чоловіка. Том Кі вчепився в них із відчайдушною силою і вирвався геть. Він схопився на ноги і вдарив Ніка ногою по обличчю. Нік пригнувся, спіймав ковзний удар по голові і невиразно побачив, як здорова рука китайця знову сунула руку в піджак.


.


Нік схопився за дошку і піднявся вгору. Гострі уламки дощатого настилу встромилися в штанину його штанів і встромилися в шкіру, як зубці пастки для тварин. Рука Тома Кі простяглася до нього, показуючи. Нік вирвався на волю, коли крихітний язичок полум'я плюнув у темряву і вп'явся йому в руку. Він стрибнув убік, а потім пірнув уперед, витягнувши руки і потягнувшись до зброї. Був ще один вибух! звуку, і він тримав Тома Кі за руку та за голову, перш ніж він відчув укус. Китаєць вдарився головою об дощатий підлогу, і Нік пішов за ним. Він важко приземлився, ударивши коліном у спину, і його рука сіпнулася під підборіддям. Пролунав ще один тріск, цього разу ще різкіший, і Том Кі лежав зім'ятим у тиші смерті. Нік підвівся і важко зітхнув. Ось і все про гру у запитання та відповіді. Він знав, що хлопець китаєць, але це було все, що він знав.


"З тобою все гаразд?" Він здригнувся від голосу. На мить він зовсім забув про Пауля. Потім він зрадів її голосу у темряві. Так. Хапай світло і давай поглянемо на нього. Вона направила світло на постать, що лежала, коли Нік перевернув тіло.


"Він один із них", - тихо сказала вона. "Я бачив його в Санто-Домінго з Цін-фу".


Але на його тілі не було нічого, що могло б розповісти їм про нього ще щось.


Нік потяг Тома Кі до краю тротуару і сунув його між гнилими дошками і очеретами, що зітхали. Потім він повернувся до орендованого елінгу з Паулою поряд з ним.


"Я хотіла допомогти тобі", - сказала Паула, коли вони разом сіли на брезент. "Але я так мало бачила в темряві і боялася тебе вдарити".


"Боюсь" - не те слово для тебе, Пауло, - тихо сказав Нік. "Ти зробив правильно. За винятком того, - додав він, - що ви повинні були залишатися під брезентом.


Вона тихенько засміялася. "Тепер ти знаєш, що для мене це було неможливо!" Її рука трохи спочивала на його руці, і він пощипав від її дотику. "Тобі боляче", - м'яко сказала вона. «Будь ласка, дозвольте нам зійти в човен до приходу Анрі. Я знаю, що на борту є медикаменти».


"Вони залишаться", - сказав Нік. «Я волію залишатися на місці і доглядати нових відвідувачів».


Деякий час вона мовчала. Нік дивився на дощатий підлогу і знову задумався про своїх друзів Марі та Жаку. Жак знав, що вони їдуть у замок, Жак знав, що вони їдуть сюди… Йому було цікаво, чи справді вони можуть довіряти Анрі Дюкло.


"Ви знаєте, - сказала Паула, - що ви навіть не назвали мені свого імені?"


Він дивився на неї у темряві. Це правда. Жак навіть не хотів знати - так він сказав, так безпечніше - і цей випадок, здавалося, ніколи не виникав з Паулою. Звичайно, він мав прикриття та супровідні документи. Але тепер він був упевнений у Паулі, якщо ні в чому іншому.


"Мої друзі звуть мене Нік", - сказав він.


"Нік. Мені подобається, що." Її рука легенько торкнулася його бородатої щоки. "Цікаво, як ти виглядаєш насправді". Вона відсмикнула руку.


- Страшенно потворно, - весело сказав Нік. «Без підборіддя та покритий бородавками».


Вона знову засміялася. То був приємний звук; не дівоче хихикання, а жіночий сміх. - А ваше тіло – я вважаю, це теж фасад?


«Ах, ні», - сказав Нік, раптово дуже усвідомлюючи своє тіло та його близькість до неї. «Ні, це все мене міцно, за винятком м'яких плечей та нарощеного взуття».


"Спочатку ти мені не сподобався", - різко сказала вона.


"Це було моє враження", - пробурмотів Нік.


«Чи бачиш, я чекала...»


"Я знаю, Пауло". Нік посміхнувся. «Загін чоловіків. Ви сказали мені один чи двічі. Але подивимося на це по-нашому. Знову і знову Сполучені Штати посилали загони людей до країни, щоб допомогти, і знову і знову половина світу зверталася проти нас і бурчала з приводу американського втручання. Останнім часом певні групи почали отримувати вигоду з цього, посилаючи фальшиві крики про допомогу, а потім кричачи всьому світу, що дядько Сем зробив це знову. Ми точно знаємо, що потрапили у пару навмисних пасток. Це лише пропагандистський гамбіт, але щоразу він розплачується за них ненавистю до нас. Отже, жодного загону. Немає морської піхоти. Найменше у Санто-Домінго, де в нас уже плюють. Ми вже трохи втомилися від плювків. Ось чому вам довелося задовольнятися однією людиною, а не групою».


«Я мала це зрозуміти. Я прошу вибачення." Вона зробила паузу, а потім сказала: "Але я рада, що ти єдиний чоловік. Було неправильно з мого боку бути такою невдячною. Ви хочете, щоб я зараз розповіла вам про Алонзо?"


«Було б непогано», - сухо сказав Нік і перевірив радієвий циферблат свого кубинського армійського годинника. Година п'ятнадцята. Надворі все ще було темно, як у вугільній шахті, і тихо, як у могилі.


«Він є членом спеціального загону кубинців, які мають табір на пагорбах на захід від Санто-Домінго. Я знаю, що вам, американцям, важко це зрозуміти, але багато хто


з нас у Домініканській Республіці не можуть думати про них як про ворогів. Вони пропагандисти, шпигуни, радники - називайте їх як хочете. Звісно, вони комуністи. Але вони несуть із собою своєрідний революційний дух, який потрібен нашій країні, надію на те, що колись у нас буде лідер, який не буде ні дурнем, ні фашистом. Ми не працюємо з ними, але й не заважаємо їм, і вони не заважають нам. Принаймні я так думав. Принаймні один чи два з них стали нашими друзями. Алонсо Ескобар був дуже зачарований маленькою Лус, однією з моїх Страшних. Він часто її бачив».


"І чи знала вона, куди ви збиралися, коли їхали з Санто-Домінго?"


"Так." Паула зітхнула. «Щоразу, коли хтось із нас кудись іде, ми завжди розповідаємо трьом іншим. Це правило, і воно часто допомагало нам виходити з неприємностей. На цей раз, здається, нам це зашкодило. Очевидно, вона мала сказати йому, де ви повинні піднятися. Цікаво, чи він чекав взвод?


Але вона єдина, хто міг йому сказати, і я не можу зрозуміти, чому вона це зробила. Він не такий уже й спритний, як чоловік. Сподіваюся, вона не перейшла до Фіделістів».


"Сподіваюся, що ні", - задумливо сказав Нік. «Я вважаю, було б зрозуміло, якби вона це зробила». Але його думки дуже відрізнялися від його слів. Він уже бачив одну сильно закатовану дівчину і в нього виникло неприємне відчуття, що може бути інша.


"Що ти думаєш?" - спитала Паула трохи різко.


«Сказати по правді, - збрехав він, - мені було цікаво, чому ти така блондинка, довгонога і майже англійка. О, я, звісно, схвалюю. Але я не можу не поставити питання.


"Ой. Я майже англійка. Тільки мій батько був наполовину іспанцем. Він помер дуже-дуже давно..."


Вона несподівано розповідала йому про життя за Трухільо і про свого чоловіка, Тоніо Мартело, який шість років тому помер від кулі в голову за те, що був членом політичної організації, яка виступає проти диктатора. Він був більшим, ніж член, він був її лідером. Він назвав свою групу La Trinitaria на честь борців за незалежність минулого століття. Але кожен останній член його групи або помер у в'язниці, або був застрелений після фарсового процесу, і всі їхні сім'ї були позбавлені всього майна, тоді як Трухільо хвалився вкраденими мільйонами, які чекали на банки Швейцарії. І оскільки він був хвалько, він проговорився про схованку із золотом і дорогоцінним камінням, який він ще не відправив. Сто мільйонів доларів. Сто мільйонів доларів золотими прикрасами та монетами, дорогоцінним камінням та напівдорогоцінним камінням, рубінами, сапфірами, смарагдами, чорними перлами… все вкрадено. Деякі з них зняли з вдів його жертв, і казали, що це доставило йому найбільше задоволення.


З його смертю чутки поширилися, як лісова пожежа, поки в них не було стільки фантазій, що правда здавалася зовсім загубленою. Минули роки, а розповідь про скарби залишалася бездіяльною. Але й дружини загиблих не забули. Під керівництвом Паули вони сформували групу, яка присвятила себе виправленню старих помилок та пошуку скарбів. І вони були надзвичайно зацікавлені, коли нова історія знайшла шлях до них через підпілля, історія китайського полювання за скарбами та різних ключів, що ведуть до схованки. Була також пропозиція про особливе використання китайцями золота, що легко продається, і коштовностей у їхньому власному проекті під назвою Operation Blast. Ніхто не знав, що таке Blast.


"Почекай хвилинку!" – несподівано прошепотів Нік. Він був зачарований історією Паули, але все ще налаштований на зовнішній світ. І він почув далекий звук ніг, що біжать. Для Дюкло було ще зарано.


Дощатий підлога гуркотів і рипів, кроки сповільнювалися до швидкої ходьби. Хтось підійшов до них, важко насвистуючи і роблячи паузу між нотами, щоб задихатися від напруження. Світло спалахнуло і згасло тричі.


"Це Анрі!" Паула зітхнула, схоплюючись на ноги.


"Обережно!" Нік був поруч із нею біля дверей.


Її світло тричі спалахнуло на темному обличчі, очі якого моргнули від яскравого світла.


«Пауло! Дякувати Богу, ви прийшли рано! Хто… хто це з тобою? Рука майнула на кобуру.


«Все гаразд, Анрі. Він - друг." Паула йшла до нього своїми довгими швидкими кроками. "У чому справа - за тобою хтось полює?"


"Ні ні!" - Видихнув він, все ще намагаючись віддихатися, щоб заговорити. «У всякому разі, я так не думаю. Але сталася жахлива трагедія, жахлива! »


"Що це таке?" вона прочитала реп.


"Жак". Анрі провів рукою по тремтячому обличчі і шумно проковтнув. «Жак, Марі, весь будинок у вогні! Він згорів за хвилини, всього за кілька хвилин, аж до землі. Поліція, всі юрмляться навколо, ніхто нічого не може зробити. Нестерпна спека, біле полум'я пожирає все, все пропало! »


"Ні!" Паула


плакала. Це був крик агонії та зневіри.


«Так, так, мені дуже шкода. Бачить Бог, мені дуже шкода. Кажуть, запальнички. Навмисний підпал, жахливо».


"Евіта теж", - прошепотіла Паула. Нік схопив її за плечі і відчув, як вона сильно тремтить. "О Боже. Згорів живцем!"


«Евіта! Я не знаю Евіту, - поквапливо сказав Анрі. «Але вони померли за секунди, лише за секунди. Звісно, це було навмисно. Хтось почув вибухи, що виїжджає з села кінь і визирнув. Коня більше не було, але будинок перетворився на одну велику вогненну смугу. Катастрофа! Ми не можемо поїхати сьогодні ввечері, Пауло. Тонтони Макута всюди ставлять запитання. Хтось зник, жахлива проблема. Натомість завтра, можливо, навіть не тоді. Крім того, тепер вони думають, що справа з джубою була вбивством, і полюють на чоловіка. Усі мають бути притягнуті до відповідальності, інакше родина – ви знаєте, що вони роблять із сім'єю зниклого безвісти».


Паула повільно кивнула головою. «Але ми не можемо туди повернутися, – тихо сказала вона. "Ми повинні піти".


Ні, ні, ми не можемо йти. Вам доведеться ховатись! »


"Нам треба йти, Анрі", - твердо сказав Нік. «І ми підемо. Але в цьому немає потреби. Я заплачу за човен скільки ти забажаєш, але сьогодні ввечері я заберу його звідси.


Анрі дивився на нього. "Паула - мій друг", - нарешті сказав він. «Плата за човен не стягується. Залишіть його у бухті Сан-Хорхе, де Паула вам покаже. Якщо я зможу її забрати, це зроблю. Якщо ні… - він знизав плечима.


«Дякую, Анрі, – сказав Нік. "Покажи мені човен".


* * *


За десять хвилин вони вже були у затоці. Це був невеликий човен з крихітним мотором та латинським вітрилом; нема на що дивитися, але це приведе їх туди, куди вони збираються. На борту були медикаменти, рибальські снасті, грубий рибальський одяг, трохи їжі.


Легкий вітерець віяв їх у бік моря. Нік бачив вогні інших невеликих човнів, що усеювали море. Паула сиділа на кормі і нічого не дивилася.


"Ми рано, не потрібно поспішати", - сказала вона беззвучно. “Якщо вони шукають нас, вони не знайдуть нас тут. Але ми повинні почекати, щоб вирушити до Сан-Хорха з рештою рибальських човнів, інакше нас можуть зупинити, коли ми туди дістанемося. Якщо хочете, киньте мережу та ловіть рибу. В нас є час. І буде краще».


Нік розгорнув мережу та підрахував, скільки в них часу. «Багато, – вирішив він. Вони могли дрейфувати пару годин, перш ніж вирушити прямо до Сан-Хорха. Обидва вони могли використати інше. Невеликий туман хлинув на них, і він опустив латинове вітрило на рангоут, щоб він міг служити укриттям. Потім він знайшов морський якір і кинув його за борт, щоб вони не пішли надто далеко в море. Паула навіть не помітила, як він відкрив аптечку і наклав грубі пластирі на дві подряпини від куль, нанесені Томом Кі.


Закінчивши, він глянув на неї в тьмяному світлі їхньої бортової лампи. Її обличчя було невиразне, але щоки були вологими. Він знав, що це не через дощ.


"Паула".


Нема відповіді.


«Пауло. Потрапити під вітрило. Я знаю, що ви думаєте, але не знаю. У нас є ще більше причин взяти себе в руки та продовжити роботу». Він знав, що це, мабуть, пролунало безглуздо, але були часи, коли навіть у нього не вистачало того, що сказати. "Йдіть сюди."


Він обережно потягнувся до неї і потяг під парусинове укриття. Потім він обхопив її обличчя долонями та ніжно поцілував.


І раптом вона опинилася в його обіймах.


У темряві перед світанком


Він тримав її, поки вона тихенько плакала в нього на грудях, і продовжував тримати її, коли ридання стихли. Вона притулилася до нього, ніби хотіла потонути без його сили, щоб урятувати її.


"Пробач, пробач", - видихнула вона. "Це саме ... не жіноче в мені".


"Це дуже жіночно з твого боку", - твердо сказав він і ніжно погладив її по волоссю. Міцні груди, напрочуд повні й стиглі під грубою, вільною сорочкою, притулилися до його грудей, а її пальці втиснулися в його спину. Його дихання раптово прискорилося, незважаючи на всі роки занять йогою.


"Паула ..." він прошепотів. Він знову торкнувся її губ своїми і дозволив їм затриматися з тугою, а коли вона не відсторонилася, він притяг її ще ближче і поцілував її з наростаючим жаром. Її рот злегка розплющився, і вона відповіла з такою наполегливістю, що його пульс почастішав. Її руки перемістилися до його потилиці і стиснули її з якимось розпачом, тож їхні роти палко стиснулися, і він навряд чи міг повернути голову, навіть якби захотів. Його рука ковзнула по її боці та по стегні, але вона все ще не заперечувала. Поцілунок спалахнув ще яскравіше.


Нарешті вона відвернула голову.


"Тобі не обов'язково цього робити", - видихнула вона. "Я не хочу співчуття".


«Я знаю, – сказав він. «Я не пропоную це тобі. Ти так думаєш? "


Він знову поцілував її, цього разу майже люто, і взяв її груди долонею. Вона здулася під тканиною, і він пестив


поки його мова зустрілася з її мовою. Вона жадібно поцілувалася у відповідь, і її напружене тіло поступово розслабилося. Коли вони розійшлися, у них перехопило подих.


Коли вона заговорила, вона здавалася майже формальною.


"Я не думала про кохання з того часу, як помер Тоніо", - сказала вона. «Я не хотів, щоб чоловік торкався мене». Вона почала розстібати грубу сорочку. "Ти мене чув? Я сказав: "Рухайся".


"Я чув тебе", - сказав Нік, і у нього у скроні бився пульс. І не лише у його храмі. Він торкнувся гладкої шкіри під її грудьми, коли її сорочка сковзнула. Вона впіймала його руку і притиснула до себе.


"Я знала, що ти вважаєш мене важким", - прошепотіла вона. Ти все ще так думаєш?


"Ні", - пробурмотів він, обіймаючи її і розстібаючи крихітну клямку. «М'який, гарний, м'який. Ви всі такі? "


«Чому я маю тобі говорити? Тобі так складно це дізнатися? »


Це було не так уже й складно. Він виявив це, коли допоміг їй закінчити роздягання, а вона допомогла йому закінчити його. Вся її шкіра була м'якою, як пелюстки, а під нею лежала чудова постать, яка була тугою там, де вона мала бути натягнутою, і податливою там, де вона мала податися. Нік зробив ковдру з їхнього одягу, і вони разом лягли на нього, нетерпляче торкаючись один одного, поки лягали, і зближалися ще до того, як їхні голови торкнулися тонкої подушки. Їхні губи знову зустрілися у довгому вибуховому поцілунку, а потім вони досліджували один одного своїми рухами та руками. Нік відчув, як тремтять її стегна поруч із ним, коли він поцілував її ідеальні соски і змусив їх піднятися крихітними вершинами. Він змусив свої руки повільно ковзати її тілом, хоча пристрасть була в ньому вже настільки сильна, що він знав, що вона теж повинна це знати. Вона трохи доторкнулася до нього в тому місці, де він хворів найбільше, і він із задоволенням зітхнув. Він погладив її чудовий плоский живіт, покриваючи його поцілунками, і рушив униз. Її ноги трохи розсунулися, він відчув її тепло і м'якість, відчув її запопадливість. Його зондування було ніжним, люблячим, хоча його поцілунки ставали невідкладними.


"Ах мій дорогий!" вона ахнула раптово. «Не надто рано, не надто рано! Обійми мене трохи».


Він миттю зупинився і притиснув її так близько, що вона була майже його часткою. Скоро вона стане його частиною, але не раніше, ніж вона цього захоче. Вона повільно притулилася до нього стегнами і поцілувала його з такою ніжною пристрастю, що його бажання до неї перетворилося на щось більше, ніж спрага гнучкого тіла. Це було трохи більше з того часу, як він уловив слабке дихання її духів і відчув м'якість її губ там, у печері, але тепер це переросло в щось таке, що він рідко дозволяв собі відчувати. Нік Картер, Killmaster з AX, був близький до чогось подібного до справжнього кохання.


Нік ніжно її пестив, Паула розслаблялася, як кішка, але, як кішка, вона була готова реагувати на кожен дотик, і, як кішка, вона кусала ласкавого її. Її стегна злегка похитувалися, стимулюючи його, і її пальці вчепилися в нього з усією гнучкістю. Вона не була східної гурі, не псевдодосвідченою студенткою коледжу, не суккубом, який позбавив його життя і залишив його порожнім і незадоволеним. Вона жадала кохання, і він теж, і вони підходили один одному, ніби вони були народжені, щоб зібратися разом. Нік порівняв її з собою, поки вони лежали разом, і не знайшов нічого зайвого. Вперше він зміг повністю оцінити пишність, що ховалася за її робочим одягом. Його тіло і руки відкрили те, чого його очі ніколи не бачили - ідеальну форму, жіночне тіло в кращому прояві, прекрасну річ, що обтікає, яка була сповнена енергії і водночас чудово керована. І в ній була сила, яка надзвичайно хвилювала його, гнучка сила, яка кидала виклик і все ж таки благала, щоб її придушили.


Човен м'яко хитався, поки вони котилися разом, щоб піднятися нагору. Нік підвів її під себе і легенько опустився на неї, в неї, а потім маленький човен похитнувся в ритмі, що не мав нічого спільного з вітром або морем.


"Ти була мені потрібна", - прошепотіла Паула. «Ти так потребував тебе. О, кохай мене… кохай мене».


«Я хотів тебе», - пробурмотів він, пробуючи насолоду її грудей і відчуваючи, як вона вібрує під ним. «Цікаво, чи захочеш ти мене колись? Хотів тебе в печері, у кущах, у в'язниці, скрізь. Хотів, щоб ти лежав у сіні, щоб кататися з тобою так. Він продемонстрував, і вона застогнала від насолоди від скреготу. «Хочу тебе зараз... більше, ніж будь-коли».


Їхні роти злилися воєдино, а тіла згиналися і вигиналися у вишуканій акробатиці кохання. Вона повернула йому все, що він давав, дражнюючи його тіло і спокушаючи його, повільно і зухвало повертаючись, наче розслабившись, і потім раптово пульсувала гальванічними рухами, від яких у Ніка перехопило подих і він застогнав від екстазу. Кожну мить здавалося останньою, але кожна мить вела до іншої, ще більш пристрасної. Кожен її рух


був заряд електрики, який відразу ж виснажив і зміцнив його, змушуючи боротися за контроль, але віддаючи їй ще більше за себе. Відчуття накладалися одне на інше, створюючи своєрідну симфонію чуттєвості. Два чудові тіла зіткнулися і розійшлися, знову зіткнулися і переплелися одне з одним. Вона була пристрасною та наполегливою, але знала всі тонкощі та нюанси та насолоджувалася кожним із них. Нік глибоко поринув у її дива, втрачений у болісному задоволенні продовжувати кожну гру свого тіла, щоб вони обоє могли насолоджуватися нею повною мірою. Але всередині нього наростала буря пристрасті, і він вигнувся, дозволяючи їй вибухнути.


Його мова глибоко проникла між її відкритими губами, і його тіло корчилося від відчайдушної потреби.


Він раптом застогнав і почув її стогін разом із ним. Її ноги схопилися за нього і притиснули їх до себе, а її стегна вигнулися, щоб захопити його тіло своїм. М'язи напружилися і грали один з одним, поки тертя не перетворилося на рідке полум'я. Стегна сильно затремтіли, а потім здригнулися, коли буря всередині Ніка вибухнула і стала її частиною. Човен сильно розгойдувався, бризки бризнули в укриття, але вогонь не згас. Він палав довгими, неймовірними моментами повного екстазу, коли чоловік і жінка разом зітхнули і лежали, хитаючись, як одна істота. Сліпуче збудження скріплювало їх густим туманом, що затьмарює все, крім їхніх взаємних відчуттів. Повільно, дуже повільно вона почала очищатися.


Нік відкинувся назад і ніжно обійняв її. Її серце все ще билося, як трифамер, і його серце, і її пожертва була повною. Але в її розслабленому тілі не було нічого розслабленого. Нік ніжно поцілував її і підняв її голову, так що розсіяний промінь світла від бортової лампи висвітлив її обличчя. Очі Паули були яскравими, але спокійними, і на її губах була посмішка. У ній була нова краса і вираз задоволення, що не мало нічого спільного з насиченням.


"Ти гарна, Пауло", - м'яко сказав Нік. «Дуже, дуже красиво… у всіх відношеннях». Він прибрав пасмо медового волосся з її чола і торкнувся губами її очей. А потім її щоки. А потім її рота. А потім знову її груди, тепер м'які та круглі. Він почував себе бадьорим і свіжим.


"Ти збрехав мені", - пробурмотіла вона.


"Що я зробив?" Нік здивовано звів очі.


"Ти збрехав. Ніяких м'яких плечей, ніякого нарощеного взуття. Це все ви, всі ви. І все… все чудово». Вона знову посміхнулася і притулилася його губами до своїх.


Це був довгий, повільний ніжний поцілунок, який закінчився лише тоді, коли вони лягли назад на пом'ятий одяг і сплелися разом. Деякий час вони відпочивали в обіймах один одного, і їхній наступний поцілунок був ніжним. Це було пристрасно, вибухонебезпечно, вимагало більше поцілунків та значно більше, ніж поцілунків. Кінчики пальців Паули ковзали по тілу Ніка, затримуючись на плямах штукатурки та роблячи легкі ніжні рухи, схожі на м'які слова співчуття.


Незабаром знову почалася ритмічна клістеніка. Смуток, який допоміг почати все це, був стертий протягом довгих шалених моментів любові між двома людьми, які обоє знали, як задовольнити і насолоджуватися.


"Ах, тепер навіть краще ..." - пробурмотіла Паула і прошепотіла речі, що розпалюють гаряче вугілля бажання Ніка. Він цілував таємні місця і захоплювався солодкістю та пружністю її тіла. Така крута, вона здавалася такою відстороненою у своєму котячому самовладанні. Але за прохолодою ховалася дивовижна тваринна життєздатність і азарт, які викликали у нього радість у відповідь. Вона змусила його відчути себе великим і сильним - десяти футів на зріст з такою могутньою силою. Він хотів насамперед привести її до висот вибухової пристрасті, яких вона ніколи раніше не знала, і він грав на ній з усім своїм значним майстерністю, щоб дати їй вищі фізичні відчуття.


Її довгі ноги оточували його, а її груди притискалися до грудей. Чимось вона відрізнялася від усіх багатьох інших жінок, яких він знав, і він спробував зафіксувати цю відмінність, притискаючи її під собою до грубої палуби човна, що підкидається. Запах моря та вологий туман огортали їх, коли вони боролися у чуттєвих обіймах кохання, змішуючись із теплим, солодким ароматом її свіжого тіла.


Вона належала до природи; вона була такою ж природною і незворушною, як вітер і море навколо них. І вона була самотньою, як і він сам, яка звикла приймати власні непрості рішення та діяти відповідно до них. У нього, принаймні, був Топор у центрі його світу. Їй залишалося лише самій назвати своє життя. В якомусь сенсі вона була створена для цього зі своїм жіночним жорстким тілом і своєю впевненістю в собі, і все ж таки жодній такій гнучкій і красивій жінці не варто було б жити на самоті. Вона відрізнялася від інших, бо була дуже схожа на нього, але все ж таки була жінкою під маскою.


Але тепер маска була знята, і вона стала дикою та вільною. Разом вони зробили захоплений, розкутий


Він шепотів безглузді слова, які переходили в стогін вишуканого задоволення. Під дотиком Ніка її тіло розцвіло і стало для нього раєм, в який він хтиво поринув через оксамитовий прохід. Їхні тіла зливалися, спалахували, люто тремтіли і пожирали одне одного. Паула відкинула голову і заплющила очі. Її губи розплющилися, і з них вирвався легкий стогін. Навіть її раптовий гальванічний ривок до нього мав грацію руху, яка посилювала момент вибуху. Думки Ніка закружляли в червоній серпанку, коли він повністю віддався їхньому спільному бажанню. Тепер вона була на піку, на піку пристрасті, до якого він довів її своїм стрімким тілом. Поміж ними текла розплавлена лава. Несподівано вони разом провалилися в космос, хапаючись один за одного і задихаючись від полегшення.


На цей раз, коли все закінчилося, вони були млявими та виснаженими. Обидва задоволено зітхнули і лягли спати. Вони лежали пліч-о-пліч, тримаючись один за одного, але не розмовляли, і коли, нарешті, вони заговорили, йшлося про речі, які не мали нічого спільного з тим, чому вони тут. Вони були там, і на якийсь час цього було достатньо.


Соляні бризки облизували їхні тіла та нагадували їм, що ніч на вулиці була прохолодною. Це також нагадувало Ніку, що, крім любові, є й інші справи.


«У нас закінчився час», - сказав він з жалем і поцілував її ще раз, перш ніж підвівся і почав одягати одяг. Паула злякано вигукнула.


"Я забув!" сказала вона, сповнена самоуречення. "Як я міг забути?"


- Сподіваюся, легко, - промимрив він. «Але не забувай сьогодні ввечері».


Вона обдарувала його швидкою та променистою усмішкою. "Ніколи. Ще один…"


Вони знову поцілувалися, а потім він допоміг їй вдягнутися.


Вони швидко взяли себе в руки і підняли вітрило. Навіть із допоміжним двигуном це було б гонкою, щоб приєднатися до рибальських човнів, що заходять у Сан-Хорху з їхнім нічним уловом.


Вони увійшли останніми, разом сміючись з кількох рибок, які їм якимось чином вдалося зловити в мережу. Але їхнє приземлення було прийнято без питань, і це було все, що на даний момент мало значення.


Паула привела його до пошарпаного джипа, припаркованого в провулку рибальського містечка, і, коли сонце відкидало свої довгі ранкові тіні на пагорби, вони вирушили до міста Санто-Домінго.


Нік їхав із запаморочливою швидкістю, поки Паула керувала. Знову вони поділяли почуття невідкладності, що зростало, але тепер це було не для сексуального задоволення. Очікування світанку дало їм одне одного, але вимагало й дорогоцінного часу.


- Ця дівчина Люз, - різко сказав Нік. "Що вона могла б сказати, якби її допитали?"


Рот Паули раптово стиснувся в колишню жорстку лінію.


«Вона могла б сказати, що у місті є сотня жінок, які називають себе жахливими, що у дев'яти осіб, з яких вона одна, є притулок у місті. Що ми шукаємо скарб Трухільйо, і що Евіта працювала над Падилою у пошуках підказки. Що є й інші чоловіки зі схожими підказками. Що американці надсилають допомогу». Вона кинула на нього швидкий погляд. "Схоже, вона вже згадувала про це".


- Як ви вважаєте, під примусом? – тихо сказав Нік.


Паула дивилася на нього. «Я так не думаю, – повільно сказала вона. «Вона завжди високої думки про кубинці Кастро і низьку - про американців. Я думаю, вона могла б легко сказати щось Алонзо без примусу. Але тільки з приводу вашого приїзду, не більше. Нічого про Грозних. І взагалі нічого нікому”.


«Я думаю, товариші Алонзо цікавитимуться, де він, – сказав Нік. "Вони знають, що він бачив її?"


Паула затамувала подих. "Я думав про це. Але кубинці нам не вороги! »


"Вони знали?" – наполягав Нік.


"Так. Вони знають." Дві зморшки занепокоєння зрушили її брови. Але вони не знали, де її знайти. Якщо, звісно, вони її не впізнають. І всі ми більшу частину дня вистежуємо потенційних клієнтів. Її могли б побачити.


Нік не заперечував. Марно було кричати про те, що могло б статися з Луз, якби її спіймали. Він змінив тему.


Ти хоч уявляєш, що таке Замок чорних?


Вона похитала головою. «Я теж здогадався б, що це «Цитадель». Я не можу згадати жодного місця поряд із Санто-Домінго, яке підходило б під цю назву. Але принаймні ми знаємо, що це десь недалеко від міста».


"Це ще не все, що ми знаємо", - сказав Нік. «Ми маємо ще одну підказку. "La Trinitaria". Тому що я впевнений, що це мало бути ключем до розгадки.


«Це був дешевий жарт про Трухільйо, - сердито сказала Паула. «Типово для нього знущатися з борців за свободу. Звичайно, для нього це має бути жартом - вкрасти все їхнє майно і знати, що мертві ніколи їх не знайдуть.


«Ні, це має бути щось більше. Можливо, жарт, але жарт із сенсом. Паділля так думав, пам'ятаєш?


Вона кивнула


без зайвих зусиль. Нік знав, що вона думала про Евіт і про те, що перетворилося на її сцену на смертному одрі.


«Ви, мабуть, знали, що ризикуєте, коли почали це полювання», - ухильно сказав він. "Найкраще, що ви могли б зробити, - це кинути всю цю справу і повністю розпустити".


- Я не робитиму нічого подібного, поки ... - гаряче почала вона, і Нік швидко втрутився.


"Поки ти не знайдеш його і не поділишся багатством", - закінчив він за неї. "Я знаю. Я й сам так себе почував. Але щодо "La Trinitaria". Чи було якесь місце, яке вони регулярно зустрічали, якесь місце, яке мало для них якесь особливе значення, про яке Трухільо міг дізнатися?


"Вони могли б знати, і він міг би дізнатися, але вони не розповіли про це своїм дружинам", - з гіркотою сказала вона.


"Але як ви думаєте, вони це зробили?" він наполягав.


«Я думаю, що вони мали це зробити, але я гадки не маю, де це могло бути. Говорю вам, вони нам нічого не сказали! »


«Дуже мудро», - прокоментував він, пролетівши повз важку вантажівку під час модернізації і спустившись з іншого боку пагорба. «Але якось неприємно для нас. Тим не менш, це не могло бути далеко від Домінго, чи не так?


Вона подивилася на нього зі слабкою надією. "Ні не може".


«Добре, чи було у них таке місце, чи ні, у нас все ще є три справи: Замок чорних, щось пов'язане з La Trinitaria, що трохи більше, ніж жарт, і місце недалеко від Санто-Домінго. Все могло бути й гіршим. З іншого боку, я гадаю, ми можемо бути впевнені, що кубинці не допоможуть нам більше, ніж китайці». Він зосередився на дорозі на мить і плавно скинув гальмо педаль. «Скоро перехрестя – куди мені звернути?»


Вона розповіла йому, і вони різко повернули ліворуч прибережною дорогою до столиці.


Вони ще трохи поговорили, а потім замовкли.


Нік раптом подивився на Паулу і посміхнувся. Останні кілька хвилин він відчував її погляд.


«Заглядати під бороду, чи є в мене підборіддя?» - піддражнив він.


Вона трохи почервоніла. Ні. Я вже знаю, що маєте. Мені було цікаво, чи я довів вам, що я справді жінка».


"Ви це довели", - гаряче сказав він. «О, як ти це довів, маля Паоло!»


* * *


Сонце відкидало вечірні тіні, коли вони вийшли з джипа і ковзали по закутках Санто-Домінго. Розбиті вікна та кульові ями свідчили про недавні вуличні бої, і солдати стояли на варті в різних місцях, але Паула знала, як їх обминати, і безпомилково вибирала їхній маршрут.


Вони йшли майже півгодини, перш ніж вона торкнулася його руки і вказала на безлюдну вулицю. «Ось, – сказала вона. «Ми вибрали обхідний шлях, але так безпечніше. Це місце – наша штаб-квартира».


Він глянув і не побачив нічого, крім руїн. Весь квартал здавався напівзруйнованим та занедбаним. Вона вказала на пару явно непридатних для життя уламків. Одне було дуже старими руїнами, зарослими виноградною лозою та листям, а інше, його найближчий сусід, являло собою великий провислий будинок, шрами якого, можливо, датуються часом Трухільо. Перед ним на розбитому тротуарі лежала пухка цегла, сходів у нього не було, сад перетворився на джунглі. Двері та вікна були забиті, і від цього виходило відчуття повного запустіння.


"Який з?" - спантеличено спитав Нік.


"І те й інше. Слідуйте за мною."


Вона кинула насторожений погляд на вулицю і швидко зробила крок у плутанину цегляної кладки, що впала, і виноградних лоз. Він пішов за нею під навісом листя і через щілину між двома кришеними купами зношеного каменю. Проміжок перетворився на прохід зі стіною з одного боку та завісою зі старої цегли та листя з іншого. Над головою нависла ідея зруйнованого даху. Паула переступила через впалу колону, мабуть, залишки портика, що обрушився, і опинилася в приміщенні, яке виглядало як давно покинута вітальня зі стелею з листя і неба. Потім вони опинилися в іншому коридорі, короткому, сирому та темному, з цілим дахом. Наприкінці була глуха кам'яна стіна.


"Ця частина - наша власна робота", - м'яко сказала Паула. «Тут дах, який ми замаскували зовні виноградною лозою, та двері. Ви бачите двері? »


«Ні, – визнав він.


"Добре. Ти будеш, коли він відкриється.


Наскільки він міг бачити, вона нічого не зробила, щоб відкрити його, але поки він дивився, невелика панель відсунулась, і на них втупилась біла пляма обличчя.


"Автоматичний попереджувальний сигнал", - сказала Паула. "Ми наступили на це".


«Все дуже геніально, – сказав собі Нік. Дивно, на що здатна автоматизація. Окрім іншого, це залишало багато місця для людської помилки. Його рука стиснула зад Вільгельміни.


Паула говорила з обличчям за отвором.


"Відкрити", - сказала вона. "Все добре. Він - друг."


- Тоді увійдіть. Тут усе гаразд».


Тяжкі кам'яні двері відчинилися всередину. Паула поспішила


та захопила за собою Ніка.


"Луз!" - радісно сказала вона, коли маленька темноволоса дівчина у фойє зачинила за ними великі двері. - Виходить, ти в безпеці?


"Звісно." Дівчина пересунула засув через двері і повернулася до них обличчям. Нік подумав, що вона виглядає нездорово блідою, і на її верхній губі виступили краплинки поту. "Чому мені не бути?"


"Ми поговоримо про це трохи пізніше", - сказала Паула. «Вона досить дивно дивиться на дівчину, – подумав Нік. «Настала черга Альви за обов'язком служби, чи не так? Чому ти біля дверей? »


«Вона дуже пізно прийшла, – сказала Луз, дивлячись у підлогу, – і дуже втомилася. Тому я сказав, що візьму її перші дві години».


"Ой." Паула все ще дивилася на неї. «Ви впевнені, що все гаразд?»


"Так Так!" – сказав Луз.


Але вона хитала головою з боку на бік, і її очі розширилися від страху.


Допитливі кубинці


Картер рухався швидко, але не досить швидко. Він напружився від готовності за сигналом Луз, але одна справа - бути готовою, а інша - прикрити всі темні куточки незнайомого місця. Він розвернувся до руху в тіні і швидко вистрілив у мур. Кам'яна стіна, здавалося, стріляла в нього з завидною точністю, бо від неї виходив крихітний сплеск полум'я, і Вільгельміна з гучним жалібним брязкотом відлетіла від нього. Він пригнувся і намацав Х'юго, коли свистячий звук долинув до його вуха і рознісся по черепу.


Нік упав навколішки у спалаху світла, що була в нього в голові. Миттю розтяглися, коли він щосили намагався встати, і він почув раптовий стогін болю від Паули і низьке кудахтання людського звуку.


"Ах, хитати головою було неслухняно, моя маленька Лус", - сказав приємний баритон іспанською. «Я знаю, що Алонзо не схвалить. Тч! Потім щось встромилося в живіт Ніка, як таран, і перетворило його в стогнучу, що рветься купу. Він вирвав руки і знайшов ногу в штанах, яку смикнув щосили. Пролунало гучне прокляття, і на нього розтяглося важке чоловіче тіло.


- Ти, безтурботний, Ернесто, - промовив приємний голос, і знову в голові у Ніка пролунав галас і вибух. Але цього разу блискучі вогні всередині його черепа перетворилися на один болісний лист болю, а потім погас зовсім.


Він почув стогін людини, і йому потрібен час, щоб зрозуміти, що це він сам.


Нік тримав очі закритими і визирав з-під закритих вій. Він був у кімнаті майже сибаритського пишноти порівняно з усім, що він бачив після від'їзду з Вашингтона. Килимки, стільці, штори, картини, книжкові полиці; і було троє чоловіків, форми яких все ще були трохи розпливчасті, але швидко ставали яснішими. Всі вони були дуже схожі на нього, за винятком того, що на них був одяг, а він був у спідній білизні. І вони зручно вмостилися на стільцях, а він лежав на підлозі з мотузкою навколо зап'ясток і щиколоток.


Пролунав м'який смішок, і приємний голос м'яко сказав.


«Ти можеш розплющити очі, аміго. Ви досить довго відпочивали».


Нік відкрив їх і струсив туман. Він болісно пульсував у півдюжині місць, але, здавалося, нічого не зламалося. За винятком того, - він раптом крякнув, намагаючись сісти, - може, ребро чи два. Його очі повільно обвилися по кімнаті, поки він перевіряв сполучні мотузки. Він був швидше жіночним, ніж розкішним, але його зіпсували троє бородатих чоловіків, що розвалилися на найкращих стільцях.


"Де жінки?" - Запитав відповіді Нік.


Чоловік у центрі, приємний баритон, засміявся.


«Який час подумати про жінок», - сказав він з глузливим докором. Але ви не повинні турбуватися про них. Про них… подбали».


"Що ти маєш на увазі, подбали?" Нік змусив себе виглядати обуреним та стривоженим. Він був і тим, і іншим, але не так сильно, як здавалося. Що йому потрібно, то це час, щоб прояснити свою голову та оцінити ситуацію.


"О, нічого страшного", - легко сказав чоловік. «Удар по голові кожній, зв'язування, блювота тощо». Його посмішка стала ширшою. «Це було зовсім не неприємно, запевняю вас. Усі ці прекрасні жінки! "


Очі Ніка бігали по кімнаті. Продаж меблів. Килимки. Нема вікон. Одні важкі двері. Заблоковано? Ймовірно. Хоча в ній немає ключа.


"Всі?" - непевно спитав він, ніби все ще приголомшений.


"Але звичайно. Було б дуже необачно не знерухомити їх усіх ». Він посміявся. «Вісім мовчазних жінок в одній кімнаті! Хіба це не диво? І вони мовчать, запевняю вас. Його веселе обличчя раптово стало серйозним. «Звичайно, маленький Луз не дуже добре себе почуває, як ви розумієте, ми йшли за нею, коли вона шукала нашого зниклого товариша, а потім чарівна Альва біля дверей трохи важко впустити нас, так що, боюся, ми були змушені поводитися з нею трохи грубо. , стане краще.Без сумніву, вона зробить


чудовий додаток до нашого табору на пагорбах». Він знову весело засміявся і намацав у кишені довгу черчілліанську сигару. «Звичайно, Луз не надто люб'язно поставилася до нашого допиту, тому нам знову довелося діяти переконливо. Я впевнений, що вона могла розповісти нам навіть більше, але… гм… наші розпитування милих дам змусили мене повірити, що у нас не було надто багато часу до прибуття компанії. А ось і ти. Як добре. Ласкаво просимо, Аміго. Він голосно посміхнувся і підніс сірник до сигари.


«Досить, Гекторе», - прогарчав один із інших. «Дозвольте мені повернутися до штабу та сказати їм, де ми знаходимося. Запитайте цього хлопця – не розповідайте йому історію свого життя! »


Чоловік на ім'я Гектор затягнувся сигарою.


"Усього доброго, Фелікс", - добродушно сказав він. «Чим більше інформації ми можемо розповісти нашому другу, тим розумніше він зможе нам відповісти. Наприклад, ми повинні переконатися, що він розуміє, що ми можемо зробити з усіма його подругами, якщо він не співпрацюватиме. Зокрема його провідної леді. Як її звали? О так. Паула. Чудове ім'я. Теж дика кішка. Смачно.


- Пауло, - видихнув Нік, ненавидячи цього чоловіка. Що ти з нею зробив? Він глибоко зітхнув, ніби побоюючись гіршого, але дихальна вправа, тренована йогою, повернула до життя його летаргічну систему.


«О, нічого особливого, – сказав Гектор. «У неї невеликий синець, і тепер вона спить. Решта піде їй на користь. Він посміхнувся. «Вісім жінок для нашого табору на пагорбах, якщо вони всі живі. А Паула з довгими і красивими ногами напевно буде найпопулярнішою. Думаєте, доля гірша за смерть? Ах, ні. Ви б так не подумали, якщо зможете уявити смерть, яку ми приготуємо для них». Його бородате обличчя раптово перетворилося на потворну маску. «Тож почни уявляти, мій друже, і розкажи нам, чому американці послали тебе сюди. І не намагайся продовжувати цю вигадку, ніби ти такий же кубинець. Ми знаємо краще, ніж це. Ернесто знайшов деякі інструменти в підсобному приміщенні, настільки добре обладнаному господарками будинку, і він використовуватиме їх на вас, якщо ви не заспіваєте мелодію, яку ми хочемо почути. І якщо вам так пощастило, що ви втратили свідомість, то перш ніж поринути в забудькуватість, згадайте, що нам потрібно пограти з вісьмома жінками, перш ніж ви всі помрете». Він лагідно посміхнувся і глянув на Ернесто.


Ернесто, м'язистий і косоокий, грав зі своїми інструментами. Вони були прості - молоток і жменя гострих цвяхів. Нік уявив їх собі під рухом кінчиків пальців, і ця думка йому не сподобалася. Ернесто поставив свої іграшки на інкрустований журнальний столик і при цьому зрушив низьку чашу, відкриваючи Вільгельміну та Хьюго. Але П'єра там не було.


Серце Ніка завмерло, і він проклинав себе за свою дурість, за свою тупість. І в той же час він відчув приплив майже полегшення. Він згадав, що зробив з П'єром, і згадав, що він це зробив. Це було, коли вони зупинилися на п'ятихвилинну перерву в довгій дорозі, і він пішов, щоб поспілкуватися з природою - принаймні так він сказав Паулі. Він експериментально пересунув ноги. Так, П'єр був там.


"Ви можете забути про свої погрози", - різко сказав він. «Я скажу вам те, що ви хочете знати, і більше, ніж хочете. І я почну з цього. Мене послали не американці.


«О ні, мій друже, - сказав Гектор. «Це не те, із чого треба починати. Чи не брехнею. Ви кажете нам, чому ви тут, що дізналися і де знаходяться решта ваших людей. Тому що ми знаємо, що ви передова людина цілої армії. А тепер, будь ласка, говоріть ввічливо, інакше у Ернесто сверблять пальці.


- Припини цю дурну балаканину, - грубо сказав Нік. «Слухай, якщо хочеш, і смажись у пеклі, якщо не хочеш. Американці нікого не надіслали. Чому? Тому що вони думали, що це безглуздий задум, і, можливо, вони мали рацію. А де я знаю? Тому що це моя справа – знати такі речі. Ось за що мені сплачують Chicoms. І вони не надто задоволені тобою прямо зараз. Хочете знати, чому ваш приятель Алонзо не повернувся? Бо вони зловили його на шпигунстві». Його думки металися попереду його слів, згадуючи, що Евіта говорила про те, що Цін-фу сумнівається у Фіделістах, складаючи воєдино те небагато, що він дізнався, і доповнюючи це багатьом, що він здогадувався. Він дозволив всьому цьому вилитися з деякою похмурою зарозумілістю, ніби він знав, що його власні боси могутніші, ніж люди, які його зловили. "І ви, звичайно, знаєте, що вони з ним зробили, чи не так?" він продовжив. «Можливо, тепер ти зможеш трохи уявити. І не думай, що вб'єш мене натомість, що виграєш. Я їм корисний, і це набагато більше, ніж ти. Ти вже наробив достатньо проблем, відправивши за ними шпигунку.


Гектор пильно глянув на нього пронизливим поглядом, похмурим.


"Ви намагаєтеся сказати мені, - вимагав він, - що ви найманець на зарплату китайцям?" Ви думаєте, що я дурень, якщо вірю у такі дурні історії?


"Гей


ти дурень, якщо ні. Тобі краще повірити в це, інакше тебе розірвуть на шматки, як Алонсо Ескобара. Нік раптово схопився за живіт і застогнав. «Чорт забирай, а хто з ваших ослів ударив мене ногою в живіт?» Я сам відгвинчу йому гайки! Якого біса була ідея послати шпигуна за Цин-фу? »


"Ми не посилали його, - сказав Гектор крізь зуби, - і ми ті, хто запитує вас".


«Можливо, - сказав Нік, намагаючись здаватися гравцем з купою тузів, - але тобі краще дати кілька відповідей, інакше ти виявиш, що твої товариші стають ще менш товариськими. Навіщо ти послав…?


«Ми його не відправляли! Кажу вам, він кинувся до них без нашого відома. Єдине, що він сказав, це те, що дівчина, яку Лус привела до нього. Він не думав, що вона знає багато, але збирався стежити за цим. Тепер, звичайно, ми знаємо від неї те, що вона сказала йому – що загін американців мав висадитися біля мису Сен-Мішель 13-го числа о першій годині ночі». Гектор пильно подивився на Ніка. Двоє його товаришів виглядали нудними; Ернесто з надією поглядав на цвяхи. «А тепер будьте досить люб'язні, щоб пояснити, звідки дівчина мала таку конкретну інформацію, коли, як ви кажете, американці взагалі відмовилися нікого послати. І як ти опинився в цей найкращий час.


Нік втомлено зітхнув і змінив своє становище на підлозі, користуючись нагодою, щоб пограти м'язами на зв'язках на зап'ястях і кісточках. Йому здавалося, що тепер його руки стали грати трохи вільніше, ніж раніше. Він продовжував непомітно маневрувати ними, доки говорив.


"Наскільки дурним можна стати?" він сказав. «Хіба ви не бачите, що дівчина потрапила на підкинуту інформацію? Те саме було і з дівчиною Паулою. У мене були інструкції дізнатися про Грозних, тому, звичайно, я використав їхній підхід до американців. Жаль, що ваш Алонзо вирішив подати сигнал. Шкода, що він вирішив піти за Цинфу назад у Замок. І тобі краще попрацювати, щоб переконати їх, що ти не посилав його, бо прямо зараз вони не вірять тобі. Їм не подобається, коли за ними шпигуть, і їм не подобається ваша співпраця. Цин-фу дуже стурбований тим, що ви, кубинці, наразите на небезпеку їх операцію «Вибух», якщо будете продовжувати в тому ж дусі. Так що, якщо ти знаєш, що тобі добре, ти знімеш з мене цю мотузку...


«Їхня операція «Вибух»?» Гектор підвівся зі стільця й потрусив кулаком. «Їх! Це була ідея Фіделя від початку, і вони обіцяли нам допомогти. Ми доставили їх сюди, ми допомогли їм організувати їхні склади з боєприпасами, ми розповіли йому про скарби, які їх фінансуватимуть. Вони прийшли сюди як радники і тепер намагаються керувати всім шоу - якби вони були американцями! А потім вони їдуть на Гаїті, навіть не сказавши нам. Перше, що ми дізнаємося про це - це коли нам по радіо повідомляють, що Ескобар мертвий. І вони кажуть про співпрацю? Вони говорять про небезпеку Вибуху? Кажу вам, було б краще, якби ми самі продовжили полювання за скарбами! »


"Ви!" Нік засміявся, але всередині тихо аплодував.


Ця людина була джерелом інформації. - У тебе навіть немає жодних підказок до скарбів? Ви? Чи ти їх стримував? "


"Стримував!" Гектор виплюнув слова крізь зуби. «Мадре де Діос, якби у нас були підказки, у нас були б скарби та пекло з китайцями та їхньою брехнею. Навіть із операцією «Вибух» ми впораємося без них».


«О, я так не думаю, – легко сказав Нік. “Часи змінилися. Я не думаю, що Blast більше такий, як ви думаєте».


«О, це так? Що тоді?» Гектор сердито глянув на нього.


«Ви відпустіть мене, і я вам скажу. Скажи мені свою версію, розповім свою. Тоді ми зможемо разом добре посміятися».


Гектор стояв абсолютно нерухомо, дивлячись на нього зверху донизу.


«Отже, смійтеся разом, чи не так?» - сказав він нарешті. «Я повинен дозволити тобі розслабитися, поки ми говоримо про Blast, і я розповім тобі все, що знаю про це. О ні, мій друже. Мені спадає на думку - із запізненням, я повинен визнати, але мені справді здається, - що ти вичавлював з мене інформацію, навіть коли лежиш там. Та й брехня це слово! Тепер не буде брехні, розумієш? Його просування до Ніка було повільним і загрозливим. «Ернесто готовий до свого лікування, і я також. А поки що Фелікс може піти і почати розважатися з дівчатами, якщо ви не дозволите нам негайно дізнатися правду. Скажи мені спочатку – що ти казав про замок?


Який замок? - невинно сказав Нік, проклинаючи себе за те, що надто рано переступив межу, і знову крутив шнури на своєму зап'ясті.


- Так, саме – який замок? Гектор заревів і жорстоко вдарив Ніка ногою в живіт.


Нік хмикнув від болю і зігнувся навпіл, схопившись за живіт зв'язаними руками і приховуючи рухи своїм тілом. "Було б трохи дивно дивитися, як грає сам із собою в такий час", - подумав він.


Його пальці ковзнули під шорти і вирвали П'єра з тимчасового укриття, але думка про те, що його вважають дивним, була найменшою турботою.


«Сідай, ти!» Знову удар, але цього разу легший удар, щоб підштовхнути його.


Нік виплюнув прокляття і сів, все ще чіпляючись за живіт. П'єр лежав у його руках. Якби він міг просто постояти досить довго, щоб дізнатися про операцію «Вибух».


«Ернесто! Іди сюди з цвяхами. Ти, свиня брехлива, руки простягни.


Пекло! Нема часу гальмувати. П'єру доведеться негайно зробити свій внесок. Нік застогнав і крадькома ковзнув пальцями по маленькій кульці. Гектор нахилився і люто схопив Ніка за незграбні руки. Нік вирвав їх із рук Гектора, стиснув в один твердий, як залізо, подвійний кулак, який все ще стискав П'єра, і злісно вдарив кубинця вгору горлом. Гектор відсахнувся з дивно пронизливим вереском, і Нік важко підвівся на ноги. Ернесто наближався до нього з молотком, готовим ударити.


Нік відскочив убік і ухилився від удару, що летить. Його пальці скрутили гладку поверхню газової гранули і клацнув крихітний механізм. Він зробив один глибокий вдих, коли Фелікс проштовхнувся між двома іншими і вибив йому ноги з-під нього, а коли він упав, він ще раз повернув крихітну капсулу і кинув її прямо в Гектора.


Він відскочив від похмурого зелено-сірого одягу і з гуркотом упав на підлогу.


"Хо, що це?" - проревів Гектор. - Фелікс, візьми його. Ернесто, принеси ще мотузку. Ми зв'яжемо цього хлопця, як свиню! Він кинувся на Ніка і впіймав його в ведмежих обіймах, який міцно стиснув його руки на його тілі і майже видавив з нього подих. Нік похмуро тримався за джерело життя у своїх легень. Він знав, що може протриматись до чотирьох хвилин, не вдихаючи. , але ведмежі обійми ускладнювали це.


«Шнура більше немає, – сказав Ернесто. «Мені доведеться повернутися до комори».


"Тоді йди і поспішай!" - прогарчав Гектор.


У Ніка впало серце. Якби Ернесто пішов зараз, він, принаймні, був би в безпеці, можливо навіть досить добре, щоб допомогти іншим.


«Тьху, це лише трохи металу», - сказав Фелікс, піднявши П'єра і принюхуючи до нього.


"Один напевно", - подумав Нік.


«Поспішай, - сказав я!»


«Я не можу знайти ключа. Він має бути у тебе в кишені».


Ба! Все завжди залишається за мною». Гектор на мить відпустив Ніка і поліз у кишеню. "Ось-"


На обличчі Гектора з'явився величезний подив. «Це – дуже близько тут». Він відкинувся навпочіпки і дивився на двох своїх чоловіків. Вони стояли, розгойдуючись, як дерева, що були зрубані, але ще не впали. Безмовна картина тривала кілька секунд, які Ніку здалися вічністю. Він відкотився від Гектора і побачив, як чоловік незграбно рушив до нього. Хід був марний; Гектор раптом ахнув і схопився за горло. Фелікс здавлено скрикнув і розтягнувся на ньому.


Нік схопився на ноги і незграбно стрибнув до столу, за яким лежали Х'юго та Вільгельміна. «Залишилося дві хвилини, – подумав він. Може трохи більше. Його легені вже почувалися незручно заповненими. Ернесто здивовано дивився на нього й повільно потягнувся до наплічної кобури. Потім його коліна розплавилися, і він упав.


П'єр зробив свою справу.


Нік незграбно зупинився, як переможець у бігу на мішках, і вхопився за свій стилет за тонку ручку. Він незграбно затиснув лезо між зап'ясток і провів їм туди-сюди серію швидких пильних ривків. Минули довгі секунди. Потім товсте пасмо відокремилося, і Нік сильно смикнувся. Його тіло благало перевести дух; але його руки принаймні були вільні. Він швидко нахилився і розрізав мотузки, що зв'язують його ноги.


Залишилося менше хвилини – набагато менше. Після фізичних знущань протягом останніх двох днів він сповільнив хід і його витривалість була не на належному рівні, і він почав сумніватися, чи зможе він вижити. До біса це! він сказав собі. Просто візьми ключ і вперед!


Шнури раптово розірвалися. Він відштовхнув їх і кинувся до тіла Гектора. Ключ – Боже, де Ключ? Він майже задихався, коли виявив це, і він не міг дозволити собі задихатися. У повітрі стояв густий та важкий газ.


Він схопив ключ і побіг до дверей. Його одяг! Він відчайдушно озирнувся, побачив їх, схопив їх, побачив свій рюкзак, підняв його, раптово згадав Вільгельміну, побіг за нею, а потім через червоний, вибухаючий серпанок у своїй голові зрозумів, що поводиться як маніяк. Він боровся за контроль і змусив себе вставити ключ у замок з усією обережністю, як п'яний, який знає, що його дружина чекає на нього, і, на його величезне полегшення, ключ легко заклацнувся. Він вирвав двері, кинувся і зачинив її за собою.


Вибуховий порив звуку вирвався з його легень, коли він притиснувся до стіни і відхитнувся назад із гумовими ногами, приголомшений. Перед його очима все ще плавав червоний серпанок, коли він втягнув величезні ковтки повітря і вдивився


навколо себе. Його зір трохи прояснився, і він побачив, що знаходиться в тьмяно освітленому коридорі, настільки тьмяно освітленому, що він міг бачити промінь світла, що виходить з-під дверей. Тріщина світла! Він змусив своє шалене дихання сповільнитися і швидко опустився на коліна, щоб засунути сорочку і штани в щілину, щоб вловити пари П'єра, що сочилися. Потім він підвівся, невпевнено побіг до кінця коридору і до початку сходів і справді вдихнув.


"Китайський дракон" був закритий на ніч, але він був не зовсім порожнім і не зовсім без охорони. Олівцевий ліхтарик вдивлявся в темні кути, а на задньому дворі стояв припаркований джип; його водій озброєний та насторожі.


Нік тихенько блукав по обшарпаних кімнатах над рестораном і попрямував на сопіння сплячої людини. З трьох крихітних кімнат тільки одна була зайнята, а у перших двох не було нічого цікавого. Якщо й можна було щось знайти, це має бути там зі сплячим. Він метнувся, як тінь, до відчинених дверей третьої кімнати і зупинився зовні.


Минуло вже майже три години з того часу, як він почув приглушений стукіт у будинку Жахливих і, зламавши двері, виявив, що Паула лютує і збирається звільнитися. Разом вони звільнили решту жінок, які кипіли від гніву і майже повністю не боялися, а потім провели конференцію з Луз як її зіркою. Коли вона розповіла свою історію, Нік узяв гору і виклав свої плани звільнення від неживих товаришів Алонзо.


Тепер він стояв біля відчинених дверей на верхньому поверсі китайського ресторану Цинфу і слухав. Тяжке дихання не змінилося, і в повітрі витав солодкий димний запах. "Опіумний сон", - подумав Нік. Можливо, сновидець буде мріяти і пережити цей нічний візит.


Нік переступив поріг, і майже одночасно сталося три події. Продзвенів тривожний дзвінок, кімнату раптово залило яскравим світлом, і напіводягнений китаєць схопився з низького розкладного ліжка з криком подиву. Рука Ніка ворухнулася, як блискавка, і підійшла до Вільгельмін.


"Підніміть руки над головою і покажіть мені, де ця штука відключається, або я виб'ю вам мізки", - швидко постукав він китайською. "Зрозуміли!"


Чоловік вилаявся і повільно підвівся. Сигнал будильника продовжував гудіти.


“Швидше. І просто покажи мені – я зроблю це».


Чоловік уперся у стіну біля картотеки та нахилився.


- Жодних хитрощів, - прогарчав Нік. "Просто покажи мені, - сказав я".


Хлопець позадкував і вказав на вимикач на стіні.


"Відійди!"


Він відступив убік і боком спостерігав за Ніком, що наближається, дуже уважно спостерігав, як Нік направив на нього заглушений «Люгер» і торкнувся стіни. Перемикач клацнув угору.


Будильник заскулив, і яскраве світло раптово згасло.


У чорнильній темряві почулося гарчання, і Нік швидко розвернувся і двічі вистрілив в упор у цей рух. Чоловік миттєво впав із глухим стукотом, від якого затремтіла підлога.


Нік висвітлив його і скривився побачивши. Двох великих планів від голодного рота Вільгельміни було достатньо, аби мало не розірвати людину на частини.


Він знав, що повинен піти, але він також знав, що повинен подивитися, що було в цій шафі. Судячи з променя його спалаху, це була єдина річ у кімнаті, яку варто було охороняти сигналізацією.


«Цікавий будильник», — подумав він, пораючись зі своєю відмичкою. Достатньо голосно, щоб розбудити міцно сплячого, але недостатньо голосно, щоб привернути увагу ззовні. Інстинкт, а не щось ще, змусив його одразу вбити звук.


Він швидко порився в ящиках із папками. Здебільшого ресторанна пошта. Кілька літер китайською, які він поклав у кишеню. Офіційний лист іспанською мовою. Меню. Бухгалтерські книжки. Рахунки.


І у вузькій картонній тубі картка.


Він швидко обшукав решту кімнати і більше нічого не знайшов. Потім він тихо спустився сходами, ще раз швидко оглянув ресторан і кухню і вийшов у провулок, тихенько насвистуючи.


Паула злізла з місця водія.


"Ти не поспішав", - пробурмотіла вона. "Все добре?"


"Добре. Ось, кинь це на сидіння, а потім йди і спостерігай наприкінці провулка.


"Правильно." Вона слухняно рушила геть.


Нік приступив до роботи. Він витягнув тіло одне за одним через чорний хід і поставив їх у ресторані, акуратно за стіл, ніби вони заснули після густого обіду. Його художнє аранжування Гектора було не зовсім завершено, коли він почув різкий, майже несамовитий свист із провулка і звук машини, що згорнула за ріг неподалік. Він кинув Гектора і побіг.


Паула повернулася на місце водія із увімкненим мотором джипа.


«Поспішайте, швидше, – прошепотіла вона. Він швидко зачинив задні двері і стрибнув поряд із нею.


Вона ввімкнула мотор і з ревом виїхала на перехрестя.


"Якого біса?" - Сказав Нік, коли вона зробила поворот, а потім ще один.


"Ця машина", - видихнула вона. «Не думаю, що він бачив мене, але я бачив його - перев'язану голову і таке інше, він нахилився вперед і розмовляв зі своїм водієм. Цін-фу повернувся до міста.


Грізні


Нік сів на чолі великого обіднього столу і з подякою подивився на своїх товаришів. Ізабелла, Тереза, Альва, Лус, Паула, Люсія, Інес, Хуаніта… Ах, жінки, жінки. Як він їх любив! Його усмішка стала ширшою, коли він глянув на них. Він мився, голився, спав, займався спортом, їв і тепер милувався вісьмома милими дамами. Небеса, що це було. Він із задоволенням зітхнув. Один або двоє були для нього трохи подорослішали, а Луз і Альва все ще виглядали блідими та напруженими, але всі без винятку намагалися виглядати для нього якнайкраще.


- Сеньйоре Картер, ви, як ви кажете, пускаєте слини, - суворо сказала Люсія. Вона була напрочуд гарною жінкою середніх років, яка служила вихователькою сержант-майора Грозних. «І можу я запитати, що ви робили сьогодні вранці у своїй кімнаті з Хуанітою, що змусило її так хихикати? Вона мала подавати тобі лише чашку кави.


«Чому, люба Люсіє, – докірливо сказав Нік. Це все, що вона зробила. І все, що я робив, це вправи йоги».


Хуаніта знову хихикнула. Це була маленька смаглява дівчинка зі швидким сміхом та низькою температурою кипіння. «Ти мала його бачити, Люсіє. Ви коли-небудь бачили чоловіка, який стоїть на голові і смокче живіт? "


"В той же час? Звісно, ні, - твердо сказала Лючія.


«Я можу спитати, сеньйоре Картере, що у вас на столі перед вами?»


Нік кивнув. «Я дістануся цього через деякий час. Це не повинно викликати у вас безпосереднього занепокоєння, але я думаю, що вам буде цікаво. По-перше, я думаю, нам слід розповісти вам трохи докладніше про те, що сталося на Гаїті. Пауло?


Вона розповіла історію швидко і лаконічно, в манері, якою захопився б сам Хок. Жодна із жінок не перервалася. Вирази обличчя з'являлися на їхніх обличчях, і в певні моменти виступу вони видали тихі стогін жаху, але вони слухали так само уважно, як і будь-який інший екіпаж AXEmen на брифінгу. Захоплення Ніка ними зростало. Ці жінки заслужили скарб; з усіх людей вони використали б його з розумом.


Коли Паула закінчила, настала коротка мовчанка. Очі дивилися на стіл, і руки були стиснуті від гніву.


Нік швидко втрутився, перш ніж розпочалася реакція. «Люзе, давай ще раз розповімо твою історію, щоб ми могли скласти частини докупи. Що найважливіше, так це ключ до розгадки: все, що ви знаєте про Алонзо, все, що він знав про вас».


Луз повільно кивнула головою. «Все, що він колись знав про мене, було маленькими особистими речами, і що я належав до групи патріотів, які називають Грозними. Якимось чином він, мабуть, дійшов до слуху, що ми полюють за скарбами, бо він увесь час говорив про це хитромудро». Вона благально подивилася на Паулу. «Напевно, я більше нічого йому не сказав. Чи не тоді. Але я не думав, що він така вже погана людина, просто хтось подібний до нас, і не було нічого поганого в тому, щоб іноді зустрічатися з ним у місті. Він був чоловіком, з яким можна було поговорити.


"Так, я знаю", - м'яко сказала Паула. "Я знаю, як це буває".


"І коли ти зустрів його в той день, коли Паула поїхала на Гаїті, - спитав Нік, - що він сказав?"


«Він був схвильований, – сказав Луз. Він щось дізнався і весь час натякав, що це пов'язано зі скарбами. Що ж, я повинен був знати, що це було - я розповів вам учора ввечері, як я намагався витягти його з нього. Але він нічого не роздавав даремно. Отже – я запропонував йому обмін». Вона пильно подивилася на Ніка. «Я ніколи особливо не думав про ідею Паули про допомогу американців. Отже, я розповів йому про тебе. Сказав, що наш лідер зустрічається з американським лідером, повідомив йому час та місце. І він був лютий. Сказав, що тільки-но виявив свій перший доказ і не збирається ділитися нею ні з ким, навіть зі своїми кубинськими товаришами, і чорт його забирай, якщо до нього прийдуть американці. Тоді він навіть не хотів, дай мені ключ. Але я… працював над ним. Дала всілякі обіцянки про те, як з нетерпінням чекаю на його повернення і що ми робитимемо разом. Сказав, що я продовжу працювати у своїй групі та спробую зібрати інші підказки, якими ми з ним поділимося. Разом ми шукатимемо скарб, знайти його і житимемо довго і щасливо. Здавалося, він мені повірив». Її тон був сухим. «Тепер я можу уявити, наскільки він був би корисним мені потім, якби ми справді працювали разом і знайшли це. Але я впевнений, що він не розповів ні своїм кубинцям, ні китайцям, куди він іде і що намагається зробити».


Нік кивнув. «Я думаю, це досить ясно і він вирішив зайнятися бізнесом для себе. А як щодо його підказки? "


Вона наморщила носа і виглядала задумливою. «Я думав і думав про це, але й досі не можу розібратися в цьому. Але, здається, підходить, не


це з іншими підказками? "Trujillo es mi Pastor". Благодійнику Трухільо завжди подобалася ця строчка - весь цей псалом, фактично "Trujillo es mi Pastor"! Ви знаєте інше? Все так роблять, тому що він не особливо змінював: Трухільйо мій пастир, я не хочу. І так далі. Його чоловіки! О так, він любив цей псалом».


"Це чудова підказка", - сказав Нік. "Хоч би це не означало". Він згадав, як читав про це маленьке богохульство, як один із улесливих прихильників Трухільйо переписав псалом на хвалу своєму босу-диктатору. Тепер його перший рядок став ключем до розгадки. "Зелені пасовища", - повільно промовив Нік, згадуючи слова. «Тиха вода. Шляхи праведності? Це навряд чи могло бути застосовним. Але як щодо долини тіні смертної та дому Господа? Здається, це узгоджується принаймні з одним з інших доказів, La Trinitaria – Трійця».


"Але це шокує!" - обурилася Лючія. «Блюзнірство!»


"Це навряд чи хвилювало Великої Людини", - гірко сказала худенька дівчина на ім'я Інес. «Я майже починаю розуміти, чому він подумав, що це так смішно. Але я не можу зрозуміти, яке відношення до цього має «Замок чорних»».


– Я теж, – визнав Нік. «Але можливо, якесь дослідження проллє світло на це. Хтось хоче стати волонтером? »


«Я зроблю це», - сказала Тереза тиха. «Я працював у бібліотеках».


"Добре. Потім - чи може хтось із вас згадати когось, хто міг би знати, де і де б там не було, La Trinitaria проводила свої збори?


Усі хитали головами.


"Ми можемо запитати серед інших", - сказала Паула. «Є ще дев'яносто один із нас, з яким ви не познайомилися. Може, хтось із них щось вигадає. Ми також можемо уважно переглянути всі документи, які могли залишити наші чоловіки. Я знаю, що у всіх нас є, але ми не шукали нічого особливого».


– Згадую, – м'яко сказала Тереза. «Дивлячись на картинки та читаючи старі листи. Я пам'ятаю, що Мануель мав щоденник, але він спалив його незадовго до того, як вони прийшли за ним».


«Мають бути інші щоденники», - енергійно сказала висока гнучка дівчина. Нік схвально глянув на неї. Це була Ізабелла, з блискучими зеленими очима та гривою червоно-золотого волосся. «Не всі з них встигли спалити щоденники та документи. Десь має бути хоча б клаптик паперу із, скажімо, закодованими позначками».


«Так, але тоді поліція все перевірила», - заперечила Хуаніта. Вона давно перестала хихикати. "Вони навіть розірвали наші книги".


«Я знаю, але щось могло бути змарновано. Це не був би очевидний документ - навіть щоденник Мануеля, мабуть, був зашифрований.


«Варто спробувати, – сказала Паула. «Ізабелла, ти займешся цим кутом. Доберіться до кожної вдови Опору в місті і попросіть їх пройти через все, що залишилося від їхніх чоловіків. Тобто, це не було взято у них. Виберіть півдюжини з них, щоб допомогти вам розповсюдити інформацію та направити пошук. Це не повинно бути складно; більшість із них кричали, щоб чимось зайнятися». Вона подивилася на Ніка і посміхнулася йому. «Ми говоримо про Асоційовані Жахливі, не дуже активні члени, у яких все ще є вдома і щось, що залишилося від їхніх сімей. У них непогано виходить збирати інформацію – і, якщо хочете, поширювати чутки».


«Так, – сказав Нік. «Я хочу, щоб вони уважно стежили за будь-якими ознаками діяльності Куби чи Китаю та одразу ж доповіли вам. І я хочу, щоб вони найтоншим чином заповнили місто чутками про окремі табори кубинців і китайців, що ховаються в пагорбах. А потім, якщо вони зможуть впоратися з цим, не привертаючи до себе уваги, я хотів би, щоб деякі з них переконали, що кубинці мають намір продати китайців, а інші - що китайці використовують кубинців як цапів-відбувайлів. Це буде непросто, але можна. Але це потрібно зробити так, щоб вони не кинули собі на шию орди китайців та кубинців. Ви можете спробувати ...


"Я могла б спробувати доручити Люсії керувати", - сказала Паула. «Я можу гарантувати, що вона досягне результатів».


Лючко похмуро посміхнулася. «І жодних наслідків. Сеньйор, легше, ніж ви думаєте, змусити жінок поширювати дикі чутки, а потім самі виходити з себе білосніжними і невинними.


Нік посміхнувся. «Готовий посперечатися, ти теж можеш це зробити. Це лишає мою частку у це. Поки ви займаєтеся своєю справою, я шукатиму - шукатиму місце недалеко від Санто-Домінго, яке відповідає всім доказам, наскільки ми можемо інтерпретувати їх на сьогоднішній день. Можуть бути й інші докази, і нам також доведеться їх шукати. Чи є поблизу інші колишні трухільйонці, такі як Паділья, над якими ми можемо попрацювати? »


«Досить багато, дуже ймовірно, – глузливо сказала Паула, – але вони, як правило, соромляться свого минулого. Відомі прихильники Трухільйо пірнули в укриття, коли він помер, а більшість інших дуже потайно ставляться до своєї політики. Ніхто не хоче визнавати


що мав до нього якесь відношення. Лише зрідка, коли відбувається переворот правих або, можливо, вечірка, на якій розливається занадто багато спиртного, один із них вискакує та показує себе. Нам було дуже важко вистежити будь-кого з них”.


"Що ж, давайте продовжимо те, що у нас є", - сказав Нік. «І якщо ми виявимо, що ми в безвиході, ми можемо придумати ще одну плітку для круговороту чуток - нагороду за інформацію, частку у видобутку або щось таке. Але поки що ми маємо над чим попрацювати. І останнє, і ми почнемо». Він витяг рулон паперу з картонної трубки та розклав на столі. Це була карта Гаїті та Домініканської Республіки, яку він знайшов у кімнаті нагорі Китайського Дракона.


"Нік, це розмова, і весь час у нього була карта скарбів", - сказала Лючія, пильно дивлячись на неї.


"Це не те, що є", - сказав Нік, розгладжуючи його. «Це, напевно, навіть важливіше. Я сказав би, що це план операції «Вибух». Поглянь і скажи мені, що ти думаєш».


Навколо нього зібралося вісім гарних тіл, вісім симпатичних осіб дивилися на карту. Духи, якими вони нанесли за вуха спеціально для Ніка, огорнули його м'якою хмарою солодкої жіночності. Чудово! - подумав він і рясно вдихнув. Він почував себе султаном у своєму гаремі. За винятком того, що султан не ставив би бізнес вище за задоволення.


«Але скільки мітин!» - здивувалася Паула. «Я думав, що Blast матиме якесь відношення до проекту бомби, можливо, ракетного об'єкту. Але чому їх має бути так багато? Дивіться, шість навколо Гаїті та Санто-Домінго. І ще один на Кубі. Навіть у Пуерто-Ріко. Ви впевнені, що це для операції "Вибух"? »


Нік кивнув. «Я маю перевагу перед вами. Був лист від самого Фіделя нашому приятелю Цинфу. У ньому було роздано не так багато, як я міг би, але він скиглив про потребу в капіталі і згадав вісім початкових установок, які мають бути надані для операції «Вибух». І там було сказано, що його база, та, що на Кубі, неподалік Гуантанамо, - він тицьнув пальцем у карту, - готова. Не було сказано для чого, але подивися, де це стосовно інших». Вони дивилися, як він водив пальцем на берегах острова.


"Бачите? Прямо навпроти відповідної бази на Гаїті. Разом вони контролюватимуть Навітряний прохід, не кажучи вже про допомогу, яку вони отримали від двох інших тут, внизу. І подивіться на той, що знаходиться в східній точці Санто-Домінго. Між цим і його аналогом у Пуерто-Ріко прохід Мона може бути повністю закритий для кораблів США, які могли б упоратися навіть без бази на Пуерто-Ріко за допомогою цих резервних баз на півночі та півдні».


"Але вони не можуть будувати бази на нашій землі!" - гаряче сказала Ізабелла, і її руде волосся торкнулося обличчя Ніка.


"Ще ні, не можуть", - сказав Нік. «Але вони зможуть, коли візьмуть владу, що, я впевнений, вони й збираються зробити. Гаїті дозріло для перевороту; Домінго не так уже й сильно відстав. Я думаю, що база на Пуерто-Ріко – нездійсненна мрія, але навіть червона може мріяти».


"Я не розумію", - прямо сказала Луз. «Ви маєте на увазі, що це не має нічого спільного з бомбами, випробувальними вибухами чи навіть міжконтинентальними балістичними ракетами?»


«Балістичні ракети, так, але малої дальності. І кому потрібні бомби, якщо можна відрізати всю Південну Америку від США за допомогою кількох ракет малої дальності, літаків наземного базування та берегових батарей? Послухайте, захопіть ці острови і ви отримаєте укріплений наземний міст через Карибське море. Американські кораблі не змогли б пройти через ці проходи, не будучи викинутими з води нічим складнішим, ніж берегові батареї та пара застарілих літаків. І це Blast. Я думаю. Але поглинання не відбувається просто так - вони дозволені, а іноді навіть заохочуються. Це одна з причин, з якої вам потрібно змусити цих змовників голосно та швидко виляти. Чим більше буде відомо про те, що відбувається, тим краще. І не дозволяйте нікому обманювати себе, кажучи, що комуністи будь-якого з цих таборів хочуть допомогти комусь, крім себе”. Він згорнув карту і знову вставив її в трубку. зробити, щоб помучити вас, вони заповнять це».


"І яке відношення все це має до скарбів?" - Запитала Люсія. «Не те щоб мене не особливо шокували все, що ви кажете, але чому вони мають займатися полюванням за скарбами – нашим полюванням за скарбами – коли у них є такі ретельно продумані плани, щоб зайняти їх?»


Нік відсунув стілець. «У них складніші плани, коли у них є зайвий капітал. Ви можете зробити багато з сотнею мільйонів доларів чужих грошей». Він підвівся і весело посміхнувся з-за столу. «Я дякую вам усім за увагу і за те, що ви – всі ви – такі красиві».


"Як добре мати чоловіка в будинку", - мрійливо сказала Альва.


"Так, чи не так?" Паула погодилася. «Було б ще краще, якби ми мали цілий взвод».


У нього була дводенна щетина на обличчі, погано сидячи, погано підібраний одяг на спині, і він блукав по домініканському селі, виглядаючи як селянин, що полює на зниклого бичка. Ні військовослужбовці ОАД, ні місцеве населення не глянули на нього більш ніж швидко.


Але в безформному одязі фермера було заховано люгер, стилет і замінник П'єра, а також кілька інших пристосувань, менш підходящих фермерам, ніж людині на ім'я Кіллмайстер.


Нік зробив крок у свою третю долину за день, напружено думаючи. Можливо, він дивився надто далеко чи недостатньо далеко. Можливо, він буквально розумів слова Двадцять третього псалма, і це була тільки перша фраза, на якій йому слід було зосередитися. "Trujillo es mi pastor" "Пастор". Пастух.


Пастух. Ферма? У Сан-Крістобалі, всього за вісімнадцять миль від Домінго, була власна ферма покійного диктатора Фундасьйон. Він припустив, що йому краще глянути на нього, але здавалося малоймовірним, що його ще не обшукали. Інша ферма? Чи «пастор» мав інтерпретуватися як священик чи парафіяльний священик? Церква... собор... місіонерський будинок... але замок? Монастир? Тереза дала йому список. Він вліз у кожного з них, розповідаючи історію невдач, і не виявився мудрішим.


"Зелені пасовища", - знову подумав він. "Тиха вода". Він бачив багато того й іншого, але не разом. Може, їм не належало бути разом. Або, можливо, він гавкав зовсім не на те дерево.


Він рішуче крокував. У долині під ним було невелике фермерське поселення, а над деревами з'явився шпиль маленької церкви. Це мала бути його остання зупинка за день перед поверненням, щоб зустрітися з Паулою та джипом, і він палко сподівався, що це якимось чином окупиться. Навіть постріл у горщик із тилу, коли він ставив свої тонкі питання, був би довгоочікуваною ознакою того, що йому стало жарко.


Пострілів був; там нічого не було. Маленька церква була збудована у 1963 році, і її молодий пастор з гордістю сказав Ніку, що він та його парафіяни самі очистили незайману землю.


Нік випив запропоновану склянку води, подякував їй і відвернувся.


Ще один втрачений день.


* * *


Лікар Цін-фу внутрішньо вилаявся. Куди б він не пішов, йому на п'яти чіплявся якийсь проклятий кубинець. Він був такий обережний із утилізації цих таємничих тіл, але якимось чином щось просочилося назовні. У будь-якому випадку, в його приміщенні було проведено поліцейське розслідування - на щастя, після того, як він і Мао-Пей виконали своє жахливе завдання, - і люди на вулицях дивно дивилися на нього. Він закрив "Китайський дракон" "на ремонт", сказав він будь-кому, хто його питав, і присвятив себе бізнесу до дня відкриття.


Він, звичайно, не сказав їм, що його бізнес полягає в тому, щоб відстежувати колишніх прихильників Трухільйо та працювати з ними, використовуючи підкуп та шантаж. Він також був готовий катувати та вбивати, якщо це допоможе, і він швидше думав, що це допоможе. Фактично, він уже вбив одну людину, яка погрожувала поскаржитися владі на її загрозу шантажу.


"Мао-Пей". Він нахилився і торкнувся свого водія за плече. «Зупиніться у бібліотеці. Я хочу подивитись старі газетні файли».


Мао-Пей хмикнув, а потім раптово згадав про його манери.


"Так, сер", - сказав він спритно.


Цін-фу відкинувся назад і глянув через плече. Чорт! Мотоцикл досі переслідував їх.


Він сердито глянув на нього і дістав сигарилу. Містом ходили найшаленіші історії, і він знав, що в половині з них немає правди. Але він був страшенно впевнений у тому, що кубинці справді хотіли порушити його ретельно продумані плани. Все вказувало на це, особливо цей нескінченний хвіст. І все ж таки він не міг зрозуміти, звідки пішли чутки, хто скинув на нього кубинські тіла, хто взяв план операції «Вибух». Звісно, не кубинці. Вони мали свою копію. Десь у цій штуці була третя сторона.


Грізні. Хто вони в ім'я всіх китайських дияволів?


Ким би вони не були, він переможе їх у грі. Він втратив кількох людей, у тому числі цього огидно тупого охоронця-кухаря, але в нього все ще залишалася група людей, навчених методами пошуку та допиту. У цей момент вони були розміщені по всьому місту, і він не сумнівався, що з кількох ковток виривалися крики агонії. Якщо був хоч найменший шанс, що вони знали когось, хто знав когось, хто щось знав, то вони були матеріалом для його катування.


Він похмуро посміхнувся і затяг сигарилу. Коли полювання закінчиться, до Operation Blast буде внесено деякі зміни.


Будь прокляті ці кубинці та їхня ряба зрадницька шкура! Незважаючи на них, він чудово з ними ладнав.


Його поганий настрій раптово змінився сміховинним оптимізмом. Він добре ладнав. Його запити давали плоди. Успіх був у його руках.


Слідами скарбів


"Може, нам краще було б самому слідувати за Цинфу", - прогарчав Нік.


У будинку із закритими віконницями був час конференції, і його настрій був поганим. Цинфу бачили тут, там і скрізь, а потім він раптово зник. Схоже, кампанія з перешіптування була настільки успішною, що влада ОАД була досить стурбована, щоб провести розслідування. Вони затримали кількох кубинців, але китайці відлетіли з курника.


"Неможливо", - твердо сказала Люсія. «Звичайно, ми завжди дивилися на них відкрито, але з кубинцями, які завжди йшли за ним, ми влаштували б справжню процесію, якби теж спробували. Це було гарною ідеєю посіяти проблеми між ними, але це мало удар у відповідь.


- Відповідну реакцію, - похмуро поправив Нік. «Цікаво, що він знайшов у бібліотеці?»


"Вам краще поцікавитися, що дізналася Тереза, - сказала Люсія, - і всі ми".


"Мені дійсно цікаво", - сказав Нік, дивлячись на неї. Його вразило те, що в ній - у всіх жінках - відчувалося збудження, яке він раніше не помічав. "Що ви всі дізналися?"


«Навіть Паула виглядає трохи самовдоволеною, — подумав він.


"Спочатку ти, Тереза", - різко сказала вона.


Тереза була зайнята своєю справою. «Сьогодні ввечері я знайшла заслання у маловідомій монографії, - сказала вона, - про групу бенедиктинських ченців, які живуть у тихій долині - на жаль, безіменних. Мабуть, багато років тому вони дали якусь клятву зберігати таємниці і рідко з'являються. Але відомо, що вони носять чорне з голови до п'ят, чорні каптури з прорізами для очей та грубі чорні мантії, що сягають ніг. Також кажуть, що їхній монастир схожий на замок на вигляд, хоча, знову ж таки, немає його опису з перших рук. Я розумію, що нам це мало допомагає. Але що ви можете знайти цікавим, то це те, що вони відомі як Чорні Клобуки. Або, коротше, як Чорні».


"Чорні!" Нік грюкнув долонею по стільниці. Його очі зайнялися інтересом. «Але ви не уявляєте, де може бути їхній монастир?»


Тереза похитала головою. «У засланні лише сказано, що це «десь неподалік Санто-Домінго». Очевидно, це дуже самотня долина, інакше ми чули б про це раніше. І ви б його, напевно, знайшли. Але тепер, принаймні, ми маємо підстави для подальших досліджень. Мабуть, у селі є люди, які чули про ченців у чорних капюшонах, можливо навіть бачили їх.


Нік кивнув. «Як щодо людей прямо тут, у місті? Можливо, вчені. Богослови. Зберігач музею, місцеві священики, навіть єпископ. Принаймні тепер ми знаємо, що шукаємо монастир. Чи не так? Так, гадаю, так. Якийсь час я починав думати, що нам слід шукати спеціалізований ресторан, яким керують три хлопці на ім'я Блек, які раніше були частиною стада Трухільйо. Але ченці! Вони фігурують, пов'язані з цим. Тепер усе, що нам потрібно зробити, це знайти цю долину».


«Мабуть, це місце, ця долина, - задумливо сказала Паула, - де замок захований так акуратно, що, здається, ніхто про нього не чув. Непросто сховати замок чи навіть монастир. Ти справді думаєш, що ми на правильному шляху? "


"Ми повинні бути", - твердо сказав Нік. «Тепер ми знаємо, що це місце існує, чи не так? І ми знаємо, що ці ченці були потайливими людьми, тому якимось чином вони, мабуть, знайшли спосіб приховати свій замок чи монастир, чи ще щось. Ми просто повинні продовжувати займатися питаннями та пошуком. У кого є що ще внести? »


"Так", - сказала Паула. "Ізабелла?"


Ізабелла підштовхнула через стіл до Ніка невеликий стос паперів.


«Погляньте, – сказала вона. «Ми не можемо зрозуміти це, але тут є якась закономірність. Ми обійшли дев'яносто один будинок і в шістьох з них знайшли - ну, ви побачите, що ми знайшли. Але на кожному з них зустрічаються одні й ті самі слова та символи».


Нік потягнувся до невеликої стопки і перебрав її. Щоденник із розміткою кількох сторінок. Список білизни з doodle на обороті. Кишеньковий календар з позначками кількох дат. Лист лінованого паперу, покритий списком слів, які, здавалося, не мали значення. Вкладиш із записника з деякими з тих же слів і цифр поруч. Форзац книги, списані літери та символи.


"Місця зустрічей", - повільно сказав він. «Тримаю парі, із зазначенням дати та часу. Але закодований.


"Вірно", - сказала Паула. "Як у вас виходить зламувати коди?"


- Непогано, - весело сказав Нік. "Зовсім непогано." Він розклав перед собою папери і взявся до роботи.


* * *


Кіллмайстер був експертом із злому кодів. Доктор Цін-фу Шу з китайської розвідки був експертом у ламанні людей. Він не дуже добре грав з Евітою Мессіною, але тепер він надолужував втрачене. Йому не вистачало Тома Кі, і він сумував за Шангом, але мав інших помічників. Один із них зараз займався тортурами


вбивав людину на ім'я Гарсія-Галіндес, а інший придушував крики агонії.


«Бачиш, як марно брехати», — безтурботно сказав Цін-фу, постукуючи попелом сигарили по килимку Гарсії. Ми знаємо, хто ви. Ваш добрий друг сказав нам, де вас знайти. Він також був досить гарний, щоб повідомити нам, що у вас є одна з доказів. Тч, бідолаха, він зараз не дуже добре почувається. Він надто довго нам розповідав». Він приємно посміхнувся. «Але врешті-решт він сказав нам. І ви також розкажете нам те, що ми хочемо знати. Затягніть дроти. Chin You. Не будь з ним лагідним».


Чин Ю зробив, як йому сказали. Цинфу прислухався до приглушених криків і оглянув затишну квартиру. Так, справді, подумав він, це зручне місце. З таким самим успіхом він може залишитися тут, доки його місія не буде завершена.


Він був досить задоволений собою. Одна невелика замітка в жовтій газеті привела його до людини, яка обіймала незначну посаду в уряді покійного Трухільо. Цю людину вмовили розповісти їй про інших чоловіків, які тепер спокійно живуть під вигаданими іменами, які, у свою чергу, були переконані надати корисні маленькі крихти інформації. Гарсіа-Галліндес, він був упевнений, був останньою ланкою в його ланцюжку підказок. Цін-фу дивився, як корчиться його жертва.


"Прибери кляп, Фонг", - легко сказав він. "Я думаю, наш друг намагається нам щось сказати".


Гарсія Галіндес глибоко зітхнув і заговорив.


Цін-фу слухав. Його брови насупилися. Ця підказка була такою ж незрозумілою, як і всі інші.


"Що це означає?" - закричав він, від раптової люті його бліде обличчя почервоніло. "Де це місце? Де це знаходиться?"


* * *


«Долина Тіні!» Нік тріумфально заревів. “Це воно! Має бути. Це не буде ні ресторан, ні аеропорт, ні вокзал, ні перукарня, ні якесь із цих місць. Долина Тіні – єдине місце, яке підходить. Але де це? Його немає на карті».


Луз наморщила чоло. «Я прожила тут все своє життя, – сказала вона, – і ніколи про це не чула. Може, вони вигадали назву?


"Інших імен вони не вигадували", - сказав Нік. «Це все на околицях Санто-Домінго. Навіщо їм вигадувати одне ім'я? Якщо тільки… хвилинку. Якщо тільки це не опис, а не ім'я ". Він провів вказівним пальцем по карті Санто-Домінго та околиць. «Тут є кілька людей, у яких немає імен. І я знаю, що це значні долини, тому що я пройшов половину з них ».


«Звичайно, не у всіх є власні імена, - сказала Люсія. «Вони надто малі, щоб мати значення. Але люди, які живуть у них чи поруч із ними, дають їм імена, які більше схожі, як ви кажете, на описи. Наприклад, є одна, названа Долиною корів, через один маленький молочний фермер, який використовує її схили для випасу свого стада. А ще є Долина Гранатів, бо ...


«Я зрозумів, – сказав Нік. «А як щодо Долини Тіні?»


«Є місце, яке більш-менш підходить під цю назву», - повільно сказала Паула. «Це не так долина, як глибокий яр, і я ніколи не чув, щоб це взагалі щось називалося. Насправді, я його ніколи не бачила. Але Тоніо одного разу сказав мені про це, коли ми проїжджали по дорозі... — Вона раптово зупинилася і затамувала подих. Тоніо сказав мені про це! Мій чоловік. Він сказав, що знав це ще зі своїх походів, що це дивне і похмуре місце, яке було в тіні цілий день, крім полудня. Він сказав, що майже всюди довкола нависала скеля. І я пам'ятаю, як сміявся і питав його, коли він колись був мандрівником, бо я вперше почув про це. А потім він змінив тему. Я подумав чому, але забув про це. Але я думаю, що це було б ідеальним місцем зустрічі для групи рухливих людей. Якими усі вони були.


"Тепер вона нам розповідає!" - Вигукнув Нік. «Після всіх цих днів метушні, а секрет у тебе завжди був».


"Це було багато років тому", - трохи натягнуто сказала Паула. «І як я можу пов'язати це з полюванням на скарби? І ми ще не знаємо, що це має до цього якесь відношення».


"Пауло, це має бути", - рішуче сказала Ізабелла. «Інакше це занадто випадково. Скільки може бути ТАКИХ долин? Подумайте про підказки – тепер вони усі збігаються».


"Так, але він нічого не сказав про те, що там унизу є замок або якийсь монастир", - заперечила Паула. "І це здається неможливим для будь-якої будівлі".


«Не неможливо, – сказав Нік. «Просто складно. Ви самі сказали, що заховати замок непросто. А що може бути краще для групи ченців, які присяглися зберігати таємницю? Він відсунув стілець. "Пауло, ти збираєшся відвезти мене туди".


"Хвилинку", - м'яко сказав Альва. - Якщо пам'ятаєте, це наше полювання. Цього разу ми всі маємо піти».


"Дорогий, я думаю, що ми можемо бути трохи помітними", - розумно сказав Нік. «Дозвольте мені спочатку оглянути його, і якщо він здасться багатообіцяючим, ми всі займемося


всі разом. Ходімо, Пауло.


"Хвилинку", - твердо сказала вона. Альва права. Це наше полювання. І якщо ти так упевнений, що це місце, ми всі разом підемо.


- А тепер подивися… - почав Нік і раптово зупинився, коли виявив, що його оточують вісім яскравих жінок із вогнем в очах. Вони були чудові, сексуальні, привабливі, цілеспрямовані та перевершували його чисельністю. Найгірше було те, що без Паули він не міг знайти місце. І вона також була проти нього. Він упіймав її погляд і насупився.


Вона йому посміхалася.


"Ти ж хочеш піти з нами, чи не так?" - сказала вона призовно.


Він здався. Вони були для нього надто багатьом.


* * *


Лікар Цін-фу танцював маленьку божевільну джигу від захоплення. "Це все, що нам потрібно, це все, що нам потрібне!" – радісно закричав він. «Мао-Пей, ти можеш знайти це місце?»


Мао-Пей стояв у дверях вітальні Гарсії, його похмуре обличчя світилося. Він кивнув головою.


“Я можу знайти місце. Він дає гарні вказівки, дурна свиня»


"Тоді пішли", - вигукнув Цін-фу Шу. «Chin You, убий дурня!»


Гарсіа Галіндес, образно кажучи, виплеснув кишки. Тепер він це робив буквально. Чин Ти умів убивати, щоб зробити приємність своєму господареві.


Цін-фу радісно зітхнув. Жаль не продовжити радісний момент, але в нього були інші справи.


* * *


Півмісяць кидало болісне світло на схил гори. Нік озирнувся і невиразно побачив, що вони йдуть за ним, вісім безформних фігур, які, як він знав, належали восьми струнким і довгоногим гарним жінкам. Найближча була поряд із ним.


- Розташуй їх по краю, Пауло, - тихо сказав Нік. «І не дозволяйте нікому з них рухатися, доки я не подам сигнал. Ви впевнені, що це те місце? "


"Так, я впевнений. Хіба я не провела половину ночі у пошуках пам'яток?"


- Так, глухий кут. Нік поплескав її по щоці і посміхнувся їй у темряві. «Тепер розгорніть свої війська і тримайте їх у тиші до світанку. Це не займе багато часу. Якщо хтось щось чує...


"Вони повинні дати свисток", - закінчила вона за нього і повернулася до свого заступника.


"Почекайте." Нік злегка торкнувся її руки. «Коли ви поговорите з ними, поверніться до мене. Я буду там нагорі. Він вказав на край яру.


"Добре", - м'яко сказала Паула і вислизнула.


Нік пройшов останні кілька ярдів по крутому схилу і втупився в абсолютну темряву. У слабкому місячному світлі були видні виступаючі скелі і густо листяні верхівки дерев, от і все. Він добре уявляв собі тіні, які мають огортати це місце навіть опівдні.


Грунт під його ногами був покритий м'яким мохом і гниючим листям. Праворуч від нього велике, схоже на парасольки листя якоїсь пишної тропічної рослини низько схилилося, утворюючи відмінне укриття. Нік присів під ним і, озирнувшись, побачив Паулу, що розподіляла свій загін жінок. Один за одним вони займали позиції з обох боків від нього і зникали в укритті. Всі вони були озброєні, дисципліновані, всі мовчали, як партизани в джунглях. Це був кумедний спосіб зробити візит купці невинних ченців, якщо припустити, що поблизу є якісь ченці, але на той час, коли Нік та його малоймовірний загін знову пройшли через усі докази і розглянули протидію, це здавалося єдиним шляхом.


Він вдихнув свіже нічне повітря. І насупився. Це було не зовсім так свіжо, як має бути. Дим. Так? Навіть ченці розводили багаття. Він знову принюхався. Кордить? Фосфор? І те, й інше, він був майже певен, і запах горілого дерева теж. На мить виникла спокуса кинути свою ракету в долину внизу, щоб подивитися, що відкриє її яскраве світло. Але це був кінець скритності, тому вирішив не робити цього. І все ж запах у повітрі переконав його, що він та Жахливі Паули прибули не першими.


Він почув її м'який свист поблизу і свиснув у відповідь.


Поруч із ним з'явилася Паула.


"Ви знайшли собі гарне відокремлене місце", - пробурмотіла вона.


Нік швидко потягнувся до неї і притяг до м'якого моху.


«Мені довелося побути з тобою віч-на-віч одну мить», - прошепотів він. «Усі жінки ляльки, і я їх дуже люблю, але вони заважають». Він провів губами по її обличчі і ніжно поцілував. Вона обхопила його голову руками і погладила по волоссю.


"Це було важко", - видихнула вона. «Я так хотіла увійти до твоєї кімнати, але…» Вона тихо посміхнулася. «Я думаю, що вони зробили все. Це було б несправедливо із мого боку».


"О, я хотів тебе", - пробурмотів він, і його руки обійняли її. «Коли це закінчиться, ми знайдемо місце, щоб побути вдвох – човен, хлів, прямо тут, де завгодно. Що б не трапилося сьогодні ввечері, обіцяй, що ми матимемо час.


«Моя люба, моя люба, я обіцяю тобі». Їхні руки міцніше обнялися, і їхні губи зустрілися в палаючому поцілунку. Пульс Ніка почастішав, коли він відчув її так близько до себе, відчув, як м'яке тепло її грудей довго давило на нього.


. Його язик пристрасно досліджував, і його тіло раптово наповнилося жаром. Паула затремтіла перед ним і повністю віддалася його поцілункам. Він притулився до неї своїм тілом, відчайдушно бажаючи зірвати одяг із них обох прямо тут і зараз і поринути глибоко в її тепло. Паула задихнулася і притулилася до нього, її пальці вп'ялися в його спину, а її язик відчайдушно шукав, ніби своїм ротом вона могла дати йому все кохання, яке так гаряче ворушилося в її тілі.


Так само раптово вони розійшлися, важко дихаючи і борючись зі своїм зростаючим бажанням.


- О, Пауло, - пробурмотів Нік, зусилля взявши себе в руки. "Давай покінчимо з цим, щоб ми могли робити те, що справді важливо".


Вона трохи торкнулася його руки і відійшла від нього.


"Це буде скоро", - пообіцяла вона. «Я знаю, що це буде невдовзі. Але я маю покинути тебе зараз, інакше це буде - надто рано.


Він тихенько засміявся, бажаючи її, як і раніше, але знаючи, що зараз не час.


«Я зараз піду туди, – сказав він. «Я знаю, що ми домовилися почекати світанку, але маю підозру, що хтось нас випередив».


Паула різко втягла повітря. "Але як ти побачиш, куди йдеш?"


«У першій частині подорожі мені не обов'язково бачити», - похмуро сказав він, хапаючи пазурі, що лазять. «Це не може бути гіршим, ніж Кап Сен-Мішель. І чекайте на мій сигнал, розумієте?


"Я чекатиму. Але будьте обережні. Я тебе люблю."


Вона ще раз поцілувала його, швидко і пішла.


Нік намацав шлях до краю і обережно опустився. Йому здавалося, що він завжди скелелазав, хоча він хотів би зайнятися чимось іншим. Але принаймні це було трохи простіше, ніж сходження на Гаїті.


За кілька хвилин він уже був на дні вузької долини, відірвав кігті і вдивився в світанку. Нічого схожого на замок не було. Нічого не було видно.


Поруч хрипко квакала жаба; квакання закінчилося крихітним сплеском.


Тиха вода! Серцебиття Ніка почастішало. «Тихі води» у Долині Тіні… Смерті? У повітрі витав важкий запах диму, нагадуючи, що смерть, мабуть, уже зовсім близько.


Нік підняв прилад нічного бачення і підніс до ока. Крізь коло зловісного зеленого світла, видимого тільки йому одному, він міг бачити чіткі контури стін долини. Він повільно провів шукачем по каменях та деревах. Несподівано зупинився, повернув назад і знову сфокусувався. Чітко здалася кам'яна стіна.


Це була стіна чогось дуже схожого на середньовічну цитадель, побудовану під скелею, що нависала, і непомітно переходила в природну скелю. Кущ густого куща майже, але не зовсім, приховував дверний отвір... а важкі, обставлені залізом двері безвольно висіла на петлях, крізь неї пробивалася величезна дірка. До кущів притулився китайський солдат з карабіном, що звисає з його плеча, що було дивним способом для людини стояти.


Він не стояв. Він розтягнувся на кущах і був мертвий.


"Отже, їм було нелегко потрапити всередину", - похмуро подумав Нік. Але вони це зробили. Деякі з них. Цікаво скільки саме.


Він перемістив приціл з одного боку долини на іншу у пошуках ознак життя. Не було нічого, крім невеликої брижі на поверхні тихого ставка на дальньому кінці долини і вузьких кам'яних сходів, висічених у грубій скелі рукою людини. Біля його підніжжя стояли дві майже людські постаті, але вони були мертвіші за сам камінь. Нік дивився на них через скло і відчув легку огиду. Їхні голови були відірвані. Схоже, гранати. Неможливо було з упевненістю сказати, що вони являли собою до того, як їх розмазали по дну долини, але на їхніх понівечених тілах було щось на кшталт форми кубинської армії.


І це було все, що телескоп міг йому сказати, за винятком того, що освітлювальні ракети висвітлювали шлях у долину та через неї, і що ніщо не могло завадити йому увійти прямо через відчинені двері.


Він мовчки пройшов м'якою вологою травою повз мертвого китайського солдата з великою діркою в грудях і увійшов до схожої на тунель зали. В абсолютній темряві його ступня вдарилася об щось м'яке та громіздке. Нік клацнув ліхтариком. Біля його ніг лежало тіло товстобрюхого ченця, його чорний каптур був липким від крові з кульового отвору в його голові. Другий чернець лежав, розтягнувшись за кілька футів від нього, капюшон був зірваний з обличчя, і в його мертвих і пильних очах був вираз обурення. Поруч із ним на підлозі лежав старовинний мушкетон. І було ще дещо.


Китаєць у закривавлених оливково-коричневих тонах повільно піднімався з підлоги, і пістолет у його тремтячій руці був направлений у груди Ніка.


Вільгельміна одного разу заговорила із приглушеним звуком. Чоловік тихо зітхнув і впав, мов важкий мішок.


Нік пробирався між тілами вниз коридором у бік іншого звуку, далекого, який раптово пробив тишу і перейшов у крик. Він повернув за кут в інший прохід, освітлений мерехтливим світлом єдиної свічки в тримачі на стіні, і переступив через іншого мертвого ченця. Крик перетворився на шалений ланцюжок відомих слів. Він слухав, поки йшов далі, відчуваючи огиду до різанини навколо нього і охоплений безумством у пронизливому голосі.


«Кожен із вас помре!» він почув. «Один за одним, а потім ти, в останню чергу, але повільно – повільно, повільно, жахливо! Скажи мені, де він, син сатани! »


Нік переступив через ще одне тіло і зупинився біля відчинених дверей. Те, що він побачив за нею, було сценою з пекла.


Все, що любить, має померти


"Це ти син сатани", - тихо сказав низький голос. Чорна мантія була розірвана, обличчя оголилося від чорного капюшона і залите кров'ю, але обличчя великої людини було спокійним. "Те, що колись було залишено тут злими людьми, буде віддано тільки тоді, коли люди моєї країни прийдуть вимагати це".


Він стояв у кімнаті, яка всього кілька годин тому мала бути мирною простою каплицею, що перетворилася на склеп, віч-на-віч з високим китайцем. Груба кам'яна підлога була посипана мертвими і вмираючими, китайцями в сірому одязі і ченцями в чорному одязі. На кожній з кількох дерев'яних ослонів сиділи живі ченці, кожен у розірваній до пояса мантії та з руками, витягнутими над головою та прив'язаними до дерев'яного підлокітника. Над одним із них стояв похмурий китаєць із вигнутим ножем у руці; за кафедрою стояв кулеметник, направивши зброю на чоловіків, що лежали на спині; третя постать в оливково-коричневих тонах стояла за кілька кроків від Цин-фу Шу, і єдиний чернець. Він, як і сам Цін-фу, був озброєний кирпатою рушницею, а також карабіном.


Нік притиснувся до стіни за дверима і витяг голову у бік жаху за його межами, відзначаючи кожну позицію, кожну зброю, кожну деталь сцени.


Кулемет, карабін, два пістолети, один ніж і, можливо, ще один пістолет у потаємній кобурі, і один пояс із гранатами. І чотири особи використали їх.


Проти одного люгера, одного стилету та однієї газової гранати, які не робили відмінностей між другом та ворогом. Плюс один загін жінок, які перебувають надто далеко, щоб допомогти, і чия присутність у будь-якому випадку могла бути лише додатковим ускладненням.


Безумець усе ще кричав на високого спокійного ченця.


Ти знаєш, що значить померти, від ударів ножем у живіт? - заволав він. «Як ти думаєш, цим твоїм дурням у мантії це сподобається?»


«Убий мене, якщо ти мусиш убити», - спокійно сказав чернець. «Я молюся, щоб ти пощадив решту моїх бідних братів, бо вони нічого не знають».


"Ти молишся!" Цін-фу завив чимось на кшталт сміху.


«Так, молись мені, дурню, і подивися, чи це врятує їх. Покажи мені, де захована ця схованка, чи подивися, як твої «бідні брати» плавають у власній крові».


«Вони не бояться смерті, і я також. Краще, щоб цьому поклали край».


"Кінець, так". Обличчя Цин-фу спотворилося в огидній масці садистської злості. «Ви благатимете про кінець, кожен з вас по черзі. Це ще не кінець. Мао-Пий! »


Чоловік із ножем і поясом із гранатами підняв очі й хмикнув.


"Почни вирізати, будь ласка".


"Спочатку кулеметник", - швидко вирішив Нік, інакше по кімнаті вибухне смертельна хвиля, яка справді стане кінцем для всіх, крім Цин-фу та його людей. Нік на секунду відвів погляд від кулеметника і побачив, як Мао-Пей ударив ножем по оголених грудях найближчого ченця, що лежить на спині, і почав повільний розріз у плоть і вниз, до живота.


«Він буде повільно витріщений», - приємно сказав Цін-фу.


Ніж описав звивистий, болісний шлях через живіт людини, що лежить на спині.


Нік підняв Вільгельміну та уважно прицілився. Кулеметник з кафедри спостерігав за похмурим подією з таким огидним захопленням, що зняв палець зі спускового гачка і легенько поклав великий пістолет на кафедру. Але палець на спусковому гачку Ніка вже стискав, а подовжений ніс Вільгельміни неухильно вказував на маленьку сцену, що манила, між очима стрільця. Вільгельміна одного разу сплюнула своїм глухим гуркотливим звуком і відправила смертоносне послання прямо додому вибухом, який залив кров і мозок об стіну кафедри. Вона вже націлилася на свою наступну мету, коли кулемет з гуркотом упав на підлогу каплиці, і навідник зник з поля зору.


Потім - ніж із гранатами, хлопець, який акуратно обробляв ченця, який більше не міг стримувати свій біль у тиші.


На секунду виникло замішання, коли голови повернулися до кафедри, і ножик завмер. Нік ухопився за можливість і швидко рушив уперед, присідаючи на низькому рівні, що змусило його


Тієї ж секунди пірнути за лаву, коли «Люгер» завдав удару в профіль похмурої людини. Вільгельміна сплюнула один, двічі; ковзнула по задній частині товстої голови своїм першим поцілунком, а потім зрізала його верхню частину. На той час, як тіло впало, Нік знову втік. Кулі промайнули повз його голову, і Цін-фу кричав щось незрозуміле.


Двоє вбито і двох залишилося. Наступним був китаєць з карабіном, але він більше не мав переваги несподіванки і укриття було мало. Цін-фу був біля вівтаря; він пірнув за єдину статую в каплиці, мабуть, постать її святого покровителя, і вистрілив із криком. Але хлопець із карабіном був осторонь. На жаль, він був зайнятий, стріляючи зі свого карабіна у бік Ніка, і його мета постійно покращувалася.


Нік низько приземлився за тілом ченця, що впав, і зробив один промах. Його людський щит сіпнувся від вогню у відповідь; він послав ще один швидкий постріл у бік вівтаря, почув, як той марно плюється ні в статую, ні в стіну, і кинувся боком під лаву. Обидві зброї тепер невблаганно націлювалися на нього. Останній постріл обпалив його своєю близькістю, і брат Якіснейм, як і раніше, спокійний, гордий і безстрашний, якимось чином потрапив на лінію вогню. Нік швидко зісковзнув із ряду сидінь, ненадовго прихований за безладдям дерев'яних планок і тіл, і підстрибнув у ярдах від своєї попередньої позиції з Вільгельміною, готової до дії. Цин-фу Шу - він припустив, що це був той хлопець - все ще стріляв із-за статуї, а Брат Яке ім'я все ще був у черзі - ні, він не був…!


Одна з рушниць раптово перестала стріляти, і великий чернець з тихим голосом боровся з карабінером за володіння карабіном. Миттєву секунду карабін чоловіка беззвучно гойдався в повітрі, а потім він попрямував до ребрів Брата для близького, але потужного пострілу, якого так і не було. Великий чернець відскочив з дивовижною спритністю - і, стрибнувши, він вивернув карабін. Інший чоловік повернувся до нього з гарчанням тваринної люті і встромив пістолет йому майже в обличчя. Нік вистрілив в фігуру Цин-фу, що обережно з'являється, і вистрілив ще раз, буквально не замислюючись. Здавалося, Вільгельміна автоматично знайшла свою мету. Пістолет вилетів із руки чоловіка і ковзав по підлозі. На мить китаєць постояв із здивованим виглядом, а потім великий приклад карабіна вдарив його по голові, зруйнувавши його. Брат Кокіснейм відступив, задоволений своїм смертельним ударом, і розгорнув гвинтівку в руках так, що її ніс був спрямований на статую Цин-фу, що прикриває.


"Attababy, брате!" – радісно крикнув Нік. «Прикрий його тил, а я дістану його попереду. І тобі краще здатися, ти за статуєю. Ти останній, хто лишився”.


Настала секунда абсолютної тиші. Цин-фу зник з очей за статуєю святого. Нік стрімко підповз до нього рачки, Вільгельміна була готова. Краєм ока він побачив, як великий чернець тихенько переслідує статую з іншого боку.


Потім він почув глухе клацання і завивання люті. Цин-фу вискочив з-за статуї, відкинувши порожній пістолет, і рухом, надто швидким для того, щоб його могло простежити, опинився біля підніжжя кафедри і підхопив кулемет, що впав.


"Тоді ми всі помремо!" - Закричав він, танцюючи невелику джигу маніакальної люті. Подивіться на братів на лавках, пов'язаних, як голуби, - подивіться, як вони помруть! Він розвернувся і, пригнувшись, стрибнув до сходів з кафедри, приземлився, наполовину повернувшись до лав, а кулемет попрямував до безпорадних фігур тих небагатьох, хто ще живий.


Доручений у великого ченця карабін заревів і відкусив великий шматок від кафедри, але Цинфу залишився неушкодженим.


"Спочатку ти!" Цін-фу закричав і направив кулемет у бік ченця.


Нік упав на одне коліно та вистрілив.


Остання куля Вільгельміни потрапила Цінфу в груди і відкинула його.


«Забирайся з його шляху. - закричав Нік і стрибнув до сходів з кафедри з однією думкою - вирвати смертоносний кулемет із рук Цін-фу, поки він не обрушився на всю кімнату.


Він запізнився на секунду. Цін-фу судомно похитнувся в передсмертній агонії, і його палець стиснув курок. Потоки гарячого свинцю хлипали з кафедри і кусали шматки статуї, що була притулком Цин-фу. Великий чернець, що причаївся за ним, сердито заревів і впав так низько, що дощ смерті захлеснув його високо над головою. Нік різко зупинився на нижній сходинці. Цин-фу повільно падав, кулемет усе ще тримався під пахвою, а його гарячий ствол викидав дикі постріли крізь стіну кафедри і розжовував його на шматки. Він не намагався прицілитися,


востаннє і направити його вогонь до кімнати. Він дивився на статую з дивним, нечитаним виразом обличчя. Тепер не було потреби виривати у нього пістолет.


Нік повернувся, щоб простежити за поглядом цих вмираючих очей.


Голови статуї не було. Його тіло було розбите в дюжині місць; одна рука була відключена, а в торсі була велика дірка. З нього щось лилося. Все це похитнулося та розсипалося. А потім він упав. У Ніка перехопило подих, і по спині пробігла тремтіння.


Зруйнований святий розколовся навпіл і виверг потік блискучих предметів. З гіпсових ран посипалося блискуче каміння - червоні блищали вогнем, зелені горіли, як котячі очі в ночі, крижані білі, відкидаючи іскри світла, що раптово випускається. Вони брязкали і брязкали по підлозі, змішуючись із золотими прикрасами та підвісками, кільцями, ланцюгами, гіпсом та кров'ю.


Цинфу знову закричав. Його обличчя перетворилося на щось нелюдське, коли він в агонії дивився на багатство, яке шукав. Крик був лепетом маніяка, який перейшов у шалений плач, а потім припинився назавжди. Він упав на місці і завмер у власній крові. Кулемет продовжував кашляти своїм безцільним градом куль, а потім мовчав.


Нік переконався, що він мертвий, перш ніж перевірити, що сталося з великим ченцем. Але не було жодних сумнівів у тому, що він був мертвий, як і всі ті, хто носив оливкові ганчірки, і багато з тих, хто був у порваних чорних одязі.


Він почув протяжне вибухове зітхання і повернувся, щоб побачити великого ченця, що дивився на своїх братів, на його склеп каплиці, з виразом невимовного болю на обличчі.


«Вибачте, що я прийшов надто пізно». – тихо сказав Нік. «Я віддав би все, щоб цього уникнути». Він сховав Х'юго в рукав і почав різкими рішучими ударами розрізати пов'язаних ченців. "Але ти добре б'єшся, брате", - додав він. "Ти і всі твої брати".


Монах дивився на нього. "Хто ти?" він запитав.


– Ще один мисливець за скарбами, – категорично сказав Нік. «А як тебе звуть, брате?»


«Франциско. Батько. Я тут абат». Біль посилився на обличчі великої людини. Ти хочеш сказати, що я отримав твою допомогу тільки тому, що ти хочеш отримати цей закривавлені скарби для себе? Тому що - я теж не можу дозволити тобі цього, друже мій, навіть якщо мені доведеться битися з тобою до смерті. Ти ж не мій співвітчизник; це не належить тобі».


Нік відірвався від свого завдання.


"Скажіть мені одну річ - члени Тринітарії зустрічалися в цьому місці?"


Абат кивнув головою. "Вони зробили. І тільки таким людям я передам цей скарб. Я розумію, що ті, хто це сховав, пішли, але вони теж були злими, і я не віддав би їм це. Я сам перемістив його з того місця, де його поклали". , і сховав у статуї, щоб він був безпечний для людей, які його використовуватимуть.Не знаю, хороший ти чи поганий, але це має дістатись тільки моїм співвітчизникам.


"Як щодо дружин Тринітаріїв?" – тихо спитав Нік. "Ви б дали їм це?"


Батько Франциско глянув на нього з надією, що зароджується. «Я б із радістю подарував їх їм. Їм, а не комусь».


– Тоді я їх отримаю, – сказав Нік. «Вам знадобиться їхня допомога у…прибиранні».


П'ятеро здорових ченців з розірваними до пояса рясами, один серйозно поранений, у іншого з живота текла кров, і один розпатланий настоятель дивився на нього з подивом.


"Я не розумію", - сказав настоятель.


"Скоро будеш", - пообіцяв Нік. «І повірте мені, чи не так? Ваші люди – мої друзі».


За кілька хвилин він уже був на дні долини біля підніжжя кам'яних сходів і видав пронизливий свист, що означав наближатися - обережно. Свист у відповідь пролунав, коли він озирнувся в світлі раннього ранку. Поруч були мертві кубинці. Він уперше зауважив, що в одного з них все ще була дуже пошкоджена рація. І з раптовим ознобом він подумав, скільки було розмов до того, як хлопцеві відірвало голову.


Паула з'явилася верхньому краю ущелини. Він показав їй на сходи. Вона зникла на мить, а потім знову з'явилася над ним, піднімаючись спочатку обережно, а потім швидкими кроками. На той час, як інші з'явилися позаду неї, вона вже бігла до нього.


* * *


Сонце стояло високо, коли вони покинули Замок Чорних, Нік і п'ятеро жінок. Лючія тримала Інес та Хуаніту з собою, щоб допомогти абату та його людям у їхньому похмурому завданні очистити завали смерті та руйнування, які були спадщиною Цін-фу.


Один за одним вони піднімалися грубими кам'яними сходами. Спочатку Нік з настороженими очима і вухами та Вільгельміном напоготові, з двома китайськими гранатами в кишені. Потім Паула із кольтом .45. Потім троє жінок, у кожної з яких були грубо сплетені мішки з борошном, міцно прив'язані до шиї і


кожен стискав револьвер. Нарешті Луз, з китайським карабіном. Один за одним вони досягли вершини і зібралися мовчазною групою під деревами, чекаючи на сигнал Ніка.


Нік стримав їх, змахнувши рукою, поки він дивився вперед, намагаючись пробити поглядом густе листя в пошуках чогось, чого там не мало бути. Стовбури дерев… кущі… низько звисаючі листя… Здавалося б, нічого нового не додали. І все-таки його шкіра поколювала знайомим попереджувальним сигналом. Схил пагорба не був непрохідними джунглями; За гаєм, у якому чекали його партнери, були галявини, порізані розрізненими чагарниками, і гірки покритих лишайниками скель, і це було проблемою для тих, хто не заперечував проти невеликих вправ. Але це було чудове прикриття для засідки.


А якщо припустити, що кубинець з радіо зумів надіслати повідомлення… що може бути краще, ніж знайти скарб, ніж чатувати на тих, хто знайшов його першим? Можливо, вони очікували, що вони накинуться на Цін-фу, щоб схопити його, але, очевидно, їм було байдуже, у кого це було, поки вони могли це отримати.


Нік повернувся до своїх очікуючих жінок.


"Ви троє з мішками", - прошепотів він. «Приберіть їх з очей за кущі і залишайся з ними, що б не трапилося, поки я тобі не свисну». Він побачив, як Альва відкрила рот із бутона троянди, щоб заперечити, і його обличчя перетворилося на вираз, знайомий тим, хто знав його як Майстра Кілл. «Ми все це вже проходили і це замовлення. Ви, жінки, вважали за краще залишити це місце, замість чекати; тепер ти робиш, як я тобі говорю. Займайся і мовчи».


Альва здивовано подивилася на нього і позадкувала зі своїм мішком. Двоє інших мовчки пішли за ним.


"Пауло, Луз", - сказав Нік. «Пам'ятайте, що я вам сказав. Залишайся за мною і прикривайся всім, чим можеш».


Вони мовчки кивнули. Луз зробила крок убік і швидко перевірила карабін. Погляд Ніка затримався на обличчі Паули.


"Можливо, в цьому нічого не буде", - м'яко сказав він. "Але, будь ласка, не ризикуй". Він узяв її руку і трохи стиснув, а потім відвернувся.


Вони мовчки пішли за ними на кілька кроків тому. Йому, чорт забирай, хотілося, щоб вони не були там, але якщо трапиться засідка, знадобиться більше, ніж він сам, одна людина, щоб залучити їхній вогонь. Навряд чи вони віддадуть свої позиції задля одного розвідника. Отже, він, Луз і Паула мали стати принадою. А може вони будуть мухами в пастці для павука.


Тепер він вибрався з-за дерев і перетнув галявину на низькому присіді, оглядаючи схил пагорба на бігу. За ним ішли Паула і Луз, рухаючись зигзагами, як їм було велено, їхні ноги злегка цокали по опалому листю.


Поки що ніяких ознак засідки, і кущі з кожною хвилиною ставали дедалі рідшими. Це починало виглядати так, ніби вони дісталися додому - геть, удома і на волі, і тільки один останній свисток приніс їм скарб, що вбив стільки людей.


Він був майже на дальньому кінці іншої галявини, коли перша черга прорвалася крізь дерева по обидва боки від нього. Позаду нього пролунав крик і ревіння карабіна. Нік кинувся до куща і витяг з кишені гранату. Обернувшись, він побачив, як Луз схопилася за горло і впала, а Паула пірнула в укриття у стовбурі дерева з пістолетом, вивергаючи невеликі черги вогню. Витяг гранату, порахував і покинув. Вона злетіла в повітря і з вибухом врізалася в невисокий чагарник, який раптово перетворився на невелике пекло з палаючих кущів і літаючих безформних речей. Двоє чоловіків, одягнених у знайому кубинську форму, вискочили з кущів з пригорнутими до плечей гвинтівками. Нік застрелив одного з них із Вільгельміни, перш ніж хлопець вивернувся за дерево; другий пірнув за камінь і випустив чергу у бік Паули. Нік чув її вогонь у відповідь, коли він витягав з кишені іншу гранату і витягував чеку. Перехресний вогонь другої групи пронісся галявою, шукаючи його, майже знаходячи його. Кулі плескали над його головою, зриваючи кору і листя і розкидаючи їх уламки на нього, коли він відсмикнув руку і кинувся. На один жахливий момент він подумав, що граната ось-ось потрапить прямо в голову Паулі, але вона впала в останню частку секунди і випустила потік пострілів через галявину. Граната пролетіла повз неї і з гуркотом приземлилася.


Димовий серпанок клубився по схилу пагорба, і повітря наповнювалося запахом палаючих тіл. Жар обпалив обличчя Ніка, і він швидко пригнувся, коли гарячий свинець пронизав його з усіх боків. Щось ударило його в плече і оніміла рука; він. перевів Вільгельміну на свою ліву руку і швидко випустив кулі в бородату фігуру з автоматом. Хлопець упав, запустивши кулі у дерева.


Паула все ще стріляла. Одне гніздо стрільців мовчало. Але був ще один, все ще активний, хоч кущі навколо нього палали, і тепер постріли з його кулемета летіли навкруги.


Вільгельміна була марна проти смертоносного потоку свинцю. Нік сунув її назад у кобуру і кинувся до покинутого кубинського кулемета. Він утік, навіть коли підхопив його, присідаючи і повертаючись до валуна на галявині. Його нога підігнулася під ним, коли щось ударило її з укусом, схожим на молот зі сталевими кігтями, але він сховався і кинувся на всю довжину за скелю, вже стріляючи по вогневій позиції.


Він зупинився лише тоді, коли в нього скінчилися боєприпаси. А потім зрозумів, що ніхто не стріляє. Він чекав довго, але все ще не було жодного звуку. Нарешті він невпевнено підвівся, кров текла його ногою і плечем, а Вільгельміна здригнулася в його лівій руці, і подивився через галявину. Нічого не рухалося. Він запитливо щебетав. І, на його величезне полегшення, пролунав щебет у відповідь, який сказав йому, що Паула жива.


Але він знав, що це може бути не кінець, і він також знав, що вони двоє не зможуть поодинці протистояти подальшим атакам. Тому він вдихнув і подав пронизливий сигнал, що означає «Підійдіть – готуйтеся до атаки».


А потім він почув крик. Паула.


вона кричала "За тобою, за тобою!".


Він болісно обернувся, Вільгельміна тицьнула у повітря.


Двоє брудних, закривавлених людей вийшли з кущів і кинулися на нього з убивством в очах і мачеті, що розсікали повітря, як косами. Він вистрілив один раз, схибив; знову вистрілив і побачив, як один із них з криком упав, а потім другий напав на нього. Вільгельміна безсило клацнула, і він жбурнув її хлопцю в обличчя. Йому нічого не дало, крім секунди, щоб витягнути Х'юго з рукава, а Х'юго був вістрям проти мачете, що розгойдується.


Він тицьнув і ухилився, голосно проклинаючи свою безпорадність, знаючи, що він не мав жодної надії в пеклі з його єдиною марною рукою, однією марною ногою. Все, що він міг зробити, це пригнутися та вколоти, спробувати вивести хлопця з рівноваги, спробувати вирвати мачете з його рук. Він навіть не бачив, як інший наполовину підвівся і почав болісно ковзати до нього з піднятим мачете, ні третю людину, яка вийшла з-за дерев з револьвером, спрямованим на нього, ні дівчини, яка тихо зісковзнула з укриття вагаючись між трьома смертоносними цілями.


Але він чув постріли. Те саме зробив кубинець, який відчайдушно рубав його тонко заточеним мачете, і на одну послану небесами секунду людина повернула голову і кинула погляд на звук вогню. Нік опустив голову, як бик, і кинувся в атаку. Всім своїм вагою він потрапив кубинцю в живіт і відкинув його назад, а потім Х'юго знову і знову бив йому в шию. Мачете випало з безвільних пальців, і Нік підхопив його для останнього удару. А потім він підвівся, останній постріл все ще гримів у його вухах. У роті у нього був присмак крові, звук крові у вухах, видіння крові, що затуманює його очі, але він почув легкі кроки, що наближалися з гаю на краю яру, і побачив, як Паула падає на берег. земля, її пістолет досі димиться. Вона стискала свої груди, і вся її рука та вся розірвана сорочка була в крові. Тільки тоді він побачив людину, яка, мабуть, застрелила її, людину, яка лежала мертвою з револьвером у руці, і іншого кубинця з мачете, який був ближче до нього, ніж він думав.


Він підійшов до Паули і схопив її за руки. Наскільки він знав, довкола може бути ще дюжина живих кубинців, але його це більше не турбувало. Бо Паула вмирала.


Нік притис її до себе і молився про себе. "Пауло, Пауло", - прошепотів він. «О, Пауло, чому…? Чому ти не врятувалась замість мене? "


"Я хотіла врятувати тебе", - сказала вона здалеку. "Хотів, щоб ти жив, хотіла щось тобі дати". Вона глибоко зітхнула і подивилася йому у вічі. «Дай тобі життя і все моє кохання», - ясно сказала вона.


"Будь ласка, живи", - сказав він, не знаючи, що сказав. «Будь ласка, живи і дозволь мені любити тебе». Його руки трохи натиснули, і її губи торкнулися його.


Він похитав її в руках і поцілував.


На мить вона цілувала його.


А потім померла.


Пострілів більше не було. Три жінки мовчки дивилися зі сльозами на щоках. Він не бачив їхнього приходу; він не хотів їх бачити. Це було закінчено.


* * *


"І все було скінчено, я так розумію?" - тихо сказав Хоук. У його блакитних крижаних очах був такий вираз, якого мало хто бачив. Можливо, це було співчуття.


Нік кивнув. "От і все. Тіла, які потрібно поховати, подбати про цей проклятий скарб, дрібні деталі цього роду. Але кубинці і китайці в нас би вже майже скінчилися, тому битися не було з ким. Коли ми повернулися, у Санто-Домінго стався вуличний безлад, тож нас навіть не помітили». Він ніяково задерся на стільці. Це було лікарняне крісло в лікарняній палаті, і його атмосфера пригнічувала. «Це була різанина, все це»,


- сказав він, дивлячись у вікно на блакитне небо за багато миль від Домініканської Республіки і думаючи про слід смерті, який він залишив після себе. «Не впевнений, що воно того варте».


«Операція «Вибух» теж померла, – сказав Хоук, дивлячись на синій дим своєї сигари. «На даний момент це може не мати великого значення для вас, але для нас це дуже багато важить. Вони мали хорошу схему, і я думаю, що коли-небудь вони спробують її знову. Сподіваюся, ти будеш до них готовий».


"Так я сподіваюся, що так." – неживо сказав Нік.


Хоук випростався і глянув на нього зверху донизу.


«Ні, – сказав він. «Але ви будете готові. І пам'ятай одну річ, Картер. Вони просили допомоги, і ви дали їм те, що вони хотіли. Побачимося у Вашингтоні наступного тижня.


Він пішов так само раптово, як і прийшов.


Нік розтиснув кулак і подивився на рубінове кільце в руці. Лючія знайшла його на дні одного з мішків із борошном, коли рештки Грозних зібралися разом для останньої зустрічі.


«Візьми, – сказала вона. «Це була Паула. Подумай про неї.


Він думав про неї. Кінець


The Weapon of Night


Картер Нік


Зброя ночі


Нік Картер


Зброя ночі


Перша глава


Дивні речі трапляються при тьмяному світлі


Якщо що й можна було сказати про Генріха Штроблінга, то це те, що він не дозволив двадцяти з лишком рокам вкраденої свободи пом'якшити тіло свого колишнього гауляйтера. Навіть будучи Генрі Стілом, аргентинським бізнесменом з філією в Чикаго, він поводився в тонусі в найкращих заміських клубах та гімназіях різних країн. Він був одержимий фізичною підготовкою, тілесною досконалістю та м'язовими вправами ще з часів своєї роботи в організації Гітлерюгенд у нацистській Німеччині.


Тепер він тренувався.


Кожна унція його точно налаштованої сили люто напружувалася проти чоловічого тіла, настільки ж сильного і рухливого, як його власне - тіла молодше за нього, чудового у своїх кращих проявах, але тепер покритого синцями і пульсуючого від болю від рук приятеля Строблінга.


Напарник лежав мертвим у кімнаті, де тримали Ніка у полоні, і від Ніка до кінця довгої кривавої стежки залишався лише Строблінг. Слід почався зі смерті сотень невинних людей, коли Строблінг одягнув форму і клацнув батогом. Кінець цього мав бути тут і зараз, на цьому даху в Чикаго цього задушливого, похмурого вечора пізньої осені.


Але це був би кінець, якби Нік зміг прикінчити його до того, як його власна сила висохне.


Нік забурчав від болю в руці і перекинувся, штовхаючи. Йому не було чим допомогти, тільки його змучені і ниючі м'язи. Його звичайний арсенал зброї був захований десь у цій кімнаті тортур. Ніхто більше не знав, де він. Ніхто не знав, що він нарешті наздогнав Строблінга, що одним вирішальним ударом у потрібному місці може знищити одного з головних військових злочинців нацистської Німеччини.


На даний момент здавалося, що Ніка буде знищено.


Він ударив Строблінга коліном у пах і, вивернувшись, завдав удару бритвою по шиї великого німця. Тепер це був Строблінг, який хмикнув - двічі поспіль, - але він продовжував наближатися до нього, наближаючись двома сталевими руками та своїм власним коліном.


Навколо них була тиша, якщо не брати до уваги метушні та бурчання. Жоден з них не чув звуків міського руху на двадцяти трьох поверхах нижче цієї старої будівлі, де Строблінг тримав свій кабінет. Жоден з них не подумав про щільність повітря, про темну хмару, яка, мов просочена димом ковдра, лежала між містом і небом. Жоден із них не думав ні про що, крім абсолютної необхідності вбити іншого.


Тепер вони були нарізно, стоячи на ногах, важко дихаючи. Старий просмолений дах - будинок був одним із найстаріших хмарочосів Чикаго - потріскував під ними, коли вони човгали ногами в танці смерті. Рука Строблінга метнулася, як батіг, який він колись носив. Нік ухилився, втомлений майже до смерті, і високо замахнувся правою ногою в потужному ударі, що відскочив від вивороту твердого підборіддя Строблінга.


Строблінг стрибнув, і вони разом упали.


Грубі руки схопили Ніка за горло.


Великі пальці Ніка впираються у вічі Строблінгу.


Прорив та глухий кут.


Цього разу стрибнув Нік; цього разу саме його ноги вдарили всім своїм тілом боком об чоловіка та змусили його розтягнутися. Дихаючий рев люті вирвався з горла Строблінга, і вони знову корчилися разом, утворюючи сплутану хвилеподібну купу.


Твердий клинок руки Строблінга вдарив Ніка по обличчю. Голова Ніка раптово болісно смикнулася, але він власноруч схопився за горло Строблінга. Вони підтягнулися, стиснулися.


Строблінг вигнув тіло, як тигр, що бореться, і з усією силою рвонувся вгору - повертаючись, згинаючись, здригаючись, щоб обтрусити тварюку біля його горла. Нік тримався, стискав сильніше.


Мить Строблінг лежав нерухомо. Нік думав, що він у нього, сподівався, що він у нього, молився, щоб він у нього був, тому що його власна сила, здавалося, мерехтіла, як вмираюча свічка.


Потім людина під ним різко рушила, і гранітна твердість п'ят обох рук з силою вдарила Ніка в обличчя, і здоровенний німець у той самий момент сильно звивався і вирвався на волю. Він підвівся і позадкував назад, його обличчя перетворилося на спотворену маску ненависті в тьмяному світлі, яке виходило від більш високих будівель поблизу, і вуличні ліхтарі, що сяяли далеко внизу.


Нік витяг обидві руки, схопив убивцю за щиколотку і потяг. Строблінг важко впав, але перекотився і приземлився ще сильніше, осідлавши Ніка. Його ноги були стиснуті ножицями, а руки стиснулися навколо горла Ніка.


Цього разу Строблінг стиснув – люто, невблаганно, відчайдушно. Він тепер важко дихав і видавав свистячі німецькі слова, гортанні звуки огиди та спраги крові – і його хватка на горлі Ніка посилилася.


У вухах Ніка чулися співи і біль у горлі, і йому здавалося, що червоний серпанок, у якому плавали його очі, розчиняється у темряві. Він пройшов; він був наприкінці; все ставало чорним.


Але потім відчуття минуло, і він був все ще живий, а Строблінг все ще стискав горло сталевими, смертоносними руками коменданта табору смерті – руками, які вбивали так часто і так жахливо.


Нік не міг дозволити йому піти.


Він не міг дозволити йому жити!


Нік важко віддихався і зібрав останні запаси сил.


Але це була його невгамовна воля, а не його сила, яка змусила його безжально врізатися в грудну клітку іншої людини - довбати глибоко і сильно, вивернути когтистою рукою мускулисте тіло, схопити ребро і тягнути з властивою йому дикістю. усвідомлення те, що це його останній шанс. Потім він перекотився, тримаючи руки Строблінга біля горла; важко перекотився, як і раніше розчавлюючи і тягне, одну за одною відводячи руки назад і встромляючи їх глибоко в кишку, знову і знову розколюючи і скручуючи, поки не почув тріск кісток.


Строблінг закричав, послабив хватку і кинувся від Ніка, щоб зі стоном котитися смоляним дахом.


Нік похитав головою, щоб прочистити її, радіючи обіцянці перемоги. Шанси знову стали рівними, більш ніж рівними; тепер вони були на його боці. Строблінг теж був поранений; він був близький до виснаження і корчився від агонії.


Тепер він має!


Він дав собі час перевести дух.


Це був невідповідний момент.


Строблінг повільно піднімався на ноги, позадкував навпочіпки і стогнав. Він теж задихався. Можливо, минулої весни. Але Нік збирався його випередити, і йому не мало значення, що Строблінг все ще відступав, гарчав і намагався дистанціюватися між ними. Може, він намагався втекти. То що, коли він був? Куди він міг піти? Вони спустилися внутрішніми сходами, Стробблінг попереду, а Нік за ним? Вниз по пастці-брязкальце, смертельній пастці пожежної драбини, на тротуар двадцятьма трьома поверхами нижче?


Ні - Строблінг повинен знати, що Нік все ще може крокувати до нього, без вагань стрибне на нього, навіть ризикуючи власним життям. Здавалося, німець це зрозумів; він перестав відступати зараз. Він сидів навпочіпки, дивлячись на Ніка, його руки були стиснуті в пазурі, готові до атаки та вбивства.


Тіло Ніка напружилося, розслабилося, а потім напружилося для нападу. Він спостерігав за Строблінгом і наказав своєму втомленому тілу піти в атаку.


Його ноги відірвалися від даху, і раптова чорнота вдарила йому в обличчя, як удар молота.


Там, де раніше було тьмяне світло, тепер нічого не було.


Строблінг зник з поля зору. Все зникло. Не було нічого, крім глибокої темряви, густої та всепоглинаючої темряви, чорної, як вугільна яма в пеклі. А потім було відчуття тканини, коли Нік приземлився в чорній порожнечі і торкнувся Строблінга. Просто торкнувся його. І втратив його в шереху звуку.


Він уповільнив агонію свого виснаження, і коли він зробив випад після шурхіт звуку, там нічого не було.


Він тихо вилаявся і почав обмацувати. Тільки просмолений дах зустрівся з його пальцями, що шукали.


Потім він почув легкий тріск з відстані кілька футів.


Строблінг, що крадеться від нього давньою висохлою смолою, вислизаючи в послану пеклом незрозумілу пітьму.


Дах скрипіл, коли Нік рухався. Він зняв туфлі і мовчки пішов по зношеній смолі.


Строблінг більше не видавав жодного звуку.


Лише абсолютна тиша. Абсолютна чорнота.


Ні, не абсолютна тиша. На даху з ним, так; але не на вулиці внизу. Автомобільні гудки, їх багато; свисток поліції; люди кричать. Але тут нічого нема.


Його ковзні ноги щось піналися. Він нахилився, щоб доторкнутися до нього. Два дечого. Взуття Штроблінга.


Значить, він теж йшов у навмисній тиші. Повзати по даху, щоб влаштувати Ніку засідку. Або, можливо, знайти відчинені двері на внутрішні сходи.


Нік відправив свої думки крізь темряву, згадуючи. Коли весь світ згас, двері були приблизно за п'ятнадцять футів праворуч і за шість футів позаду нього. Так що тепер він буде приблизно за дванадцять футів позаду нього і за десять футів праворуч.


Чи Строблінг спробує скористатися пожежними сходами? Чи він чекав звуку від Ніка?


Нік застиг… чекав… слухав – і думав.


Світло могло знову включитися будь-якої хвилини, будь-якої секунди. Строблінг теж так думав. Тож тепер він, мабуть, намагався придумати найкращий варіант - спуститися сходами і втекти чи знайти укриття на даху, з якого він міг би вистрибнути й атакувати, як тільки знову спалахне світло.


Яка ситуація? Тут знаходилися корпус для верхнього сходового майданчика, корпус для ліфтів та резервуар для води. От і все. Але цього було достатньо.


Він вирішив, що для самого Ніка найкраще було піти до сходових дверей і почекати там.


Він безшумно йшов крізь темряву, досліджуючи її почуттями, прислухаючись до Строблінга, рахуючи кроки.


Було неймовірно темно. У його голові було мало місця для пустих роздумів, але він не міг не поставити питання, що викликало відключення світла і чому воно було таким гнітючим. Збій харчування, звичайно, але… Він понюхав повітря. У ньому вогкість пари. Зміг.


Раніше він був зайнятий свідомо відзначати це. Але забруднення повітря було майже відчутним. Це було як у гіршому випадку Лос-Анджелеса, як у Піттсбурзі до зачистки, як у Лондоні того смертельного сезону, коли чотири тисячі людей загинули від бруду в повітрі.


Його очі хворіли від цього, і його легені були забиті цим. «Дивно, – подумав він.


Але де, чорт забирай, Строблінг?


Пальці Ніка торкнулися стіни і ковзнули нею. Двері на сходову клітку повинні бути приблизно тут.


Звук долинав із кількох ярдів. Клямка тріщала, спочатку м'яко, а потім голосніше, наче чинила опір. Він обернувся.


Якого біса! Чи міг він так помилитись із дверима?


Він швидко рушив на звук, злегка спираючись на подушечки ніг, обережно на випадок попадання в пастку.


Звук став гучнішим, і двері відчинилися.


Він лаявся, коли підійшов до нього. Строблінг пройшов через двері, і в темряві він піде… Але в одному куточку його розуму Нік поставив запитання.


Чому Строблінг довелося боротися з дверима? Вона була відкрита.


Його відповідь прийшла зі звуком чогось розколюваного, вдихом теплого, жирного повітря і криком, який почався з високої пронизливої ноти, яка наростала, луною віддалялася, опускалася, розчинялася, як сирена, що швидко зайшла, а потім закінчення.


Він не міг бути певний, але йому здалося, що почув глухий удар дуже далеко внизу.


Тепле жирне повітря з відкритої шахти ліфта м'яко дуло йому в обличчя, і воно раптово стало мокрим від поту.


Він зачинив двері і відвернувся, вражений. Таким чином, затемнення, яке майже запропонувало Строблінгу втекти, забрало його замість нього.


Одне відключення електроенергії, одна стара будівля, один старий і погано охоронюваний ліфт - і стежка закінчилася.


Був слабкий натяк на світ, що з неба піднімається на схід. Він попрямував до нього, обережно ступаючи в темряві, доки не підійшов до стіни і не глянув на місто внизу.


У кількох вікнах мерехтіли крихітні цівки світла. Він подумав, що дві невисокі будівлі – лікарня та пожежна частина – яскраво освітлені. На вулицях світили фари. Десь у напівтемряві світився промінь ліхтарика.


Це все. Петля була чорною. Береги озера Мічиган лежали під темною пеленою. На півдні, заході, півночі, сході все було темно, якщо не брати до уваги рідкісних точкових променів світла або маленьких іскор світлячків, які робили темряву ще темнішими.


«Ще одне, – подумав він. Ще одне з тих відключень, яке, за їхніми словами, більше ніколи не повториться.


Але зараз все, що це означало для нього, - це необхідність потягнути його втомлене тіло вниз по двадцяти трьох сходових прольотах у пошуках телефону, пиття, ліжка та сну. Амі це ознаменувало закриття справи Генріха Штроблінга.


Тоді він не знав цього, але це ознаменувало відкриття іншого.


* * *


Джиммі Джонс був надто молодий, щоб читати газети, не надто молодий, щоб розуміти слова, але надто молодий, щоб дбати про себе. Бетмен був його швидкістю. А Бетмен не був у Чикаго позаминулої ночі, тому Джиммі не знав, що весь Чикаго та його передмістя, а також більша частина штату Іллінойс та деякі частини сусідніх штатів були затемнені за довгі п'ять годин до того, як спалахнули вогні. раптово, незрозуміло, знову почалося. Він також не знав, що рік тому майже вдень хлопчик, трохи старший за нього, йшов дорогою в Нью-Гемпширі, роблячи точно те, що Джиммі робив зараз цієї холодної ночі в штаті Мен.


Джиммі йшов додому вечеряти і розмахував ціпком. Сонце сіло, йому було холодно, і в небі було кілька кумедних миготливих вогнів, які змусили його трохи злякатися. Так що він змахнув своїм ціпком, щоб відчути себе сильним, і він ударив нею по деревах уздовж дороги, і він ударив нею по ліхтарних стовпах.


Він ударив два ліхтарі, і нічого не сталося, за винятком приємного звуку удару палиці об стовпи.


Коли він ударився об третій стовп, світло згасло.


"О, Кі-рист!" - винен сказав він і дивився на темну дорогу, що веде додому.


Усі вогні згасли. Усі вогні на дорозі та всі вогні у місті попереду.


"Боже!" - Видихнув він. «О боже, я справді зробив це зараз!»


Він побіг у темряві.


Він зовсім забув про дивні миготливі вогні в небі.


Але люди в його темному рідному місті бачили їх, коли в них згасло світло, і деяким із цих людей було трохи не по собі. І деякі з них безсоромно боялися.


Через три дні в Скелястих горах рейнджер Горацій Сміт вийшов з джипа, щоб розім'яти ноги і помилуватися своїм другим улюбленим пейзажем. Першою була Аліса, вона була вдома у Боулдері; другим було водосховище Елкхорн, зазвичай вкрите льодом у цю пору року, але поки що синє під майже зимовим небом.


«Якесь тепло для цієї пори року», - сказав він собі, крокуючи між високими деревами та навколо природної кам'яної стіни, яка відокремлювала греблю від очей туристів, які проїжджали. Зовсім не здивуюсь


Якби в цій ідеї не було нічого, що росіяни заважають нашій погоді. Наступне, що ви дізнаєтеся, - вони розтоплять арктичний крижаний покрив, щоб перетворити Сибір на пустуню і затопити східне узбережжя.


Ну, в будь-якому разі, вони не могли торкнутися Скелястих гір і прохолодної блакитної води, яку він так любив.


Він переліз через купу каміння і обігнув останній великий валун. Його гребля лежала попереду, спокійна і гарна під полуденним сонцем. Він дивився на неї з любов'ю.


І відчув раптове жахливе відчуття, ніби його розум зламався.


Він моргнув, похитав головою, знову глянув.


Іноді на заході сонця - так, але не опівдні і ніколи опівдні.


Він чомусь упав навколішки і поповз до води.


На той час, як він дійшов до неї, нічого не змінилося.


Вона все ще була криваво-червоною.


А внизу, в долині, в маленькому містечку, яке колись було шахтарським табором, місіс Міртл Х'юстон відкрила кухонний кран, і з неї вилився струмок червоної рідини.


Вона була не єдиною домогосподаркою в Голд Геп, яка того дня запізнилася з обідом.


До обіду дива червоного озера обговорювалася по всьому штату Колорадо. Ніхто не міг цього пояснити.


Наступного дня в Покателло, штат Айдахо, Джейк Крю, як завжди, виліз із ліжка о 6-й годині ранку, але без своєї звичайної ранкової бадьорості. Він погано спав. Ніч була душною не так від спеки, як від безповітряності. Жодного подиху повітря. Атмосфера була важка, як якась величезна спляча тварина.


Бочкоподібні груди Джейка розширилися, коли він стояв біля відчиненого вікна, намагаючись вдихнути повітря. Світанок мав бути не раніше, ніж через п'ятдесят шість хвилин, але вже мали з'явитися якісь ознаки ранкового сяйва.


Не було.


Низко над містом лежала серпанок, брудний, смердючий туман, подібного до якого він ніколи раніше не бачив. Ні туману, ні дощу; просто брудна ковдра з бруду.


Він недовірливо дивився на неї і принюхався. Хімічні запахи Авто дим. Smoke, Sulphur або щось таке. Він роздратовано пробурмотів і попрямував у ванну, щоб обполоснути обличчя холодною водою і змити відчуття бруду, що ходить.


Запах води був огидним.


До восьмої години ранку майже всі з тридцяти тисяч жителів Покателло були стурбовані тим, що прохолодне, чисте повітря та проточна прісна вода в їхньому місті з незрозумілої причини виявилися зараженими.


Їх анітрохи не заспокоїло те, що пізніше того ж дня вони дізналися, що їхня столиця Бойсе постраждала так само. Зовсім не певен.


* * *


ФЛАГСТАФ, АРИЗОНА, 17 ЛИСТОПАДА. Вісімдесят сім осіб, включаючи трьох інженерів, одного лікаря, двох пілотів авіаліній, п'ять учителів, кілька десятків студентів, вісімнадцять туристів і чотирьох державних солдатів, стали свідками минулої ночі демонстрації з повітря НЛО біля піку Хамфрі. Солдат Майкл нарахував дванадцять «вогняних куль у небі, з хвостами за ними, які були схожі на струмені зеленого вогню». Камера доктора Генрі Метісона зробила три швидкі знімки їх, перш ніж вони «зробили раптове вертикальне піднесення і зникли над горами». Сьогодні, розмовляючи з цим репортером, він прокоментував: «Я хотів би, щоб вони спробували пояснити це як болотний газ.


Над найвищою точкою Арізони? Скоріш за все, не. Особливо після того, що сталося кілька днів тому просто в пустелі. Я кажу вам, люди нервуються через такого роду речей, і настав час нам зробити якісь реальні дії, перш ніж ми впадемо в стан паніки.


РЕДАКЦІЯ, КАНЗАС-СІТІ РАНІЙНЕ СОНЦЕ, 10 ЛИСТОПАДА - «Після дев'ятої години та сорока семи хвилин хаосу сьогодні вранці о п'ятій тридцять п'ять знову запалилися вогні в рівнинних штатах. Чотирнадцять людей загинули внаслідок нещасних випадків, прямо чи опосередковано спричинених відключенням електроенергії. Сотні будинків усю ніч залишилися без води. Тисячі людей застрягли у своїх офісах, на вулицях, у ліфтах. Сотні тисяч мешканців цих чотирьох штатів раптово втратили тепло, світло, комфорт - і пояснення. Чому це сталося знову? Ми ніколи не дізнаємось? Чому енергокомпанії не можуть пояснити, чому це сталося і як ситуація раптово виправилася? Ми маємо право знати, і ми вимагаємо…


* * *


«Привіт, привіт, привіт, хлопці, Swingin' Sammy знову з вами, щоб принести вам всі останні записані хіти, вибрані спеціально для вас вашою улюбленою радіостанцією, старий добрий WROT у Тул - Що? Хвилинку, хлопці. Отримав зведення тут. Вітання! Спалах! Від міської водопровідної комісії. Вода! Я, я ніколи не чіпаю це… Слухай, може, тобі теж краще не чіпати. Тут йдеться – і слухайте уважно, люди – УВАГА! НЕ ПОВТОРЮЙТЕ - НЕ ПИТЕ ВОДУ З ДОМАШНЬОГО БАРАБАНУ, НЕ ПИТЕ ВОДУ В МІСТО, НЕ ПИТИ ВОДУ В ОБЛАСТІ, ЩО ОБСЛУГОВУЄТЬСЯ ТАПАКОНІКОВИЙ РЕЗЕРВУАР. Є СВІДЧЕННЯ НЕЗВИЧАЙНОГО ЗАБРУДНЕННЯ, НЕ ОБОВ'ЯЗКОВО ШКІДЛИВОГО, АЛЕ ДО ПРОВЕДЕННЯ ЗАКЛЮЧНИХ ВИПРОБУВАНЬ НАСТОЙЛИВО ПРИЗИВАЮТЬСЯ, ЩО ВСІ ЖИТЕЛІ ВИКОРИСТОВУЄТЬСЯ ВИКОРИСТОВУЄМО ВИКОРИСТАНО. НЕ БУДЬТЕ ТРИВОЖНІ - ПОВТОРІТЬ - НЕ БУДЬТЕ ТРИВОЖНІ. АЛЕ БУДЬ ЛАСКА, СПІВПРАЦЮЙТЕ. ДОДАТКОВА ІНФОРМАЦІЯ БУДЕ ШВИДКО І ДОСТУПНО НАДАВАТИСЯ.


Слухай, мені здалося, що сьогодні вранці у моєї зубної щітки якийсь кумедний смак.


* * *


Нік Картер загасив цигарку і пристебнув ремінь безпеки. Вогні околиць Нью-Йорка лежали під ним і його попутниками, і "Сузір'я Істерн Ейрлайнз" вже плавно спускалося вниз.


Він глянув униз. Це була ясна, прекрасна ніч, і він міг бачити вогні Брукліна, Лонг-Айленда та мосту Верразано, і він був радий повернутися додому, вирішивши всі питання в Чикаго.


Вогні мерехтіли та мерехтіли. Попереду лежала злітно-посадкова смуга, яскрава доріжка.


Потім його не було.


Він зник уночі проти Манхеттеном, переважно Лонг-Айленда, частинами Коннектикута і Нью-Джерсі.


У літаку пролунали схвильовані голоси. Пілот зробив крен, кружляв і подякував своїм щасливим зіркам за те, що на чистому нічному небі є зірки.


Через три хвилини, з точністю до секунди, знову спалахнуло світло.


Мільйони людей, у тому числі Нік, глибоко зітхнули з полегшенням. Але їх полегшення стримувалося підозрою, що це може статися знову, і майже впевненістю, що це станеться знову.


І ніхто з них не знав чому.


Нік був удома у своїй квартирі у верхньому Вест-Сайді трохи більше ніж через годину після того, як зупинився біля стійки для листів біля Колумбійського університету. Його власна адреса була відома тільки його найближчим друзям, і більша частина його пошти вирушала манівцем, перш ніж доходила до нього на місці.


Тепер він розгорнув листа, катаючи язиком гладкий крижаний бурбон і гадаючи, хто міг писати йому з Єгипту.


Лист підписав Хакім Садек. Хакім, звісно! Хакім, косоокий кримінолог, який використовував свої хитрі таланти з таким вражаючим ефектом під час того бізнесу в Африці.


Спогади про витівки Хакіма змусили Ніка посміхнутися від насолоди.


Але лист був не дуже кумедний. Він уважно прочитав його двічі і, коли поклав назад у конверт, обличчя його було похмурим.


РОЗДІЛ ДРУГИЙ


Валентина Велика


«Ні, – сказав Хоук. - І, будь ласка, зніміть тост із тостера і передайте його мені. Боже мій, можна було подумати, що якийсь геній у цій надто дорогій пастці снобів знайде спосіб зігріти тости.


Нік передав тост. Щоправда, було холодно та сиро, але не в готелі «П'єр». Хоук майже постійно розмовляв по телефону з того часу, як у його номер принесли сніданок, а Нік прибув, щоб привітати главу AX після повернення із зустрічі на найвищому рівні в Європі.


"Ні?" – сказав Нік. «Ви майже не слухали мене. Чому б і ні?"


"Звичайно, я тебе слухав", - сказав Хоук, з обережністю розмазавши мармелад. Він був незрозуміло дратівливий, але він не втратив апетиту прикордонника, через який він чомусь виглядав худим, жилавим і жорстким. «У всякому разі, я все про це знаю. Тут вимкнення електроенергії, там забруднення. Озера, що стають яскраво-червоними, та вода, що тече з-під крана. О, навіть у Європі я все чув про це. Хмм. По ранкових газетах я бачу, що вчора ввечері над Монтоком знову бачили літаючі тарілки. Безперечно, надзвичайно зловісно. Він накинувся на свою яєчню і якийсь час зосередився на ній. Потім він сказав: «Не думайте, що це мене не хвилювало. Обговорив це із Шефом за чотиристоронньою системою у середу ввечері. Централ вважає, що це масова істерія через війну нервів у В'єтнамі, спровокована абсолютно нормальними інцидентами, які трапляються випадково, зі значно більшою, ніж зазвичай, частотою. Люди перебільшують, складають два і два та отримують сорок п'ять. Бюро каже:


«Більше двох і двох, – сказав Нік. «Навіть більше сорока п'яти».


"Die Bureau" каже, - повторив Хоук, пильно дивлячись на Ніка, - що ворожі агенти зовсім не можуть діяти. Всі події можна віднести до людської помилки, механічних збоїв, самообману та уяви. Однак вони попереджають нас, що ми не маємо повністю ігнорувати можливість того, що російські диверсанти ховаються серед нас. По-перше, подивіться на червоне озеро. Хоук кисло посміхнувся. «Це справді вразило Дж. Егберта там, де він живе. Але він буде пильним, сказав він, і пильним.


Він зробив ковток кави і скривився. «Дуже погано, щодо долара за чашку. Пфуї. Добре. Маккракен вибрав середній курс між двома середніми курсами, і це справді хороша лінія. Він дотримується теорії, згідно з якою всі ці епізоди легко можна пояснити, хоча сам не може їх пояснити. Збої у подачі електроенергії були звичайним явищем упродовж десятиліть. Всі ми знаємо, що зміг і забруднення навколишнього середовища прийшли до нас із віком машин. І ми також знаємо, - каже він, - що тут задіяний психологічний фактор - що подібні речі відбуваються хвилеподібно, наприклад, самогубства, авіакатастрофи і таке інше. "Це пройде", - каже він. Через наш національний стан нервів - знову ж таки, я цитую його - американський народ звалює в купу безліч не пов'язаних між собою інцидентів і вводить в себе стан напівпаніки. Але про всяк випадок – а тут він іде разом із Дж. Егбертом – ми повинні зберігати пильність.


Шеф погодився. Так. Вся поліція штату та місцева поліція докладе зусиль для розслідування всіх подібних явищ. Федеральні маршали будуть відправлені туди, де це необхідно, і Національну гвардію вже було попереджено, щоб вони могли діяти в крайніх випадках. ФБР, як і було обіцяно, буде пильним та пильним. Але нам, AX, наказали не торкатися до нього носом. Із. Ось і все, Картере.


"Це?" - Замислено сказав Нік. «Шкода. Але у мене в рукаві є один маленький козир...


"Тримай його там!" - гаркнув Хоук. «Якщо у вас немає конкретних доказів іноземного втручання та достатньо гарного уявлення про те, де і як розпочати розслідування. Ви?


Нік похитав головою. “Я не. Нічого, окрім підозр”.


"У мене це є", - сказав Хоук. "І це все, що в мене є". Він зробив великий ковток охолоджувальної рідини зі своєї кавової чашки, і його шкірясте обличчя спотворилося в гримасі, коли він відсунув чашку. "Гадість", - прогарчав він.


«Зроблено з найкращих кавових зерен у світі та найгіршої води у світі», - зауважив Нік. «Нью-Йорк дуже власний. З рівнем забруднення вище, ніж будь-коли. Вони кажуть нам, що він неотруйний, але огидний на смак. Цікаво чому?"


- Досить, Картер, - холодно сказав Хоук. "Тема закрита. Навіть якби ви могли пуститися в погоню за дикими гусаками, я не став би витрачати ваш час на це. І ти не вільний.


З завтрашнього ранку ви чергуватимете до подальшого повідомлення.


"Служба супроводу?" – недовірливо сказав Нік. Це означало провести патрулювання за допомогою якогось VIP з комуністичної чи непримиренної нації, і його ідея не хвилювала. Він отримав своє звання майстра вбивств не проведенням екскурсій.


Хоук обдарував його тонкою усмішкою. «Це може виявитися цікавішим, ніж ви думаєте. Що ви знаєте про завод із виробництва ядерного палива у Вест-Веллі, штат Нью-Йорк? »


Нік знову подумки повернувся до відповідного файлу пам'яті. "Належить і управляється Nuclear Fuel Services", - сказав він. «Це перша і поки що єдина комерційна установка з переробки ядерного палива на американській землі. Він виробляє чистий плутоній того типу, що використовується виготовлення ядерних бомб, але з військових цілей - лише живлення мирних ядерних реакторів. Вест-Веллі знаходиться приблизно за тридцять п'ять миль на південь від Буффало, тобто недалеко від озера Ері і недалеко від канадського кордону». Він наморщив брови і повільно потягся за цигаркою. - Насправді, не так уже й далеко, - задумливо сказав він, - від джерела «шістдесяти п'ятого північно-східного відключення світла». Ніколи не думав про це раніше – так, це цікаво».


Хоук зітхнув. «Забудь, Нік, - стомлено сказав він. «Забудьте про вугілля затемнення. Суть заводу така: він відкритий для публіки за попередньою домовленістю. І не лише американська публіка. Членам Міжнародного агентства з атомної енергії, кваліфікованим вченим із дружніх країн та різним іноземним латунним капелюхам, які мають право на участь з інших причин. Ідея полягає в тому, щоб поділитися своїми знаннями у мирних цілях. Так сталося, що ми зобов'язані доглядати – по суті, дуже сильно – певному урядовому відомству у СРСР». Він запитливо глянув на Ніка, і в куточках його очей зморшки стали глибшими. - Власне, російській розвідці. Вони домовилися, найвищими каналами, направити представника для інспекції заводу в Вест-Веллі».


– Російська розвідка, – категорично сказав Нік. «Тепер я все чув. І моя робота - стежити за тим, щоб вона не пхав носа туди, куди не повинна. О, чарівно».


"Так, це наша робота", - визнав Хоук. «Це, звичайно, трохи незвично, але з різних причин ми не могли відмовити у їхньому проханні. Я впевнений, що вам це не видасться неприємним. Бажають убити Валентину Січикову.


Обличчя Ніка просвітліло. «Валентина! Дівчина моєї мрії, кохання всього мого життя! Ви маєте рацію - це проливає на речі трохи інше світло. Але як вони її обрали?


Хоук відкинувся назад і прикусив кінчик [однієї зі своїх забруднюючих повітря сигар.


"Бо ви двоє знаєте один одного", - сказав він. «Бо вони хотіли надіслати когось, кому ми можемо довіряти. Я сам, як ви знаєте, нікому не довіряю, але доки їм доводилося обирати когось, це могла бути і вона. Я винайняв для неї апартаменти на двадцять третьому поверсі і меншу кімнату для вас прямо навпроти. Мені не потрібно говорити вам про це, вірите ви їй чи ні, але за нею потрібно постійно наглядати. Вона блискуча жінка, і в цьому може бути більше ніж здається на перший погляд. Так що ти ставитимешся до неї по-царськи і дивитимешся на неї як на… ах, яструб. Він поліз у портфель і витяг складений аркуш паперу. «Ви можете прочитати цей лист Смирнова, який дійшов до мене через державу. Саме він обрав Січікова для цього візиту. Він скористався цією можливістю, щоб написати нам щось на кшталт листа фанатів про нашу участь у цій московській історії. Дуже хвалебний та грубий. Це може вас потішити.


Нік прочитав це. Дмитро Борисович Смирнов справді щедро хвалив відділ Хоука. Але здавався щирим, і він серйозно


просив, що людина, яку він знав як Тома Слейда, повинен супроводжувати товариша Січикову. Як глава російської розвідки, він чудово розумів, що візит товариша може викликати підозри в деяких колах, але був упевнений, що Хоук і «Слейд» впораються із ситуацією з їхньою звичайною делікатністю… і так далі, і так далі, і так далі. , з безліччю компліментів та побажань здоров'я.


"Дуже добре", - прокоментував Нік, повертаючи його. «Я знаю, що це трохи красиво на ваш смак, але я сказав би, що друг Дмитро означає все». Він задумливо зиркнув на Хоука, думаючи про щось, що не мало жодного стосунку до Валентини або її начальника.


Хоук дивився на нього. "Добре?" він вимагав. "Що в тебе на думці?"


Нік поліз у кишеню і витяг власного листа.


«Я теж отримую листи від фанатів», - сказав він майже ліниво. «Ви пам'ятаєте Хакіна з Єгипту та Абімако?»


Хоук кивнув головою. "Так, - сказав він твердо". Так?


«Це дійшло до мене через урвище», - сказав Нік. Я завжди думав, що Хакім був природженим AXEman, і я залишив його, щоб зв'язатися зі мною. За останні рік чи два я отримав пару інформаційних листів. А тепер це. Думав, це може вас зацікавити.


Хоук взяв листа. Він насупився, читаючи.


Він сказав:


Дорогий Миколо,


Невелика нотатка перед тим, як я піду в клас і почну сьому частину мого курсу «Сім живих мистецтв». Подробиці будуть надані на ваш запит, але на даному етапі я не хочу нав'язувати вам занадто багато того, що ви можете вважати дрібницею. Тим не менш, я зіткнувся з чимось, що змусило мій ніс, що винюхує злочин, посмикуватися, а очі схрещувати мечі навіть більш відважно, ніж зазвичай, і я відразу подумав про тебе і твій власний талант внюхати дивне і, здавалося б, незрозуміле .


Минулої ночі я відвідав похмуру вечірку за межами кампуса на честь ще більш похмурої людини в кампусі. Я прибув із запізненням, навмисно, бо в мене немає терпіння в цих справах, і коли я дістався туди, вино текло безладно і язики плескали. На мою велику огиду, я був негайно схоплений доктором Вільгельмом фон Клюге з Медичного коледжу, який одразу втомив мене своїми чудовими подвигами в галузі медицини. Потім він раптом перестав мене втомлювати. Незабаром він став майже таким косооким, як і я, і слова вилетіли з його рота. Повинен вам сказати, він хірург, якого привіз до Єгипту наш шановний Насер, і коли він почав розповідати про свої нещодавні різьблені фігурки, я насторожився і прислухався.


Схоже, він є експертом у косметичній хірургії, про що він раніше мені не розповідав. Крім того, здається, що протягом останніх кількох місяців він зробив серію операцій зі зміни рис обличчя ряду чоловіків, які заплатили йому величезні суми грошей за його навички. З професійної точки зору, його найбільший тріумф був в області навколо очей і в гормональному стимулюванні росту волосся там, де раніше волосся не хотіло з'являтися. У ході його балаканини з'ясувалося, що жоден з цих людей - їх було вісім чи дев'ять, наскільки я міг судити - не був понівечений будь-яким чином, так що їм дійсно знадобилася операція. Вони просто хотіли змінити свою зовнішність, і, за його словами, він зробив це безпрецедентно. У мене склалося враження від нього, хоча він не сказав прямо, що всі вони знали один одного і що до кожного зверталися дуже схоже. Деякі вимагали більш менш роботи з носом; один або два вимагали його найбільшої майстерності у перетворенні вилиць. Але загалом їхні вимоги були однакові.


Я тоді спитав його - а хто б не став? – саме так, як вони виглядали раніше. А потім, мій друже, він, на превеликий жаль, замовк, як ви б сказали, і дуже швидко заговорив про інше. Ніщо з того, що я міг зробити чи сказати, не повернуло б його до обговорення його хірургічної майстерності. Проте мені здалося, що я бачив, як він нервово оглядав кімнату, і невдовзі пішов.


Я бачу, що, як завжди, моя «швидка замітка» перетворилася на розділ, і в ній я не запропонував вам нічого, крім нематеріальних активів. Але я вважаю, що вони мене дивно цікавлять, і я займуся цим питанням. Я також бачу, що наближається година, коли я читатиму лекції моїм початківцям борцям зі злочинністю, так що я залишу вас з цією маленькою загадкою.


Термін скоро закінчиться – хвала Аллаху зі святом мого криміналіста. Ви не пропонуєте цього року відпочивати в Єгипті? На жаль, я не подумав. Але напишіть мені на дозвіллі і скажіть, що ви думаєте про фон Клюге і його п'яний маячні. А поки що мої найкращі привітання -


Вибачте за переривання. Телефонний дзвінок начальник поліції. Сьогодні немає занять; Я на зв'язку як консультант.


Фон Клюге було знайдено мертвим у ліжку сьогодні вранці. На перший погляд, це виглядало як природна смерть. У ході розслідування було встановлено, що його навмисне задушили.


Мені треба йти.


В поспіху,


Ваш друг, Хакім Садек.


Хоук упустив листа на стіл і обережно закурив холодну сигару. Він, затягнувшись, відкинувся назад і затягнувся вкотре. Нарешті він заговорив.


«Ви хочете, щоб я припустив, що тут є щось більше за злочинну групу, що діє в Єгипті. Добре, я не обговорюватиму всі такі можливості і зроблю ваше припущення. І річ у тому, що ця справа має міжнародні наслідки і може потрапити до компетенції AX. Я правий?"


Нік кивнув. "Це природно ..."


- Звичайно, про операції, - роздратовано перебив Хоук. «Очі, носи, вилиці, волосся. Зокрема очі, я впевнений, ви хочете, щоб я помітив. Я помітив. І вбивство хірурга, ймовірно, після того, як він закінчив свою роботу. Але одразу після цього? Можливо, ні. Ні - після того, як його побачили тим, хто говорить. Можливо, підслухали. О, ви мене зацікавили, поза сумнівом. Але ми маємо знати більше – набагато більше – перш ніж я зможу діяти». Він задумливо примружився і знову затягнувся. "D5 в Іраку", - сказав він нарешті. «Він може дістатися Каїра і трохи покопатися. Це вас влаштовує?


Нік посміхнувся. “Ви знаєте, що це не так. Але це краще ніж нічого. Тільки я не думаю, що він той, хто вступить у контакт із Хакімом. Він не зовсім смакує Хакіма.


Яструб випустив дим і примружився.


- А ти, я гадаю? Чого ти хочеш, Картер, - вирішити питання про затемнення, прийняти Січикову і відлетіти до Єгипту одночасно? Я не пам'ятаю, щоб ми надали вам титул Супермена. Ви маєте наказ. І тобі дали завдання».


"Так, сер", - сказав Нік і відсунув стілець.


Хоук махнув йому у відповідь. «Сідай, Нік, сідай. Погана кава завжди псує мені настрій. D5 може перевірити, але ви все одно можете щось зробити. Ви беззастережно довіряєте цьому Хакіму?


- Беззастережно, - сказав Нік, сідаючи на стілець.


«Тоді телеграфуйте йому. Використовуйте звичайні громадські канали. Скажіть йому, що ваш добрий друг буде в Каїрі протягом наступних днів або двох і зв'яжеться з ним, щоб дізнатися про останні новини. Сформулюйте це як завгодно, але дайте зрозуміти, що вам потрібні всі деталі, які він зможе розкрити, і ваш друг передасть їх вам. Я сам перекажу накази D5 і примушу його зашифрувати звіт Хакіма прямо мені. Як його конспірація?


Хакіма? Він експерт». Нік посміхнувся, згадавши. «Настільки досвідчений, що іноді я ледве можу його розібрати. Але він наздоганяє».


"Добре. Потім дайте йому знати вашою власною мовою, яка ретельно охороняється, що ми хочемо, щоб він дізнався - якщо це можливо віддалено - коли фон Клюге завершив свої операції. Точний час та спосіб його смерті. Хто ці чоловіки були чи могли бути? Якщо вісім чи дев'ять осіб останнім часом зникли безвісти в Каїрі чи його околицях. Якщо медичні карти фон Клюге доступні для перевірки. Хто міг бачити чи чути, як він говорив на тій вечірці? І так далі. Я залишаю на ваш розсуд дати йому зрозуміти, що ми хочемо знати. В даний час. Приберемо з дороги справу Січікова. Хоук витяг із свого опуклого портфеля тонку папку. «Ось список місць, які вона хотіла побачити, окрім заводу West Valley. Можливо, вам вдасться вмовити одну з ваших численних подруг - зі схваленням AX, звичайно, - відвезти її до Bergdorf's і Macy's, а також в одне або два інші місця, які можуть вас не дуже турбувати. Звичайно, ти будеш під рукою. У документах є зразковий маршрут для заміських екскурсій. Ви можете використовувати свою машину чи машину з контори. Ваш рахунок буде чудовим, але я сподіваюся, що ви принесете трохи змін. Вона прибуде до Кеннеді завтра вранці о десятій через Pan Am, і ви будете там, щоб її зустріти.


«Пан Ам? Чи не спеціальний російський рейс? »


Хоук похитав головою. "Нічого особливого. Вона їде манівцем для власного задоволення, і один із наших чоловіків буде з нею на рейсі з Лондона. Ніякого її власного. Схоже, вона незалежна жінка. І вона подорожує під своїм ім'ям, без будь-яких спроб маскування.


«Я маю на це сподіватися», - сказав Нік. «Я скоріше спробую замаскувати Статую Свободи, ніж незрівнянну Валентину. Хто все знає про цю подорож? »


Кути рота Хоука повернуті вниз. «Надто багато людей на мій погляд. Поки що не в пресі, і я маю намір і далі продовжувати. Але ця історія обійшла урядові та наукові кола, тож це не секрет. Тим не менш. Ми нічого не можемо з цим поробити. Я можу лише закликати вас виявляти максимальну обережність. На всьому шляху за вами стоятимуть два прикриття, Фасс і Кастеллано, але ви не гірше за мене знаєте, що їхня функція - виявляти хвости, а не усувати неполадки. Так що ви будете значною мірою самі по собі. Ваша подруга категорично відмовилася від усіх наших стандартних заходів безпеки. Тим не менш, у нас немає причин очікувати на неприємності. Її мало знають за межами Росії - наскільки ми можемо судити, вона не значиться в чиємусь розшуку, і ми ретельно її перевірили. Так що я майже впевнений, що у вас не виникне труднощів.


«Не розумію, чому я винен», - погодився Нік. «Я з нетерпінням чекаю на зустріч із нею знову. Тепер є одна дама, яку я справді люблю! »


"Одна?" сказав Яструб і схвалив Ніка


з майже батьківською посмішкою. «Одна з щонайменше дюжини, про які я знаю. А тепер уявіть, що ви берете пляшку «Курвуазьє» і наливаєте нам обом по чарці. Я знаю, що вже трохи рано, але мені потрібно щось, щоб відволіктися від смаку сніданку. Боже мій, подивися на туман над цим похмурим містом.


* * *


Нік в'їхав на пежо на стоянку аеропорту і вдихнув чисте прохолодне повітря. Валентина обрала для свого приїзду чудовий день. Без сумніву, вона наказала природі поводитися добре. Небо було блакитним і вільним від смогу, ніби він робив усе можливе, щоб вітати її.


Його перепустка привела його до офіційної зони зустрічі на кордоні злітно-посадкової смуги, і там він чекав, дивлячись одним оком на годинник, а іншим блукаючи навколо, щоб помітити цятки в небі та прикривачів позаду нього.


«Подібно до Хакіма», — подумав він раптово, чиї очі справді дивилися в протилежні сторони, і він міг дивитися відразу на дві різні сцени.


Він відправив телеграму Хакіму Огидному, як Хакім любив називати себе, протягом години після того, як залишив Яструб напередодні. D5 до цього моменту мав вирушити до Єгипту. І Валентина Казкова приземлиться у Нью-Йорку у найближчі десять хвилин. Жаль, що Картер не міг опинитися в двох місцях одночасно. І все ж таки Валентину варто було чекати.


Погляд Ніка продовжував блукати. Приземлився Constellation, потім 707. Два гігантські реактивні літаки з ревом злетіли. У імміграційної служби стояв у прикриття Фасс. Кастеллано був на оглядовому майданчику. Злетів ще один літак. А потім у небі виросла точка, яка перетворилася на обтічного металевого гіганта, що приземлився на смугу перед ним.


Літак Валентина.


Вона все ще знала його як Тома Слейда, ім'я, яке йому довелося використати під час роману в Москві. Але навіть при тому, що вона не знала його справжнього імені, вона багато знала про нього - що він був оперативником найвищого рангу AXE, що він любить жінок, гарну їжу, міцні напої; що він міг використати свій розум, а також кулаки та смертоносну зброю; що, незважаючи на його звання Кіллмайстра, у ньому були тепло, кохання та сміх. А він, у свою чергу, знав, що вона ніколи в житті не використовувала іншого імені, крім свого; що вона була однією з найбільш руйнівних, ефектних, чесних і прекрасних жінок, яких він колись зустрічав; і що, незважаючи на її зовнішність, вона мала швидкий і гострий розум, що дозволило їй обійняти посаду головного помічника наркома російської розвідки, поступаючись лише вищому наркому Дмитру Борисовичу Смирнову.


Сходи були на місці; великі двері корабля були відчинені. Перші з тих, хто знову прибув, почали виходити з літака. Потім вони вийшли двома постійними потоками – люди з пальтами, фотоапаратами, сумками; люди, усміхнені стюардесам і радісні погляди на обличчях, і люди, які невпевнено дивляться на незнайомий світ і з надією шукають зустрічних.


Валентини наразі немає.


Нік пішов до літака.


Два стійкі потоки сповільнилися до тонкого струмка, а потім зупинилися. Валентини, як і раніше, немає.


Він зупинився біля переднього трапа і глянув угору. На своїй посаді все ще чекала першокласна стюардеса. Тож було ще дещо.


Потім на обличчі симпатичної стюардеси розпливлася посмішка, і вона простягла руку, щоб узяти протягнуту до неї величезну руку.


Чудова Валентина стояла у дверях, вимовляючи коротку прощальну промову подяки. Нік подивився вгору, відчуваючи приплив прихильності до цієї прекрасної жінки.


Стояли у дверях? Ні, вона наказала – наповнила, зменшила, зменшила до розмірів люка у модельному літаку. Здавалося, що навіть гігантський літак зменшився у розмірах, тож його величезні розміри стали лише тлом для цієї єдиної жінки.


Коли Валентина Січикова, нарешті, почала свій повільний, величний спуск, її очі ковзнули величезним летовищем, сприймаючи його з недбалістю, наче хтось кидає погляд на маленьке заднє подвір'я передмістя.


Нік мимоволі розвів руками, задовго до того, як вона підійшла до нього, і його привітна усмішка мало не розділила його обличчя надвоє.


Її власне обличчя спалахнуло від насолоди.


"Томашко!" - проревела вона, зупиняючись на сходах. "Привітання! Ні, не підходь до мене назустріч - я думаю, ці сходи тільки мене витримають, так? Хо-хо-хо-хо!» Її тіло тремтіло від буйних веселощів. «Знаєш, чому я змушую Олексія чекати, а ми виходимо останніми, друже мій? Тому що я не хотів перекривати проходи. Хо-хо-хо! Вона ненадовго обернулася і сказала через плече. «Олексію, у тебе все є, друже мій. Ні, ти дозволила мені взяти цю важку сумку, Альоша...


Нік із любов'ю дивився на неї, поки вона вела жваву бесіду з Алеком Грінбергом із лондонського офісу AXE. На задньому плані його було ледве видно, але він був там, комар, що охороняв слона.


Адже Валентина справді була однією з найбільших жінок Росії. Вона була величезною: більше шести футів на зріст і неймовірно широкою; широкі, що вселяють страх, опуклі плечі і груди, такі величезні й безформні, що неможливо було сказати, де могла бути її талія і чи була вона в неї. Її ансамбль із синіх мішковин


комбінезона і прогулянкові туфлі розміром з човен підходили їй до Т - або, швидше, до О, на які він найбільше був схожий на стан спокою. Але в дії вона була не так безтурботним, як дирижаблем в російській сукні, танком з серцем, бульдозером з теплотою десятка людських істот.


Вона продовжила свій повільний спуск, і міцні сходи затремтіли.


Агент A7 стояв за нею, спостерігаючи за її величним прогресом і проникливим поглядом оглядаючи поле. Її багаж стояв нагорі сходів поряд із ним. Обережний Алек, як зауважив Нік, свідомо тримав руки вільними, доки Валентина не вибралася на твердий ґрунт та її новий ескорт.


Нік влаштувався прямо біля підніжжя сходів і дивився, як вони наближаються до нього.


Він почув одночасно пронизливий пташиний свист і перший свистячий звук, а за долю секунди раптовий різкий дзвін металу об метал.


Одним стрибком він піднявся сходами до середини і прикрив величезну постать Валентини своєю високою мускулистістю - якраз вчасно, щоб побачити її спину, як переляканого коня, і грюкнути величезною рукою по її пудингу на шиї.


Десь за спиною Ніка пролунав тріск батога, коли Валентина хиталася до нього, як проколота повітряна куля.


У ТРЕТІЙ РОЗДІЛІ


Зникла дев'ятка


Ал! Дістав дівчину всередину! Нік заревів, і навіть коли він кричав, він крутився всім тілом і хапав дві величезні руки, так що вони обвилися навколо його шиї. Звуки комара промайнули повз нього і закінчилися металевими ударами. Один з них ковзнув повз його стегна.


Він сильно здригнувся, як карлик Атлас, який намагається позбавитися світу на своїй спині. На мить нічого не сталося, і він відчув майже непереборне почуття дурості.


«Заспокойся, Валю», - пробурчав він, його тіло зігнулося майже вдвічі під її неймовірною вагою, м'язи його напружилися. Потім він знову здригнувся - різким і згинальним рухом, який перевернув величезне тіло через перила і впав на гудроноване шосе поряд зі сходами. Він пішов за ним одним стрибком і затягнув дирижабль, що впав за прикриття найближчої багажної вантажівки, почувши різкий гавкіт вогню у відповідь Алека і глухі удари куль по металу. Через кілька секунд він знову був на ногах зі своїм «люгером», ухиляючись від вантажівки і дивуючись, чому постріли, що почалися так високо зліва від нього, якийсь час здавалося, виходять з низів праворуч від нього.


Тепер він був осторонь вантажівки з багажем і поза лінією вогню Алека. Його очі оглянули будівлі та поле.


Раптом стрілянина припинилася, і люди почали кричати.


На оглядовому майданчику панувала якась метушня. Нік миттю побачив Кастеллано, що схилився над чимось. Потім Кастеллано низько нахилився і зник з поля зору. Але крик долинав не з тієї частини оглядового майданчика. Він йшов праворуч, як із висоти даху, так і з рівня землі. І це був не справжній крик, здебільшого - це був крик, і ті, хто кричав, вказували на те, що він не міг бачити.


Два вбивці! Звісно. Він мав це відразу зрозуміти. Один нагорі, другий унизу, і Кастеллано подбав про одне.


Де, чорт забирай, був інший?


Він прослизнув повз бензовоз у бік крику і побачив, про що всі кричали, в той же момент, коли Алек крикнув: «Правіше, Нік! За тим старим ісландським ящиком.


Людина проповзла під черевом ісландського літака, його голова і пістолет металися на всі боки, так що він прикривав не тільки свою мету, а й невелику групу людей позаду нього. Нік зазначив, що це були техніки, серед яких було кілька чиновників і ніхто з них не був озброєний.


Чоловік добре планував свої маневри. Якщо Алек вистрілить, він або потрапляє в літак, що було б марно і потенційно небезпечно, або дуже ризикує вистрілити в цю групу людей. Бензовоз теж ускладнював стрілянину. Отже, Алек чекав свого часу. І ця людина невблаганно повзла до вантажівки з багажем, що прикривала Валентину.


Нік на короткий час вилаяв себе за те, що не підштовхнув її вгору в літак, але в той час у нього була вагома причина, і, в будь-якому випадку, сваритися було марно. Він низько опустився і сам поповз швидким зигзагом, що привів його до хвоста ісландської скриньки. Алек зробив пару пострілів у притулок, які прикусили бруд перед стрільцем; він схибив, але виконав своє завдання, і Нік скористався швидкою перевагою і пірнув за хвіст.


Він бачив, як чоловік стріляв у відповідь у напрямку Алека, а потім повернувся назад, щоб знайти Ніка, але не знайшов його; він бачив, як поліцейські аеропорту розбивають купу людей і заганяють їх усередину будівлі; і він міг бачити обережно рухому фігуру, яка, як він знав, була Марті Фассом, що проносився повз нос літака і наближався до вбивці.


Тож тепер він у них був. Опинившись на відкритому місці, він потрапить у трикутник, і він не матиме жодної надії в пеклі.


Нік кинувся за укриття та влаштувався у бойову позицію.


Справа майже скінчилась, і тоді все, що їм потрібно було зробити, це з'ясувати, хто, чому і що, і спробувати пояснити це обуреному російському уряду.


Те, що сталося згодом, трапляється, коли втручається доброзичливий любитель.


Вбивця з'явився з-під черева літака... і механік у робочому комбінезоні раптово з'явився з-під крила і швидко ковзав за ним, витягнувши м'язисті руки, щоб схопити хлопця та вирвати у нього пістолет.


Тільки вийшло не зовсім так, як задумав молодий механік. Вбивця був профі. Геніальний профі.


Він повернувся з неконтрольованою швидкістю, як у дикого кота, і зробив два неймовірно швидкі постріли - не в механіка, а в Марті Фасса. І дістав його. Марті впав, як мішок з картоплею, і ліг, злегка посмикуючись, на асфальті, і до того моменту, коли він упав, вбивця вдарив механіка коліном у пах і викрутив йому руку жорстоким прийомом, через що юнак верещав від болю.


Нік чув свистячий шепіт убивці.


«Один рух, який я не говорю тобі робити, і ти мертвий. Ви розумієте? А тепер йди вперед. Іди добре.


Молодий чоловік ішов, його тіло спотворилося, а обличчя спотворилося розчаруванням та болем. Пістолет вбивці був сильно притиснутий до його спини, і його послання було безпомилковим. І на той випадок, якщо серед спостерігачів є хтось, хто не зрозумів картини, рухи тіла озброєного злочинця зробили це зловісно очевидним. Його голова металася на всі боки, як у вражаючої змії, а верхня частина тіла оберталася гнучкими швидкими рухами, так що його положення постійно змінювалося - буквально від частки секунди до частки секунди - по відношенню до всіх людей, які стояли або присідали. поряд і спостерігали за ним. І з кожним швидким, стрімким поворотом він міцно повертав молодого механіка, щоб прикритися, тож його безпорадний живий щит напевно витримав би удар будь-якого вогню. Будь-яка пожежа; тому що той пістолет, що врізався в спину невинного, означав, що Ти стріляєш у мене, а я стріляю в нього і не даю комусь смерті!


Вбивця прискорив крок. Тепер він майже біг, таранячи, повертаючись і повертаючись асфальтом до Валентини.


Ніхто не стріляв.


Нік повільно видихнув. Його урізаний «Люгер» стежив за фігурами, що біжать, як магніт. Якщо замість Валентини мав померти сміливий і дурний хлопець, то померти він повинен. Вибору справді не було.


І Нік вже досить довго чекав на відкриття, яке могло ніколи не відбутися.


Він підняв стовбур на долю дюйма, і його примружені очі вп'ялися в ціль на дуелі. "Як сіамські близнюки", - подумав він, обережно натискаючи пальцем на спусковий гачок. Вбити одного; вбити обох. А можливо і ні. Це був шанс, яким він мав скористатися.


Потім, навіть коли його палець стиснувся, він завмер.


Гучний голос пролунав полем, і з-за багажного вагона з дивовижною раптовістю з'явилася величезна постать - мета розміром з сарай, з ревом, як розлючений динозавр.


«Ви відразу ж відпустіть цього хлопця, і негайно!» Валентина заревіла. «Не буде більше цієї нісенітниці -!»


Вільгельміна, спрощений Люгер, вибухнула гуркотом і люттю, тому що цієї миті бойовик підняв пістолет зі спини механіка і націлив його через плече молодого чоловіка прямо на Валентину, залишивши його голову різко окресленою на тлі ранку. небо, коли він вишкірив зуби і натиснув на спусковий гачок.


Коли він упав, його профіль зник разом із розколотим черепом.


Валентина граційно перекинулася, як слон, що приймає грязьову ванну, і приземлилася на ноги. Молодий механік упав на коліна, блідий і тремтячий, і потягся за пістолетом. Вбивця лежав без обличчя у крові.


Нік підбіг до Валентини. Кров скупчувалася на комірі її синього саржового костюма, але її очі були яскравими і живими, як синє море під літнім сонцем.


«Гарна стрілянина, Картер!» - весело проревела вона. «Але я дала тобі той єдиний момент, якого ти потребував, так?»


* * *


"Наступне питання", - крикнув Хоук. «Дрібниця, але мені цікаво». Його сталевий погляд блукав невеликою групою людей, які зібралися в його номері в готелі «П'єр»: Валентині Безкрайній, агенту AX Алеку Грінбергу з Лондона та Ніколасу Дж. Хантінгтону Картеру.


«Звідки, – сказав Хоук, і тепер його погляд був спрямований на Ніка, – мадам Січікова знала ваше ім'я? У мене склалося враження, що ви відомі їй і завжди були як Томас Слейд. І все-таки вона змогла звернутися до вас на ім'я Картер. Схоже, що це якийсь пролом у нашій безпеці – і не єдиний випадок, а просто найменший із них. Ви можете пояснити?


Нік безпорадно знизав плечима. «У пані Січикової є свої методи. Не знаю, що таке. Можливо, вона завжди була обізнана. Так само, як ми знали її ім'я та Смирнов».


Валентина щасливо забурчала глибоко в горлі. Пов'язка на шиї була схожа на додатковий комір і, схоже, її зовсім не турбувала.


"Ах так, у нас є свої методи, товаришу Хоук", - пирхнула вона,


Подивіться, як Хоук здригнувся, вона вдавала, що не знає. «Давним-давно, коли у нас була причина просити вас про допомогу, ми очікували, що ви надішлете все найкраще, і, звичайно ж, ми знали, що у вас є агент Ніколас Картер». Її добродушна посмішка тепло торкнулася Ніка. «Отже, коли людина на ім'я Томас Слейд виконала з нами таку блискучу роботу, ми принаймні запідозрили, що вона зовсім не Слейд».


"Чи підозрюваний?" - сказав Хоук. - Але сьогодні в аеропорту ви зателефонували Картеру на ім'я. На той час ви були певні? "


Валентина посміхнулася та вивчила візерунок на килимі.


"Але, звичайно, я була впевнена".


Хоук сердито зітхнув.


"Але як -"


Алек Грінберг помацав ногами і сказав: «Гм. А, сер, я вважаю, що я - а - звернувся до мого колеги на ім'я Нік у розпал битви, сер. Помилка, заради якої я ...


"Можеш бути повішений за шию", - люто перебив Хоук. А потім він усміхнувся. «Пані Січікова, я бачу, що вас недооцінювати не варто. Але тепер, коли ми вирішили це питання, нас цікавлять інші, важливіші. По-перше, це питання про скаргу, яку ви, безперечно, захочете подати проти нас. Ви будете виправдані. Я можу тільки попросити вас побачити це у світлі вашого власного бажання з мінімальними запобіжними заходами. По-друге, причина нападу на вас. Про ваше прибуття не було відомо широкому загалу, і в небагатьох, якщо у когось із них, були причини завдати вам шкоди. А оскільки було два професійні вбивці, ми можемо бути практично впевнені, що маємо справу не з безумцями. Тому питання у тому, хто? Чому? По-третє, ми повинні вжити заходів для запобігання подібним випадкам у майбутньому. Або ви повинні скасувати своє перебування тут і тихо повернутися, або ви повинні дозволити нам організувати вам прикриття. Якби ви, наприклад, дещо змінили свою зовнішність і зняли житло у приватному будинку.


«Хо. хо! О ні, друже мій. Валентина рішуче похитала головою. «Ти думаєш, можливо, мені варто замаскуватися під тіткою Миколи і залишитися з твоїми чи його друзями? Запевняю вас, це ніколи не спрацює. Якщо мене шукають, мене не можна замаскувати. Не мене. Ніколи. Це неможливо. Спочатку я відповідаю на ваше останнє запитання, і відповідь буде негативною. Я не йду звідси і не намагаюся замаскуватися. Тепер мене попередили. Я вже зробила кілька помилок. Ох! Як роздратується Дмитро! Вона важко зітхнула, здавалося, стрясаючи меблі, і зареготала докірливо. «Він буде цілком правий. Але більше нічого не зроблю. Я згодна з тим, що я не приватна особа, і я подбаю. Щодо подання скарги, то в мене її немає. То була моя провина. Запевняю вас, жодних наслідків не буде. Ви займаєтесь своєю американською пресою; Я займуся своїм Дмитром. Ні, я продовжу свої плани…»


Нік прослухав її голосний голос позаду і підвівся, щоб відповісти на сигнал біля дверей. Коли він повернувся, в руці він мав пачку паперів, і він задумливо хмурився.


"Так? Що це таке?" - Запитав відповіді Хоук.


"Звіт від Кастеллано", - сказав Нік. «Фасс у лікарні, куля в животі, видужає. Двоє вбивць були застрелені, упізнані як мешканці села, які не мають відомої політичної приналежності. Будинки обшукані, у кожному виявлено великі суми грошей, мало що. Але для цього. Він простягнув Хоуку фотографію. "Знайдено в будинку Джона Снайдера, вбивці номер два".


Хоук взяв фотографію і мовчки уважно її вивчив. Потім передав Валентинові. «Ім'я Джон Снайдер щось для вас означає?» він запитав.


Вона похитала головою. «Я гадаю, купили і заплатили», - коротко сказала вона, і її блакитні очі звузилися до гострих щілин, коли вона дивилася на фотографію.


Це було фото Валентини Січікова з голови до плечей. Помічник комісара розвідки Росії.


"З офіційних файлів", - сказала вона відсторонено, і її голос був схожий на луну грому, що розкотився по печері. «Доступний лише радянській пресі та нашим союзникам для офіційних публікацій. Можливо, у вас немає копій? »


Тепер її очі дивилися намистинки і шукали.


«Ні, – сказав Хоук. "Повір мені. У наших файлах такої картинки немає. Це не було отримано через нас. Але схоже, що хтось надав його Снайдеру - а як звали іншу людину? Ах, Едвардсе, так - з очевидною метою. Едвардс, схоже, знищив". свою копію Розумно Але без різниці Докази очевидні Наймані вбивці, як ви кажете, забезпечені вашими портретами Але чому Чому ти Чому тут Щоб в черговий раз дискредитувати США Можливо Але припустимо, що є інша причина Може бути, той, який вказує прямо на вас.Ви, Валентина Січикова.Руська, так, але індивідуально". Він чекав.


Валентинові очі дивилися в далечінь, яку могла бачити тільки вона.


"У мене буде час подумати", - різко пробурмотіла вона. «Дай мені хоча б одну годину».


"Це розумно", - сказав Хоук. «Грінберг, ви відкладете своє повернення в Лондон і попрацюєте з Кастеллано, поки ми не дізнаємося про все, що потрібно знати про цих двох чоловіків. Віднесіть ці файли в іншу кімнату, прочитайте їх та йдіть. Відразу.


Алек кивнув і пішов зі звітом Кастеллано.


"Старий був надзвичайно категоричним", - подумав Нік. Але, без сумніву, він мав причину. І погляд у очах Хоука вказував на те, що агент Картер насилу відповідав своїм попереднім повідомленням.


- Картер, - тихо сказав Хоук. «Ще одне запитання до вас. Якщо ви не проти.


Справді, старий був налаштований у колючій манері!


"Сер?" - чемно сказав Нік.


«Скажи мені, – сказав Хоук ще тихіше, – просто скажи мені це. Чому ви вважали за необхідне перекинути пані Січикову через поручні сходів замість того, щоб допомагати їй повернутися в літак? Я думаю, що останній шлях був би набагато розумнішим».


«Добре, – сказав Нік. "Добре. Гм. Чи бачите, сер, рух сходами був ... тобто Грінберг був у дверях, і стюардеса теж, і на мить шлях туди був заблокований. Та це воно. Не було чіткого шляху, тому я зробив наступне. Я знаю. , це не дуже по лицарськи, але ...


Глибокий смішок Валентини прокотився та розширився. Її тіло тремтіло, як гора холодець.


«Але тепер ви поводитеся по-лицарськи, любий Ніколас. Якщо ти не скажеш правду, я розповім». Її посмішка розпливлася Хоуком, як широкий сонячний промінь. «Справа не в тому, що інші блокували двері, розумієте? Він боявся, що це зроблю! А потім, яку мету я зробив би з моїм… Тоді ви також не повинні забувати про те, як складно підштовхнути мене назад сходами. Ні, товаришу Яструб. Ваш Картер зробив єдине можливе. Ви повинні хвалити його, а не гніватися на нього. Хо-хо-хо! Це було чудово, як він мене покинув, я хотів би, щоб ви це бачили. Хо-хо-хо-хо! »


Шкіряне обличчя Яструба повільно зморщилося в усмішці, а його жилисте тіло затремтіло від беззвучного сміху.


"Товаришу Січікова, - тепло сказав він, - ви схвалюєте все, про що говорив Картер, і навіть більше - у плані характеру, звичайно".


"Звісно!" Валентина знову заревіла. Але коли шум її сміху вщух, її миле селянське обличчя раптово стало серйозним. "Ти мені подобаєшся, Хоуку", - сказала вона. «Так само, як я люблю Картера. Думаю, я мушу тобі довіряти. І ви повинні спробувати мені повірити, будь ласка. Тому що я маю невеликий прихований мотив, щоб приїхати сюди, до вашої країни. , Ви розумієте, не завдати вам шкоди. Але в мене була власна причина».


"Так?" - сказав Хоук, і тепер усмішка зникла з його очей. Але на його обличчі не було недовіри, і він був людиною, яка думала, що довіра була для дітей і дурнів.


«Отже, – сказала Валентина. Її величезна постать незручно крутилася в маленькому кріслі. «Мені нелегко сформулювати себе, але я постараюся. По-перше, я жінка, тож втручаюся. По-друге, я – російська розвідка, тому з підозрою ставлюся до дрібниць. І я з великою підозрою ставився до невеликих відключень електроенергії та інших заворушень у Москві та прилеглих містах, що сталися близько року тому. Я говорю «маленьким», тому що в нашій системі неможливе великомасштабне відключення електроенергії – я вас цікавлю? »


"Ви нас цікавите", - коротко сказав Хоук. "Будь ласка продовжуйте."


Але потім інциденти припинилися. Начебто їх взяли під контроль. Однак ніхто не міг їх пояснити. Ніхто не міг сказати, як вони почалися, ніхто не міг сказати, чому вони закінчилися, і ніхто не міг розпочати припускати, чому вони раптово припинили своє існування». Добродушний селянський погляд зник з Валентини, його місце зайняла розумна і прониклива жінка. «Потім, із припиненням тих подій, я помітила ще дещо. Протягом кількох тижнів Москву залишило кілька людей. Звичайно, багато хто знає. Але вони вертаються. Ті люди цього не зробили. Вони пішли без оформлення повернення. Зазвичай це нічого б не означало. Але для мене це означало те, що двоє з них залишили певний ресторан, ще два – пральню, три з них – посольство, один – торгове представництво та один – сувенірний магазин. Усі вони поїхали з, як мені здавалося, найбанальніших причин – і розчинилися у невизначеності».


Вона зупинилася на мить, її живі очі ковзнули по обличчях Хоука та Ніка.


"Ви запитаєте, ну і що?" - Продовжила вона жестом величезної руки. "Я скажу тобі. Протягом кількох місяців я відкладала свої думки в глибині душі. Потім у ваших Сполучених Штатах починають відбуватися події. Багато перебої в подачі електроенергії. Те, що ви називаєте смогом. Сильне забруднення навіть більше, ніж ви вважаєте нормальним. Багато дивних речей, занадто багато з них неможливо пояснити.Я згадую великий збій в електропостачанні листопада 1961. Я вже з цікавістю помітив вашу атомну станцію у Вест-Веллі - у мене зв'язок з науковими колами, і я захоплююсь ядерною фізикою. я говорю про інший час приготування, тепер я підкреслюю, що я давно цікавилася ядерною енергетикою і, отже, Західною долиною, і коли я згадую велике затемнення, я згадую, як читав звіти про те, де почалася проблема. недалеко від заводу у Вест-Веллі.


- Не дуже далеко, правда, - втрутився Хоук, - хоч за кілька миль від кордону. Але завод не постраждав. Тут не було й натяку на неприємності».


«Про це я в курсі, – прогуркотіла Валентина. «Близькість, напевно, нічого не означає. Принаймні вперше, я думаю, це був збіг. Але що, якщо це знову повториться, і що, якщо при цьому постраждають рослини? Чи не викликає у вас занепокоєння той факт, що саме у секторі вашої країни найчастіше виникають перебої у подачі електроенергії? Можливо, знову збіг. Але так багато всього відбувається останнім часом, - і її велика рука вдарилася об стіл, - це не збіг. Їх забагато. Вони надто загадкові. Занадто багато одразу. Так? Це викликає занепокоєння. Я сам думаю – ні, я не можу розповісти вам усе, що думаю. Це занадто багато. "Польоти фантазії", - сказав Смирнов. Підозрення жінки. Не моя справа. Тим не менш, йому теж було цікаво, що таке китайці, що зникають».


"Китайці?" сказав Нік; і Хоук глибоко зітхнув і відкинувся на спинку стільця з напівзаплющеними очима, але його худорляве тіло майже трясло від інтересу.


"Китайці", - сказала Валентина. «Дев'ять чоловіків, які виїхали з Москви після наших маленьких «збоїв у електропостачанні», припинилися. Начебто вони тренувалися на нас. І кинули нас тоді, перейшовши на інші пасовища. Так, усі вони були китайцями».


РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ


Хакім Огидний


Агент D5 сидів у затишному вестибюлі готелю «Семіраміда» і вдесяте дивився на годинник. До біса цього хлопця за те, що він запізнився, коли в Багдаді чекали насущні справи AX! І, чорт забирай, Хоук теж за те, що відправив його до Каїра, як якогось посланця.


«А тепер перестань, Ейгере, - сказав він собі. Дід не послав би вас сюди, якби це було не дуже терміново. Принаймні це ненадовго. Одна швидка зустріч з ним, може… трохи оглянути з ним визначні пам'ятки для оформлення вітрини, і все.


Агент Ейгер відкинувся на спинку своєї газети та відкрив редакційні сторінки. Але він думав про майбутню зустріч і про те, куди вони повинні піти після зустрічі. Очевидно, вони не могли розмовляти тут. Садек також не хотів зустрічі у власному будинку, що було зрозуміло, якщо щось витало у повітрі. Він ненадовго задумався, чи міг він нудьгувати за цією людиною, але майже одразу вирішив, що не міг. Описи Хоука - і Картера теж - були напрочуд точними. Що ж до самого Ейгера, він був одягнений у пропонований світлий костюм і темно-синю краватку, читав лондонську «Таймс» і ніс зношену шкіряну сумку для фотоапарата. Ні, неможливо, щоб вони нудьгували один за одним.


У двох кварталах від нього Хакім Садек платив свій третій за вечір квиток на таксі і ставив питання, чи не вибрав він все-таки неправильне місце для зустрічі, коли йому зателефонував Ейгер. Але було природно зустріти так званого туриста в холі готелю цієї вечірньої години, і такі місця в будь-якому випадку були більш відповідними, ніж, скажімо, самотня мечеть або власний будиночок Садека.


Хакім швидко пройшов навколо кварталу та увійшов до галереї. Через дві хвилини він увійшов у бічні двері «Семіраміди» і попрямував до вестибюлю.


Так, то був би Ейгер. Трохи пихатий на вигляд, як і попереджав Ніколас, але з відвислою щелепою і жорстоким поглядом, як і належить усім гарним AXEmen.


Ейгер опустив газету, щоб подивитися на струмки людей, що входять до головного входу вестибюлю. Садек запізнився більш як на півгодини. У ньому зароджувався неспокій; неспокій і цікавість з приводу цієї людини, яка була вірним другом Картера. Було б цікаво подивитись, яким буде друг Картера. Якщо він колись з'явиться.


Може, йому краще зателефонувати до цього хлопця.


Потім він побачив людину, яка йшла до нього дивною невпевненою ходою, і зрозумів, що це, мабуть, Садек.


Але Боже всемогутній! Як могли Хок і Картер довіряти такій людині? Опис, як завжди, було точним, але не відповідало дійсності.


Фігура, що підійшла до нього, була високою і злегка згорбленою, а обличчя, яке, здавалося, підозріло ширяло над нею, могло порівняти з ним зробити арабського работоргівця милим. Неперевершені мерехтливі очі, ряба шкіра, жорстоко вигнуті тонкі губи, хода з обох боків - все складалося в картину неймовірної розпусти.


До нього підійшла кігтиста рука, і його вуха розлютив свистячий голос: «Чуттєві піки, містере?»


О боже, ні! – подумав Ейгер. Це занадто багато.


Хоча це була кодова фраза, яку він очікував почути від цієї зловісної людини, ця карикатура на рознощика бруду, це втілення непристойної злости, це було справді занадто.


"Тільки якщо вони будуть різкими, - сказав Ейгер, - показуючи всі деталі".


Він мимоволі змахнув руку, що тяглася до його руки, ніби вона була такою слизькою, як ця людина. Рука підвелася і ляснула його по плечу напрочуд твердою і м'язистою хваткою.


«Хаким Садек, до ваших послуг», - сказав мерзенний чоловік перед ним. Високе згорблене тіло, здавалося, випросталося, майже поширилося, а на неймовірно жахливому обличчі раптово з'явилася ще неймовірно привабливіша усмішка. "А ти... ти, мабуть...?"


"Ден Ейгер, до твого", - сказав Ейгер, дивлячись на нього. Здавалося, ця дивовижна людина трансформується прямо на її очах. Він все ще був до неможливості потворний, але більше не був таємним створенням закутків.


Тепер він був людиною, що стоїть прямо і чотирикутником, людиною культури, виховання, розуму і... цілісності, клянусь Богом! Зміна була невизначеною, але вона була. Рани, тонкі губи, косоокість - нічого з цього не змінилося. І все ще…


«Друже мого друга, я вітаю тебе», - тепло сказав Хакім, дивлячись одним оком в обличчя Ейгеру, а іншим дивлячись майже під прямим кутом. «Як добре з вашого боку, що ви знайшли час у поїздці, щоб відвідати мене. Бачу, ти легко мене впізнав.


- Ну… а… - Ден ненадовго завагався. У нього не було бажання бути образливим для цієї безглуздої людини, і він навряд чи міг сказати йому, що було б неможливо знайти іншу людину такою потворною. Він також не міг сказати, що з першого погляду був так сильно відштовхнутий, що подумав, що це якась помилка. «Так, я впізнав вас, добре, але на мить ви мене трохи спантеличили. Так що допоможи мені, я не можу не сказати це - можливо, це була гра світла або щось таке, але ти виглядав трохи більш злодійським, ніж я очікував.


Хакім засміявся. "Справжня підлість - моя спеціальність", - весело сказав він. «Хоча іноді перелюб також можуть бути забавними. Пробач мені, друже. Ніколас попередив мене, що я можу виявитися не зовсім вам до душі, тому маю зізнатися, що трохи повеселився за ваш рахунок. Ви не гніваєтеся? »


На цей раз Ейгер простяг руку і стиснув іншу.


"Звичайно, ні", - сказав він і посміхнувся.


«Дякую вам», - чемно сказав Хакім і чемно схилив голову. Тим не менш, Ейгеру здавалося, що навіть коли він кланявся, Хакім блукав поглядом вестибюлем у пошуках чогось, що він не хотів знаходити. "Для нас нерозумно залишатися тут", - тихо сказав Хакім. «Сьогодні за мною дуже часто стежать і за моїм будинком стежать. Давайте разом вип'ємо на честь нашої зустрічі та поділимося новинами спільних друзів. Можливо, у барі? Хоча краще поговорити у своїй кімнаті». Його голос підвищувався і знижувався в цікавій, але розважливій манері, начебто це були слова для громадських машин і слова для вух Ейгера.


Ейгер похитав головою. «Коли я подзвонив, ви були в такому поспіху, що я не мав можливості сказати вам, але я не маю місця, на жаль, я мушу сказати. Це місце заброньовано по швах, як і решта. Лотус обіцяв мені сьогодні один за десять, але я на волі.


"Але яка неприємність для вас". Хакім похитав головою і співчутливо кудахтав. «Тоді нехай це буде планка, допоки ми не вирішимо, що нам робити далі. Але будьте обережні, містере Ейгер, будь ласка.


Це більше, аніж просто спостереження. Сьогодні сталася аварія з моєю машиною, яка, я гадаю, не зовсім… Яким був наш друг Ніколас, коли ви востаннє бачили його? »


«У своєму звичайному нестримному піднесеному настрої», - сказав Ейгер, спостерігаючи, як мимо проходить пара туристів слідом за навантаженим коридорним. "Повний радощів життя і досить непристойних повідомлень для вас". Насправді він не бачив Ніка багато місяців і не дуже любив його. Картер був надто великим бабником - для нього дуже любив зустрічатися зі своєрідними персонажами, яких він зустрічав у бізнесі. І все ж цей його друг був на диво привабливим. Ейгер глянув у блукаючи очі і раптово відчув щиру теплоту до неймовірного Хакіма.


- Тоді бар, - тихо сказав він, - але ненадовго. Я найняв машину, щойно сів сьогодні. Думаю, краще було б покататися та поговорити спокійно».


"Добре", - сказав Хакім. "Це дуже добре. Можливо, вздовж Нілу, і я покажу вам деякі визначні пам'ятки. Ти був тут раніше?"


Вони разом увійшли до вестибюлю, дружелюбно говорячи, прямуючи до бару.


Поки Ейгер не сповільнив крок і не зупинився, щоб випадково поглянути на різьблення у вітрині.


«Біля дверей бару стоять двоє чоловіків, які мені не дуже подобаються, – сказав він розмовним тоном. "І вони, здається, спостерігають за тобою".


"Так і є", - сказав Хакім, явно не дивлячись на них. «І не тільки дивитися - повернися, друже мій, скоріше!»


Одна довга худорлява рука простягла руку і вдарила Ейгера в груди, а інша, вислизнувши у внутрішню нішу куртки, витягла пістолет. Ейгер трохи відсахнувся, але стояв на своєму.


«Ні, ти повертайся, друже, - рішуче сказав він. "Це на мені". Його зморшкувате обличчя було тверде, а рука, яка потяглася до Хакіма і збила його з ніг, була сповнена сили. Хакім злетів у повітря і врізався у важкий стілець, і сили його удару було достатньо, щоб перевернути стілець і кинути його на килим з іншого боку.


На один оглушливий, безглуздий момент йому здалося, що він і крісло, що падає, здалеку гуркітливий звук, що рознісся по холу. Але коли він схопився на ноги і почув брязкіт осколків скла і луна пострілу, і побачив димний хаос навколо себе, він з раптовим жахом зрозумів, що цього разу вони прийшли за ним з вибухівкою. Прийшли за ним! .


І підірвали Бог знає скільки ще людей, тому що він був досить дурний, щоб зустріти Дена Ейгера у жвавому вестибюлі готелю.


Тепер він стояв навколішки і висовував пістолет через стільця, що впав.


У вестибюлі панував безлад. Скляна шафа була розбита на мільйон уламків, а зламані меблі були розкидані, як уламки, залишені після урагану. На підлозі лежало кілька людей. Деякі з них стогнали. Двоє чи троє мовчали.


Ден Ейгер був одним із найбільш мовчазних. Його поранене тіло розтяглося на підлозі, і від його обличчя майже нічого не залишилося. Але перед смертю він вистрілив із смертельною точністю. Один з ворогів лежав мертвим лише за кілька футів від нього.


Інший…?


У їдальні рухалося кілька людей. Але тільки один, що присідав і дивився навкруги, як тварина, що шукає свою приховану здобич; тільки один з кирпатим пістолетом у руці, щоб добити вмираючого.


Так. Одна людина з гранатою та одна для прикриття.


Хакім вистрілив двічі, зі швидкістю батога та високою точністю, які він так намагався передати своїм учням у першій частині свого курсу Семи Живих Мистецтв.


Його перший постріл розтрощив руку, в якій був пістолет, і сам пістолет відлетів у недосяжні ярди. Його другий врізався у груди стрілку. Чоловік із криком відсахнувся.


Хакім підвівся. Цей житиме. На цей раз у когось допитатиме.


Він пробирався крізь розбиті меблі та людей, похмуро відзначаючи кількість поранених і мертвого касира біля подрібненої вітрини. Черствість вбивства дряпала його нутрощі. Клянуся Аллахом, ці люди - хоч би ким вони були - ні перед чим не зупиняться у своїх спробах отримати його!


І йому було цікаво, що саме він мав знати, що йому треба було змусити замовкнути. Невже не було нічого, що він ще не розкрив у поліції? Але він дізнається, що це таке, навіть якщо йому доведеться нахилитися перед тортурами.


Наразі рухалися й інші люди. Його блукаючий погляд ковзнув по них, і він визначив у них те, ким вони були: швейцар, помічник управителя, детектив, поранені гості готелю. Бандит лежав там, де його звалили постріли Хакіма, можливо, непритомний. Але ні, схоже, ні! Тіло сильно смикалося, наче від болю.


Хакін кинувся до нього крізь уламки і впав на одне коліно поруч із ним.


Потім його серце впало у болісному розчаруванні.


Адже це був не судомою життя, а судомою смерті. І усмішка на обличчі чоловіка не була привітанням. Губи, щільно притиснуті до зубів, утворили хитру посмішку смерті, сардонічну гримасу людини, яка проковтнула швидкодіючу отруту.


Хакім м'яко вилаявся про себе кількома мовами. Наразі питань не буде. І все ж таки найцікавіше, що його потенційний вбивця отримав таблетку для самогубства і вирішив прийняти її. Це був останній засіб бандитизму; це був вихід шпигуна.


У двері входять поліцейські в уніформі, і він має заявити про себе.


Він показав їм своє посвідчення особи і пішов з ними до їхнього начальника поліції, з яким він провів більшу частину дня над загадковою справою фон Клюге. Тепер це було ще незрозуміліше. А може, й не було.


Він повинен копати і глибоко. І він повинен залишитися живим. Це означало, що він повинен радикально змінити свій підхід до проблеми, і якщо він повинен передати інформацію AX, він повинен зробити це якимось іншим способом.


Але що він міг знати, що могло бути небезпечним для них? Він сидів у VIP шефа Фуада. на стільці і пояснив, як він зустрічався з другом друга, коли стався напад, весь час обмірковуючи, що саме він міг знати. Все, але все, що він знав, було відомо поліції.


За можливим винятком однієї крихітної дрібниці. А може, два, другі ще дрібніші. Вони мали список гостей вечірки, на якій був присутній фон Клюге. Але він і тільки він точно знав, хто був у кімнаті в той час, коли він слухав фон Клюге. Рахунки розійшлися, частково через вживання алкоголю, частково через те, що тусовщики не надто спостережливі, а частково через те, що ніхто не знав один одного. І він також. Але він був спостережливим і мав фотографічну пам'ять на обличчя. Він був відомий цим. До того ж він був єдиним, хто чув кожен відтінок голосу фон Клюге і бачив, як його очі нервово бігали по кімнаті, коли зрозумів, що сказав занадто багато.


- Худий, Садеку, дуже худий, - сказав собі Хакім. Але може щось…?


"Ми повинні шукати секретні файли", - сказав Хакім. «Немає жодних свідчень про зникнення будь-чого, хоча офіс фон Клюге був ретельно обшуканий. У нього можуть бути записи десь ще. Ми маємо продовжити перевірку зниклих безвісти, бо в Каїрі є особи, якщо не люди. Ми маємо подвоїти наші зусилля з посольствами, з імміграційними службами, з Паспортним відділом. Ми повинні змусити людей думати про обличчя. Сподвижники фон Клюге. Його друзі. Його хатня робітниця. Його помічники. Усі повинні думати про осіб, які приходять – і йдуть. Ми повинні…"


Він продовжував говорити, бо щодо вбивства фон Клюге ще доведеться провести багато розслідувань. Але зі смертю Ейгера з AXE у нього з'явився ще глибший особистий мотив, ніж раніше, щоб розгадати цю загадку, і він сам думав про одну особу, яку він бачив.


* * *


Квадратний чоловік на чолі столу у залі засідань підняв голову та кивнув на знак вітання.


«Ах, радий тебе бачити, Б.П.», - сказав він тонким голосом, який здавався недоречно тендітним для такої людини з бочкоподібними грудьми. "Ви запізнилися - я починав думати, що ви не можете прийти".


Б.П. поставив портфель на стіл і присунув стілець. Було незвичайно прохолодно навіть для пізньої осені, але все ж на його лобі виступили краплинки поту, і він злегка пихкав.


"Як і я! - сказав він, кидаючись до високого смаглявого чоловіка з розкритою папкою перед ним. "Це напружений час для мене. Але я подумав, що краще прийти на цьому етапі, перш ніж все стане ще більш завантаженим. Я бачу, що я тут не останній, - додав він, озираючись на півдюжини своїх колег.


"А, але я боюся, що це так", - з жалем сказав голова. «Джонс і Мейстер поїхали у справах і повернуться лише завтра. Однак я простежу, щоб вони мали копії наших протоколів, і я, звичайно, сам переглядаю їхні звіти. А поки що у нас є кворум. Так. Джентльмени, дозвольте нам оголосити про проведення цих зборів Canadian Ceramics, Ltd. Ми одразу ж приступимо до розгляду першого пункту порядку денного». Говорячи це, він потягнувся до компактної чорної коробки на столі поруч із ним і клацнув перемикачем. «Ринкові тенденції, як і раніше, сприяють розширенню нашого підприємства», - продовжив його високий пронизливий голос. Але його бліді, майже безкровні губи були нерухомі. Один за одним люди, що сиділи за столом, простягали йому аркуші паперу, і він читав їх без коментарів.


Інший, глибший голос заповнив кімнату, за ним послідував ще один. Це було досить типове засідання ради директорів; кожен член виступав по черзі, а потім голоси об'єдналися у дискусії за круглим столом. Проте ніхто з чоловіків за столом не промовив жодного слова.


"Таким чином, до дев'ятнадцятого сімдесяти двох років у нас повинні бути повністю введені в експлуатацію вісім заводів", - впевнено промовив тонкий голос. Але обличчя людини на чолі столу відбивало його невдоволення. Він перехилився через стіл і заговорив уперше з того часу, як увімкнув записану на плівку зустріч, але його голос був низьким, шиплячим пошепком, який досяг лише вух, для яких він був призначений.


"Це було погано, Джей Ді, дуже погано", - прошипів він. «Чому я не був проінформований про це раніше? Вам потрібно буде відразу ж вирушити туди і втілити в життя новий план. І вам краще переконатись, що це працює. Я не братиму багато такого на даному етапі – на будь-якому етапі. І вам краще зробити це так, щоб ви самі були вільні для інших своїх обов'язків. Платіть скільки повинні, але робіть це і переконайтеся, що все зроблено правильно! Його голова повернулася в інший бік. «Ти, Б.П.» Звуки зустрічі гули рівно, як високий водоспад, що заглушає дзвін річки. Хіба ти не можеш домовитись про те, щоб виїхати звідти? »


Б.П. похитав головою. "Це виглядало б дуже дивно, М.Б.", - тихо пробурмотів він. «Моя позиція потребує моєї присутності. Навіть якщо припустити, що я потраплю в якусь невчасну аварію, це, можливо, вважатимуть трохи дивним. Але ... - Він подряпав записку і засунув її людині, яку назвав М.Б.


Голова правління примружився. Його тонкі брови задумливо зігнулися, а губи зігнулися в чомусь на кшталт посмішки.


«Але, звичайно, ти маєш бути там», - продзвенів його тонкий голос.


«Так вірно те, що ви кажете про нещасні випадки. А ти, з усіх людей – ні, я не можу тебе пощадити. Дуже добре, Б. Дійсно дуже добре. Думаю, за це ми могли б зробити бонус. Особливі дивіденди». Він зробив паузу, і його холодний погляд обвився довкола столу. "Що небудь ще?"


Тиша. Голови похитали. Приймальна бобіна записуючого пристрою майже заповнена. Чоловік на чолі столу відкрив міцний шкіряний портфель і дав кожному по тонкому аркуші паперу.


Кожен мовчки читав, кивав і брав сірники чи запальничку.


Папірці спалахнули, потім скрутилися в почорнілі чіпси серед недопалків у попільничках.


Стрічка залишалася лише у дюймах.


«Тоді збори закриваються», - сказав шиплячий голос голови.


РОЗДІЛ П'ЯТИЙ


Леді в клітці


"Ах, на свіжому повітрі, як я люблю його, Ніка!" Валентина прогриміла. Її велика рука виразно вказала на зимовий краєвид штату Нью-Йорк. «Хотів би я встигнути побачити твоє листя, що повертається, але навіть у цьому випадку це так красиво». Вона раптово повернулася до нього, і її кругле обличчя було серйозне. «Але ти незадоволений, Ніколас. ти надто мовчазний».


«Вдячні за маленькі благословення, пані Січікова», - сказала дівчина на передньому сидінні. "Зазвичай його неможливо вимкнути". - Досить, міс Барон, - суворо сказав Нік. "Ще один тріск від тебе, і я відправлю тебе назад до твого захаращеного столу в OCI" Він важко зітхнув. «Справді, якість допомоги у наші дні…»


Валентина посміхнулася, отримуючи величезну насолоду від обміну. «Ви не дурите нікого з нас, Ніколас. Ви не могли бути задоволені, коли почули, що до нас приєдналася чарівна Джулія. Я також задоволений. Але дуже приємно». Вона нахилилася і поплескала Джулію по плечу, і вони двоє обмінялися усмішками досвідчених жінок.


«Кадилак» плавно ковзав дорогою, прямуючи на захід під променями полуденного сонця. Автомобіль був куленепробивним, протиаварійним та майже захищеним від бомб, а його водієм був AXEman Johnny Thunder. Нік був озброєний, як і Джулія, його улюблена шпигунка. Можливо, Валентина теж була озброєна (вона трохи соромилася цього і він не наполягав на цьому). Але вони були оточені максимальною безпекою, якою дозволяла Валентина. Трохи попереду була проста темна машина, а трохи позаду - звичайна світла машина, в обох були AXEmen. Та й сам завод добре охоронявся власною охороною.


Однак Ніку було не по собі. Вони цілий день говорили - він, Яструб і Валентина - про наслідки замаху на її життя та зникнення китайців із Москви. Вона з великим інтересом вислухала, коли їй розповіли про лист Хакіма, але це її спантеличило.


"Звичайно! Звичайно! Це повинні бути одні й ті самі люди!" - схвильовано сказала вона. А потім її чоло затьмарилося. «Але… я почав бути настільки впевненим, що спроба вбити мене могла означати лише одне: що у Вест-Веллі є щось, що мені не можна дозволяти бачити. Тому що, звичайно ж, китайські вчені - а отже, і їхній уряд, і їхні розвідники - дуже добре знають, що я тут, щоб побачити цю рослину. Але вони не хочуть утримувати мене від самої рослини. Це не може бути річчю. Це має бути хтось. Але чому вони повинні боятися зізнання, якщо вони змінилися? Її чоло потемніло ще більше. Тоді це має бути щось. Але що? »


"Я не можу собі уявити, що це може бути за річ, яку ще не бачили сотні людей", - сухо сказав Хоук. «Але мені все ясніше стає одне: ви повинні відкласти свій візит до Західної долини і коли-небудь зробити секретну подорож».


«Відкладіть! Колись! Її величезна постать, здавалося, розширилася, як надута повітряна куля. "Я зараз тут, тепер я йду".


Отже, тепер вона збиралася. Вона була непохитна.


Ось чому Нік був стурбований, тому що він також вважав, що у Вест-Веллі є щось небезпечне для неї.


Ще одна річ, яка його турбувала, полягала в тому, що він більше нічого не чув від Хакіма або D5. Сам Хоук нічого не чув від D5 з того часу, як Ейгер повідомив про своє прибуття в Каїр.


"Досить", - сказала Валентина. «Тепер вистачить. Ви робите цей солодкий день кислим. Обіцяю, я подбаю про все. Ще на мені куленепробивні корсети. Тобі краще від цього? Її тіло тремтіло, коли вона хихотіла, і її рука опустилася на коліно Ніка в нищівній хватці.


«О, нескінченно, – сказав Нік. "Мені завжди подобається зламана нога". Потім він засміявся. Вона була метою так само привабливою, як танк, але, принаймні, вона була броньована, як танк. Йому справді стало краще. "Ви могли б сказати мені це раніше", - сказав він. "Джулія весь час носить її". Він проігнорував пирхання Джулії і тицьнув засмаглим пальцем вліво. "Бачите ці чарки?" він сказав. «За полями? Це воно. Приїдемо за кілька хвилин.


Валентина подивилась. "Та це як маленький нафтопереробний завод!" вигукнула вона. «Або щось на фермі, наприклад, група елеваторів. Силоси, ви їх не називаєте? Але вся земля довкола – фермерська. Я зовсім не очікував цього».


«Що ж, сподіваюся, це останній із ваших сюрпризів», - сказав Картер.


Їхнє прибуття на завод пройшло гладко, що зробило честь як AX, так і власним силам безпеки West Valley. Охоронці були ввічливі та уважні. Мешканці простої темної машини та простої світлої машини показали свої посвідчення особи, і їм було дозволено розташуватися у ключових точках заводу. Джонні Тандер літав на задньому плані, бетонний шматок людини.


Навіть уявлення були напрочуд акуратними та короткими.


«Шановна, пані Січікова», - сказав президент компанії. «Мій директор заводу Джеймс Вестон; віце-президент Барретт Полінг; начальник служби безпеки Дж. Болдуін Паррі. Сподіваюся, ви приєднаєтеся до мене пізніше у моєму офісі за напоями. А поки що підемо?


Вони пройшли спочатку через сучасні офіси, а потім у пульсуюче серце заводу. У його глибинах був вікон у зовнішній світ, але приємне сяйво штучного денного світла заповнювало все його поглиблення. Він був обтічний, бездоганно чистий і здебільшого просторий; проходи між установками були широкими і вільними від безладу, і лише неминучі сходи


проходи та подіуми були звичайного компактного розміру.


«Ми постаралися зробити умови роботи якомога приємнішими, - сказав Вестон, йдучи попереду. Начальник служби безпеки Паррі йшов з ним, насторожено дивлячись на нього, методично перевіряючи позиції своєї охорони та різного персоналу на їхніх звичайних постах. М'яка музика грала фоновий акомпанемент під низьку пульсацію машин. «Це місце було спеціально спроектовано так, щоб не викликати відчуття ізольованості, яке виникає під час роботи у закритих приміщеннях. Ви помітите широкі проходи, які ведуть різні місця. Кожен йде прямо в те, що ми називаємо зоною відпочинку - великі, просторі кімнати з м'якими кріслами та телевізорами, з зеленими рослинами, що ростуть, тощо. Нижній рівень ... е-е ... жіночі туалети також знаходяться тут, через коридор Б. У нас, як ви знаєте, є кілька жінок у нашому штаті, переважно на адміністративній стороні.


«Добре, добре», - сказала Валентина, крокуючи за ним між Ніком та президентом компанії. – Але, як я бачу, у комбінезонах немає.


"На жаль, ні", - з жалем сказав Вестон. «Я знаю, що чоловіки це оцінять. А ось жінки – ніщо не змусить їх вилізти з коротких спідниць у комбінезони. Боюся, Росія щодо цього набагато випереджає нас».


Валентина голосно зареготала. «Я не впевнена, що це такий успіх, мій друже», - сказала вона. «Це може бути єретичним з мого боку, але я все ж таки вважаю, що жінки повинні бути жінками. Підкажіть, а який тут зв'язок між цими двома пристроями? Я знайомий з одним, але..."


Вестон зупинився біля установки і почав технічне пояснення. Начальник служби безпеки Паррі та президент компанії додали розділові знаки. Нік слухав лише половиною вуха. Найбільше його уваги було приділено обстановці навколо, і в цілому він був задоволений безпековими заходами. Віце-президент Полінг та Джулія Барон стояли поряд з ним за Валентиною та іншими, і він помітив, що очі Полінга теж ковзали площею між таємними поглядами на струнку постать Джулії. AXEman Thunder йшов ззаду, але не зводив очей з тіла Валентини. Здавалося, все гаразд.


"Підемо далі?" - сказав нарешті Вестон. Валентина кивнула, все ще дивлячись на диво машини, що привернула її увагу, і гурт рушив уперед, мінливо. Зміна була невеликою, несуттєвою, але тепер Нік відставав на півкроку, і Полінг йшов поряд з Валентиною.


Вона розмовляла з ним. "Отже, ви віце-президент", - оцінювально сказала вона. «Ви молода людина з такою великою відповідальністю. Це добре. Мені подобається бачити молодь в авангарді». Полінг прочистив горло. «Е-е… а…» – почав він. Голос Валентини заглушав усе, що він збирався сказати.


«Оце цікава споруда», - проревела вона, вказуючи вперед. "Яка його мета?"


Високий портал висотою близько чотирьох поверхів доходив від підлоги до стелі з вежею, явно вбудованою в дах. Вузькі платформи оточували його на різних рівнях, і кожною з них повільно йшов чоловік, дивлячись униз. Всередині його клітка рухалася вгору й униз, як ліфт усередині відкритої шахти. Клітина сповільнилася, поки Нік дивився, і зупинилася приблизно за п'ятнадцять футів від підлоги на рівні однієї з платформ.


"Пристрій безпеки", - почув він слова Полінга. «Більше у відділі Паррі, ніж у моєму».


Начальник служби безпеки повернувся до Валентини та кивнув. "Розмаїття", - пояснив він, з гордістю погладжуючи свою акуратну бороду. «Я вважаю, унікальний. Сторожова вежа, сигналізація та пожежне депо разом. Це, звісно, мої люди нагорі. Ви помітите, що з цих платформ вони бачать усі роботи. І не тільки це. Сам портал простягається через стелю ще на тридцять футів, тому черговий охоронець - оператор клітини - може спостерігати за кожним рівнем операцій не тільки в цій головній будівлі, але і на самій території. Як бачите, клітка знову піднімається. Дорогою оператор зробить ще дві короткі зупинки, а потім вилізе через дах, щоб оглянути ландшафт. А потім він спуститься. Сама клітина обладнана як телевізійна диспетчерська із групами моніторів, що передають інформацію з камер з усіх куточків усього комплексу».


"І не тільки це", - додав президент компанії. «Охоронці вежі також контролюють вузькоспеціалізоване протипожежне обладнання, пристрій спринклерного типу, який покриває кожну сторону, кожен куточок цієї галузі. Його можна активувати з будь-якої з платформ, а також із клітини. Залежно від потреби він може випускати точно спрямовані хімічні розчини, певні типи газів чи навіть водяні струменя. І, звичайно ж, будь-яка частина установки може бути ізольована дистанційним або прямим закриттям ряду важких сталевих дверей, так що у разі якоїсь невеликої пожежі або порушення його можна негайно ізолювати і локалізувати. Звичайно, це не єдині наші гарантії. Просто додаткові запобіжні заходи для загальної безпеки. Наш містер Паррі все це спроектував сам. Він працює з нами багато років, із самого заснування заводу». Він кинув теплий погляд на шефа Паррі.


«Я маю сказати, що він розробив чудову систему, яка ніколи не підводила нас. Башта практично усуває необхідність у більш звичайних пристроях безпеки навіть для спостереження за гелікоптером. Але, як я вже сказав, ми все ще використовуємо всі такі пристрої - у нас навіть є пара птахів-спостерігачів, розміщених на основі даху, хоча ми рідко використовуємо їх. Бо, звісно ж, із вежі відкривається вид на сільську місцевість на багато миль навколо, а в цій відносно плоскій фермерській країні майже нічого не видно».


«Надійно», - подумав Нік, дивлячись вгору на клітку, що піднімається. Якщо, звісно...


«Отже, – сказала Валентина. "Дуже цікаво." І її очі теж дивилися вгору, заворожені, коли дно клітки зникло з поля зору. «Але який вигляд він повинен мати звідти весь цей комплекс. І як шкода, що я не можу втиснутись з ним у цю маленьку клітку! »


Віце-президент Полінг ввічливо посміхнувся. «У цьому немає потреби», - сказав він. «Ми маємо оглядовий майданчик, і ми планували відвезти вас туди. Якщо ви підете цим шляхом...? Група рушила вперед.


Директор заводу Джеймс Вестон узяв він ініціативу. «Сходи та клітка знаходяться на західній стіні», - сказав він. «Але перш ніж ми піднімемося, ви можете подивитись цей маленький пристрій, який ми називаємо Handy Andy. Енді, звичайно, комп'ютер, але дуже особливий… – його голос продовжував гудіти.


І знову гурт майже непомітно змінив форму, поки йшов дорогою. Нік підійшов до Валентини і відчув легкий дотик до свого рукава. Шепіт Валентини був дуже низьким, легке дихання йому у вухо.


"Я бачила це раніше", - пробурмотіла вона.


Нік напружився. "Який з?"


«Це сходи», - сказав президент компанії, перервавши повільну ходу і з занепокоєнням дивлячись на Валентину. - Як бачите, досить висока та крута. Але є й інша клітка, як сказав Вестон. Ах, заспокойтесь, мадам. Я бачу, це трохи слизько. Вкрай недбало до когось». Його рука перейшла до Валентинової руки, щоб вести її.


І знову картина змінилася. Валентина кинула погляд на Ніка і мовчки ворухнула губами. Але в цей момент Полінг відступив убік, пропускаючи її, і вона відвернулася, тому її невисловлене слово було втрачено. А потім президент і Полінг встали між Картером і Валентиною вузьким вузлом біля підніжжя високих гвинтових сходів, які закінчувалися високо нагорі платформою з величезними дверима, врізаними в єдину стіну. Поруч із ним піднімався другий ліфт, клітка чекала на рівні підлоги. Паррі та Вестон розташувалися по обидва боки від нього і почали чекати.


Нік глянув на клітку, і вона йому не сподобалася. Вона була навіть менша за клітинку сторожової вежі.


"Сильне стиснення", - тихо сказала Джулія. «Я не знаю, що мене це надто хвилює. Місткість, три особи – чи одна Валентина».


«Ну от і все, мем, – сказав Полінг. «Я вважаю, ви скоріше скористаєтеся цим, ніж підніметеся? Я впевнений, що ти став би.


«Досить маленький», - винен сказав президент. «Щоб заощадити площу, як ви розумієте. Але Паррі та Вестон будуть керувати знизу, а решта підійдуть і зустрінуть вас там. Це задовільно? "


"Але звичайно, звичайно?" – сказала Валентина. «Це не ваша вина, що я велика».


- Хвилинку, мадам Січікова, - рішуче сказав Нік. «Чесно кажучи, як стосовно компанії, так і стосовно себе, вам не варто підніматися в одну клітинку». Коли він говорив, його очі оглядали велику робочу зону. Інша клітка, як він помітив, повернулася зі своєї подорожі до неба і ширяла на середній висоті всередині своєї платформи. Усі охоронці перебували на своїх постах на платформах та на рівні підлоги. Немає нічого безпечнішого і безтурботнішого. Але відомо, що у шахтах ліфта щось відбувається, і Валентина бачила знайоме обличчя серед людей, яких ніколи раніше не зустрічала.


"Але тут є місце тільки для мене", - розважливо сказала Валентина. «І я можу пообіцяти вам, товаришу, мене ніяк не можна змусити піднятися цими сходами. І не відмовляти мене підніматися до клітки. Вирішено, Картер. Позитивно».


Нік з досвіду знав, що вона не здасться. Отже. за всяку ціну йому доведеться постійно тримати товариша Валю у полі зору. Але це було складно, бо на висоті стелі ліфт виходив просто за дах у власне житло. І на той короткий період це було б поза увагою.


«Тоді, якщо ви не заперечуєте, – тихо сказав Нік, – я пошлю Грім попереду нас на дах, щоб почекати зовні вдома. Міс Барон залишиться тут унизу. Почну лазити, тримаючись трохи попереду клітки. А ви, сер, - сказав він президентові, - можете йти за мною з містером Полінгом. Я знаю, що ви розумієте, що мадам Січікова - це моя відповідальність і що я маю залишатися з нею якомога ближче. Містер Паррі, я гадаю, верхні двері зачинені. Можливо, ти будеш досить гарний, щоб послати туди охоронця з Громом, щоб його випустити. Паррі завагався. «Ну, знаєте, це трохи нерегулярно. Я не впевнений, що ...


«Все гаразд, Паррі, все гаразд», - сказав президент. “Пан. Позиція Картера цілком зрозуміла. Надішліть охорону за допомогою Грома; це буде в порядку».


"Насправді в цьому немає необхідності", - сказав Паррі. «У мене вже двоє чоловіків на даху, і я можу відчинити двері звідси». Він клацнув перемикачем на маленькій панелі управління біля основи гвинтових сходів. «Ти можеш іти вгору, Грім. На внутрішній платформі є електричне око, яке відчинить вам двері. Потім теж закрийте її, але потім вона знову відкриється, і наступний чоловік піде за нею. Ви опинитеся на широкому оглядовому майданчику з двома моїми охоронцями по обидва боки та ліфтовою кліткою праворуч від вас. Двері в неї, звичайно ж, відчиняться тільки тоді, коли клітина досягне верху. Ви розумієте автоматично. Мадам не важко. І клітка сторожової вежі, звичайно ж, стежитиме за всіма нашими рухами».


Тоді давайте одразу ж, – сказала Валентина. Вона пройшла повз Полінга і велично зробила крок у крихітну клітку.


«У дорозі, Джонні, – сказав Нік.


Big Thunder почав підніматися гвинтовими сходами по трьох сходах за раз.


- Боже мій, - захоплено сказав Полінг. "Як ти думаєш, він витримає дистанцію?"


"Він витримає", - коротко сказав Нік. "Юля. У ліфта, будь ласка.


Її духи пронеслися повз нього ніжною ласкою.


Клітина сторожової вежі повільно піднімалася, щоб відповідати підйому Джонні Грома.


Нік дивився і чекав. Джонні підвівся. Клітина сторожової вежі повільно піднімалася, крокуючи за ним. Валентина нетерпляче спостерігала. Джулія стояла поряд, чекаючи, як і всі інші.


- Маю сказати, що я знаходжу ваші запобіжні заходи трохи надмірними, Картер, - м'яко сказав Полінг.


"Ні, він абсолютно правий", - хрипко сказав Паррі. "Не можна ризикувати".


Джонні досяг сходового майданчика, і верхні двері відчинилися. Клітина сторожової вежі, що все ще крокувала ним, зникла з поля зору.


Двері за Джонні зачинилися.


Валентина придушила величезний позіхання.


"Я почну", - сказав Нік.


Він повільно проїхав перше коло, одним оком стежачи за Валентиною, яка чекає на своїй платформі, а іншим - у пошуках клітки, що повертається, сторожової вежі.


Настала шістдесятисекундна пауза. Потім клітка сторожової вежі повільно ковзала вниз і зупинилася на висоті кількох футів над підлогою.


«А тепер, Паррі, – сказав президент компанії.


Паррі натиснув на вимикач біля клітки Валентини. Він піднімався неохоче, ніби для незвичного до такої ваги.


Нік збіг гвинтовими сходами. До того часу, як ліфт Валентини підніметься нагору, він уже буде на внутрішній платформі, щоб піти за Джонні через двері. Він побачив її тільки в ногах під собою, що піднімається, як бегемот у резервуарі, і за кілька ярдів від нього, через величезний робочий простір, клітка сторожової вежі плавно ковзала вгору по платформі, крокуючи за Валентиною. Позаду Ніка піднімалися Полінг та президент. Джулія стояла внизу, дивно сплющена, коли він глянув на неї зверху вниз, тримаючись однією рукою за підніжку, а іншою граційно помахуючи в повітрі, ніби відповідаючи на якесь запитання. Паррі і Вестон стояли поряд з нею, спостерігаючи за кліткою Валентини.


Нік подивився на Валентину.


Він зупинився на мить, щоб дозволити її клітині наблизитися до нього, щоб він міг покликати її. Але в цей момент позаду нього пролунав крик, і, коли він повернувся, щоб знайти його джерело, він відчув, як його голова паморочиться, як від раннього ранкового похмілля.


Він побачив, як Полінг упав зі сходів, схопившись рукою за горло. Він бачив, як президент компанії схопився за поручні сходів, промахнувся, упав і з гуркотом упав униз. Його почуття закружляли. Крізь густий туман, який, як він знав, знаходився всередині нього, а не зовні, він побачив, як Паррі, Вестон і Джулія впали на підлогу, і коли він спробував піднятися сходами, щоб крокувати по клітці Валентини, він відчув, що пробирається через густий бруд, що схопився за ноги і заповнив рот і ніздрі.


Газ! - Гарячково подумав він. Мушу досягти вершини! Треба… Валентина… треба дістатися до дверей…


А потім грязюка потяглася до нього, потекла через нього, втопила його, і він упав.


Його останній розпливчастий вигляд був на масивній жіночій фігурі, що гротескно впала в клітку, клітці, яка, здавалося, невблаганно піднімалася за межі його досяжності.


* * *


Єдиний чоловік, що затамував подих, мовчав на місці, поки не був цілком певен, що ніхто інший не рухається. Потім, заради безпеки, він ще порахував до десяти і озирнувся. Захисні двері були зачинені. Охоронці валялися на підлозі та платформах. Те саме зробили Брасс та дуже важливі гості.


Він похмуро посміхнувся про себе і прийняв єдиний запобіжний захід, необхідний в наступні кілька критичних хвилин. Потім він своїм умілим дотиком торкнувся органів управління і зайнявся своїми справами.


Дві кабіни ліфта рухалися крізь тишу наповненого газом приміщення.


РОЗДІЛ ШОСТИЙ


Життя сповнене злетів і падінь


«Я не розумію, про що ви говорите, – сказав Гамільтон Гарві. «І більше, я нічого про тебе не знаю. Чи можу я припустити, що ви просите мене зв'язати вас із Центральним розвідувальним управлінням? Перший секретар американського посольства в Каїрі дивився на свого відвідувача з огидою та підозрою. Хакім Садек роздратовано зітхнув. Американське чиновництво завдало йому біль у традиційному місці; з його досвіду, майже всі вони, чорт забирай, були скуті,


позбавленими уяви бовдурами. Не дивно, що американці мали так багато проблем, щоб їх розуміли за кордоном.


- Тоді ще раз, - терпляче сказав він. «Мене звуть Хакім Садек, я професор кримінології у Каїрському університеті. Я також прикріплений як консультант до місцевого департаменту поліції, і зараз я розслідую вбивство німецького хірурга на ім'я фон Клюге. Я маю інформацію, яку мене попросили передати американському агентству під назвою AX. Тільки не Сі Ай Ай. Сокира. Ах, Ex, Ee. Один із їхніх агентів, класифікований як D5, мав зв'язатися зі мною, щоб отримати цю інформацію. Його вбили, коли ми зустрілися. Мені зараз ще важливіше зв'язатися з його начальством, його колегами. Мені потрібно повідомити багато про що, і це терміново. Налагоджуйте контакт будь-яким зручним для вас способом – говоріть самостійно, скремблюйте, телефонуйте, кодуйте, використовуйте хіндустані чи свинячу латину – але заради Аллаха, вступайте в контакт!


Гарві підібгав губи. Він знав про D5 - принаймні дещо про нього. AX надіслав запит про місцезнаходження цього хлопця. Здавалося, що він зник. А тепер здавалося, що він мертвий.


"Але навіщо приходити до мене?" - тихо спитав він, все ще не люблячи цього відразливого вигляду хлопця. Що примушує вас думати, що я взагалі можу зв'язатися? Ой, напишемо, звісно...


"Ні, писати не будемо", - крижаним тоном сказав Хакім. «Ми зателефонуємо гарячою лінією до штаб-квартири AX у Вашингтоні і поговоримо з Хоуком або агентом під номером N3, також відомим як Killmaster. І я знаю, що ви можете встановити контакт, тому що N3 сам сказав мені про це, коли я працював з ним попереднього разу. Кожне американське посольство, місія та консульство у світі має таку гарячу лінію для надзвичайних ситуацій. Чи не правда? І це терміново. Сам Хоук надіслав мені D5, а тепер D5 мертвий. А тепер не могли б ви подзвонити?


Гарві відсунув стілець і дуже повільно підвівся. Садек, схоже, багато знав про AX – про Hawk, N3, D5. І він мав рацію щодо гарячої лінії.


"Дуже добре", - сказав він нарешті. "Я буду. Почекай тут, будь ласка.


Він пройшов від свого столу до внутрішніх дверей офісу і зачинив їх за собою.


Він повернувся через три хвилини з подивом на широкому обличчі.


«Я поставив їх на картку. Іди сюди, будь ласка, – сказав він.


Хакім пішов за ним у маленьку задню кімнату і заговорив у слухавку.


"Садек тут", - сказав він. "Картер?"


Відбулася невелика пауза, можливо, через коливання або, можливо, процес розшифровки. Потім йому у вухо виразно заговорив сухий голос.


"Картер зараз трохи зайнятий", - сказав голос. «Це його помічник. Ім'я Яструб».


На іншому кінці дроту Хоук слабо посміхнувся самому собі. На даний момент його бавило грати другу скрипку Картера.


Але його веселощі зникли, коли він почув розповідь Хакіма.


Щодо D5. Про особу, яку згадав Хакім. Про фотографії, контактні відбитки, знайдені в секретній скриньці в будинку фон Клюге.


Щодо штучних рук.


«Чи є ще якісь загрози вашому власному життю?» — нарешті спитав Хоук.


"З перебоями", - сказав Хакім. «Іноді я можу працювати потай, іноді - ні. Щоразу, коли я є собою, речі літають повітрям, і люди крадуться по кутках. Вони переслідують мене, гаразд.


"Жаль. І ніякого шансу перевернути їх?"


«Але, на жаль, ні. У них є прийом миттєвого самогубства. Також вони тепер обережніші, діють завжди на відстані. Можливо, у них не вистачає персоналу».


"Можливо. Сподіваюся, що це так. І ви кажете, що у вас немає зображення десятої людини? "


Ні. Нічого. Зовсім нічого. Я не маю жодних доказів того, що він пов'язаний з іншими. Тільки невелика непряма закономірність, яку я збудував у своїй голові. І спогад про те, як він виглядав».


"Тоді тобі краще відразу прийти сюди", - сказав Хоук. "Ви доступні?"


«Я упакований, – сказав Хакім. Він почув короткий смішок Хоука.


«Тоді залишайся на місці. Я влаштую транспорт. Дай мені Гарві на хвилинку, за годину ти знову почуєш від мене.


Хакім повернув гарячу лінію Гарві і повернувся до іншої кімнати, щоб чекати.


Повільно тяглися десять хвилин.


* * *


У його вухах пролунав крик, такий же гострий, як фізичний біль, і тяжкість у грудях, яка давила на нього і душила, наче його живцем поховали.


Потім крізь хвилю нудоти він почув кроки і крики, що біжать, і раптово згадав.


Нік розплющив очі і підвівся на ноги. Він похитнувся, схопившись за поручні сходів, і глянув униз крізь море туману. Охоронці рушили через проходи до жахливої сцени внизу. Постаті, що розкинулися, все ще лежали там, де впали. Одна Джулія підводилася з підлоги і нестійко дивилася вгору на клітку Валентини.


Нік приголомшено обернувся і теж глянув на нього.


Він був трохи вищим, ніж коли він бачив його востаннє, але він був там, що нерухомо висів на платформі посередині між підлогою і стелею. І було пусто. Він мимоволі застогнав і обернувся до сторожової вежі. Його клітка теж була там, де він бачив її востаннє, і вона теж була нерухома. Але він був закритий, і неможливо було сказати, чим займався його мешканець. Тепер ворухнулися інші - охоронці на платформах і цивільні на підлозі - і його очі пробігли крізь них, ніби якимось дивом він побачив, як величезне тіло Валентини здіймається серед них. Але немає; її там не було. Він повернувся і збіг гвинтовими сходами на дах. Далеко внизу він почув голос, що кричав «Гаїті», і голос Паррі, що кричав: «Відпусти його – це Картер – о, Боже мій, вона пішла!» Потім він був на майданчику, і великі двері відчинилися, коли він наблизився до них. Він вийшов на яскраве холодне світло осіннього полудня і втягнув повітря від раптового шоку від побаченого. Джонні Тандер нерухомо лежав за кілька футів перед ним. Кров, що згорнулася в потилиці, більше не текла; велике серце перестало битися. І дві уніформи


Види перекладу На оглядовому майданчику вниз лежали гвардійці. Перший був мертвий, як камінь, з маленькою діркою у животі та великою у спині. Інший ворушився. Нік кинувся до нього, пробігаючи повз велику подвійну сараю з одними відчиненими дверима. Через нього він побачив примарну форму вертольота з порожнім простором поряд з ним, де мав бути інший. Значить, це була відповідь – чи її частина. Але як щодо тих клітин, які все ще звисають унизу…? Він кинувся поряд з другим стражником, що впав. Людина була розбита, вмирала, але іскра все одно залишилася. Він слабо намацав пістолет поряд з ним, і очі, приголомшено дивлячись на Ніка, були суворими та ненависними. - Картер із AX, - швидко сказав Нік. "Я на твоєму боці. Що трапилося?" Вираз обличчя вмираючого змінився, і пальці вислизнули з пістолета. "Ху ... Ху ... Хьюз", - слабо сказав чоловік. "Клітка". Він слабо помахав сторожовій вежі. "Без розуму. Має бути злий. Постріл... Ми Бігемо... Я намагався... - Він глибоко зітхнув, його очі заплющилися. "Жінка!" - терміново сказав Нік. «Ви бачили російську жінку?" Голова невиразно хитала: “Коли?” – терміново сказав Нік. “Де? Вона сюди приходила? Тоді йому здалося, що голова людини хитається з боку на бік; але він не міг бути певний, бо коливання закінчилися обвалом палуби, і людина була мертва. Нік схопився і побіг. Він був майже впевнений, що вже надто пізно для бігу, але в той же час він повинен був переконатися в точних умовах на багатоярусному даху. Крім нього на ньому не було жодної живої істоти. Але в ангарі для вертольота було відчуття тепла і запаху диму, і було ясно, як друковане повідомлення, що один з гелікоптерів злетів останні кілька хвилин. Він глянув на годинник, швидко обшукуючи оглядовий майданчик та ангар. Минуло дванадцять, тринадцять, може, п'ятнадцять хвилин з того часу, як він уперше почав підніматися сходами і в нього потрапив газ. Важко сказати точно, тому що він не дивився на годинник, коли завіса впала, але в будь-якому випадку у вертольота було достатньо часу, щоб злетіти і зникнути з поля зору. До того ж часу було достатньо, щоб оператор клітки сторожової вежі натиснув на вимикач або щось ще, через що газ розлився через робочу зону; потім підвестися, стріляти - без сумніву, з пістолета з глушником - зачепитися за Валентину, коли вона вийшла з клітки; знову відправте обидві клітини назад, щоб отримати кілька секунд; злетіти зі своїм бранцем у гелікоптері. Бранець чи труп? Жива чи мертва Валентина була б неслухняним тягарем. Можливо, замішані двоє чоловіків, один із клітки та спільник на даху, можливо, чекають в ангарі поза полем зору. Він раптово усвідомив, що вважає зрозумілим, що оператор сторожової вежі теж зник, безумовно був замішаний. Проте, навіть якщо він не зник, він мав брати участь. Якщо тільки він теж не збирається десь виявитися мертвим… Дах вибухнув від активності, коли він стояв, дивлячись на пляму крові біля відчинених дверей ангару, і розмовляв у крихітному мікрофоні в нагрудній кишені. «Фішер - якнайшвидше сюди, на дах. Девіс і Олстон - дістаньтеся до своєї машини, повідомте Хоуку, що Січікова зникла, мабуть, викрадена гелікоптером, запитайте загальну тривогу, потім залишайтеся в машині для подальших розпоряджень. Хаммонд і Джулія – залишайтеся на місці, тримайте очі та вуха відкритими для всього, що не заважає – на все! А потім поруч з ним опинився Полінг з блідим обличчям і тремтячими губами. Охоронці ринули через відчинені двері за ним, ще троє вивалилися з клітки, яку нещодавно займала Валентина. «Беда, лихо!» - простогнав Полінг і дивився в темряву ангара. «О Господи, його більше немає. Охоронці сказали, що бачили, як він злітав і спочатку подумали, що ми його відправили. Потім Центр управління B пролунав сигнал тривоги, і прибуло відділення екстреної допомоги, яке виявило, що ми запечатані. Коли вони увійшли, багато хто з нас, коли вони увійшли, задихалися від газу, як група... "Вони вимкнули газ, чи не так?" – сказав Нік. Він побачив, що клітка сторожової вежі досягла рівня даху та вивергала ще трьох постатей. Незабаром унизу вже нікого не залишиться. Полінг тупо глянув на нього. "Вони-? Та ні, я так не думаю. Мені здається, до моменту виклику клітини система вентиляції вже працювала. Звичайно, дистанційно. Тому що в ньому нікого не було. У жодній із клітин нікого не було!" Він вражено похитав головою. . "Я не розумію, як ... я маю на увазі, що могло статися з Хьюз?" "Хьюз, це оператор клітини, вірно?" – сказав Нік. Полінг кивнув головою. «Вищий охоронець, один із найкращих. Але ж його, мабуть, витягли прямо з клітки! Хтось, мабуть, чекав на даху – у когось має бути… «Неможливо, – сказав я Паррі, підходячи до нього ззаду. Його акуратно бородате обличчя виглядало жорстким, з примруженими очима та злим. «Якщо тільки самому Х'юзу не вдасться провести до ангару спільника, що здається вкрай малоймовірним. Мабуть, Х'юз сам влаштував цю справу з якоїсь неймовірної причини. Другі двері ангара відсунулися, коли він заговорив, і він вказав на людину в комбінезоні пілота. «Ти, Мисливець, прибери цю штуку звідти й уперед – швидко! Охоронці повідомили, що бачили корабель, що прямує на північ на північний схід, - додав він на користь Ніка. «Ми поженемося. Я також розіслав поліцію штату та прикордонне попередження. Є ідеї? «Зачекайте хвилинку, - сказав Нік. «Я хочу, щоб мій чоловік пішов з нами. І мені потрібно провести ретельний огляд усіх будівель, територій та прилеглих територій на випадок, якщо справа «вертольота» - приманка. «Приманка», - сказав Паррі."Троє чоловіків загинули, один з наших літаків зник. Але як скажеш. Де цей твій чоловік? Заради бога, не будемо марнувати час. Що таке має статися на моєму заводі!" "Неймовірно", - м'яко сказав Нік. Ах, Фішер - у "вертоліт" і вже в дорогу. Давай, Паррі, давайте очистимо колоди і приступимо до справи. Я хочу провести повну перекличку всіх чоловіків, які повинні знаходитися в приміщенні. І я хочу, щоб це місце було повністю охоплено безпекою щоб ніхто - крім нікого - не пішов звідси, поки я не дозволяю це. Між іншим, той інший "ваш вертоліт - він був точно таким же?" "Це близнюк", - сказав Паррі. "Ідентичний до останньої деталі". "Добре, - сказав Нік. "Що допомагає." Але він не пояснив, як це допомогло, коли він працював з Паррі, щоб привести план пошуку в дію. * * * "Вибач, що змусив тебе чекати", - сказав сухий, різкий голос голови AX. "Але дещо сталося, і мені довелося зайнятися цим. Щось, що може зробити ваше перебування тут ще важливішим. Хакім дивився на годинник і слухав.Усього півгодини, і чоловік вибачається!AX рухався досить швидко." У найближчі десять хвилин вас заїде джип, - продовжив Хоук. "Спочатку ви потрапите на невеликий приватний літак на місцевому аеродромі. Цей літак доставить вас на одну з наших армійських авіабаз, де ви сядете в літак і полетите прямо в Нью-Йорк. Вас зустрінуть. Ось і все. Якщо у вас немає питань?" "Без питань", - сказав Хакім. , і коли той відвернувся від нього, його обличчя було зовсім несхожим на його власне. ня він був не гірший за всіх, і у нього не було наміру зазнати поразки на цьому етапі цієї гри. * * * "Я вас не розумію!" - сердито сказала Джулія. «У що ти, чорт забирай, граєш? У вас є всі інші, які б'ють кущі - вертольоти тут, прикордонні патрулі там, охоронці рояться по сільській місцевості, Девіс і Олстон кружляють у тій реактивній машині, Хаммонд ховається по території, заглядаючи під кожен закривавлений камінчик, і таке інше. Ви можете думати про те, щоб кататися вгору і вниз цими клітинами для щурів. Боже правий, я подумав, що найменше, що ти зробиш, - це захопити літак-погоню і самому вибратися звідти. Що трапилося, Картер, ти став м'яким чи щось таке? Клітина сторожової вежі повільно спускалася. "Найцікавіше - це газ", - сказав Нік. «Його можна вмикати та вимикати тільки звідси. Отже, сторож сторожової вежі, мабуть, вимкнув його перед тим, як покинути нас. Дбав про нього, чи не так? З огляду на те, що він міг би виграти кілька зайвих хвилин, якби цього не зробив. Але на щастя для всіх нас, що він зробив». Джулія пирхнула. «Що в цьому такого вдалого? Схоже, що це нам нічим не допомогло. У будь-якому разі це не був смертельний газ». - Ні, не смертельно, - задумливо сказав Нік. «Але якби ми вдихали його набагато довше, ми всі були б дуже хворі. Тривале вдихання могло стати причиною смерті. Як ти думаєш, він дбав про нас після вбивства трьох чоловіків на даху і бозна-що з Валентиною? Я так не думаю. І він сам достатньо думав про газ, щоб одягнути маску». Нік задумливо смикав. Він усе ще лежав на підлозі клітини, ніби його недбало відкинули, коли він більше не потрібен. «Цікаво, чому він намагався його зняти. Це було б досить ефективне маскування. З іншого боку, всі на заводі знали, що він чергував у клітці, тому я думаю, він не думав, що є сенс закривати обличчя. Тож давайте пограємося з тим, що він, мабуть, зробив».


Клітина досягла рівня першого поверху та спустилася до підвалу. Нік зрушив важіль, і вони знову піднялися. Телевізійні монітори на панелі перед ним відображали мініатюрні зображення обшуку на території та в будинках, і він майже ліниво спостерігав за зусиллями, подумки відтворюючи сцену отруєння газом.


"Грай скільки хочеш", - крижаним тоном сказала Джулія. Але ви все ще не відповіли на моє запитання. Чому ти там нічого не робиш? "


"Що робити?" – м'яко спитав Нік. “Ви самі відповіли. Як ви кажете, у мене є всі інші, які ламають кущі. Хтось має підтримувати вогонь у будинках. Мені." Вся його істота волала до дії, навіть коли він говорив, але щось продовжувало його бурчати і говорити йому, що немає сенсу йти з напіввзводом в якусь марну погоню на літаку. Клітина неухильно піднімалася, а потім зупинилася від нього. дотику.


«Це було приблизно тут, – сказав він, – коли я бачив це востаннє. Клітина Валентини була навпроти. На той час газ уже почав виходити. Допустимо, я вбивця Х'юз. Я надягаю протигаз і зупиняюся. Чекаю кілька хвилин, поки газ не виб'є всіх. Поки що я не впевнений. Я знаю, що Валентини немає, тому що бачу, як вона падає в клітці. Але її клітка продовжує підніматися. Чи ні? Я вважаю, так. Я, Х'юз, не можу зупинити його зростання, і в будь-якому разі я хочу, щоб вона була на даху. Тому, коли всі лежать плазом, я рухаюся вперед, вгору».


Нік торкнувся вимикача, і клітка сторожової вежі неухильно піднялася. «Я добираюся до даху, зупиняюся, вимикаю газ та знімаю протигаз. Я бачу Джонні Грома з двома охоронцями та стріляю в них. Потім я підбігаю, хапаю важку Валентину з її тепер відкритої клітки і тягну до вертольоту. Ні - спочатку я відправляю свою та її клітини, тому що тепер, коли я перебуваю на даху, я контролюю обидві клітини. За словами Паррі, ними обома можна керувати зсередини чи дистанційно з основного поверху чи даху. Тому я відправляю клітини назад, дозволяючи їм зупинитися посередині між підлогою та стелею, а потім саджаю громіздкого товариша Валю у вертоліт, за допомогою чи без допомоги якогось таємничого спільника, та злітаю».


Нік визирнув через дах. «Я досить розумна людина. Швидкий, кмітливий, досить сильний, щоб підняти бика. Привітайте мене. Тому що, судячи з переклички, я єдина людина, яка зникла з заводу. Зі мною немає спільника. Це означає, що або мені вдалося провести одного з них на дах зовні - що, як запевняє цей шпигун Картер, зовсім неможливо, - або я зробив все диво поодинці. Звісно, неможливе було відомо. Але потрібна невелика допомога. І чому серед іншого, що я повинен робити, я турбуюся про те, щоб вимкнути газ і відправити клітини назад? »


Мигдалеподібні очі Джулії пильно дивилися на нього. Зневага зникла з її обличчя, дрібні зморшки зсунули разом витончено вигнуті брови. «Ви відправили клітини назад як маневр, - сказала вона, - щоб ввести в оману решту з нас. Це не спрацювало через той шпигун Картера, але на той час ви вже за горами і далеко, так що це не має значення. А що стосується відключення газу – можливо, у вас унизу є спільник, якому ви не хочете завдавати шкоди».


«Можливо», - сказав Нік. "Може бути." Він дивився на те місце, де лежало тіло Джонні Грома. Джонні навіть не мав можливості витягнути пістолет, а Джонні швидко натискав на курок. Але в одного із охоронців. Встиг і двічі вистрілив. І помер на очах Ніка.


Був шанс, що він когось поранив, і кров поза ангару була Валентининою.


"Ми зараз спустимося, - сказав Нік, - і спробуємо іншу клітку". Він намацав важіль, і клітка сторожової вежі спустилася повз платформи і охоронці. А тепер, коли ви запропонували співучасника внизу, спробуйте цього для розміру: він міг би керувати клітинами з пульта управління на підлозі. І вимкніть газ».


"Ні", - сказала Джулія. Ні, цього не може бути. Ви були першими, хто прийшов до тями. Коли рятувальний загін утік на виручку, кожен з нас все ще був непритомний. Ми вже через це проходили. Вони бачили нас, бачили, як кожен із нас лежав, як викинута на мілину риба, а потім задихався. Лише ти рухався.


"Переїзд, так", - сказав Нік. «Не граю в опосума, хоча, можливо, хтось грав. Тому що, якби я був спільником унизу, я був би страшенно впевнений, що мене не помітять рухомим, поки півдюжини інших людей не встануть на ноги. Давай спробуємо іншу клітку.


Охоронці безпристрасно спостерігали за ними, коли вони залишили портал сторожової вежі та увійшли до клітки, яку останньою займала Валентина.


.


"Те, що йде вгору, має впасти", - балакуче сказав Нік. «Ліфти, а також інше. І ми знаємо з нашого довгого погляду на підрівень, де ця клітка зупиняється. Але спробуємо ще раз самі. Але спочатку встань, щоб подивитись на речі.


Вони велично злетіли через дах, а потім спустилися. На цей раз вони не зупинилися на рівні основного поверху, а спустилися на нижчі глибини. Двері клітки відчинялися в коридор з важкими сталевими дверима. Кожна кімната за дверима була ретельно обшукана, і нікого не здивувало, що нічого не знайшли. Тут були ремонтні майстерні, диспетчерська з рядами блоків запобіжників та вимикачів, складські приміщення для обладнання та запасних частин. Нік знав, що там унизу були охоронці, але вони стояли поза увагою коридорами доступу. Всі двері, як і зараз, за звичаєм були замкнені. І всі вони були заблоковані, коли не використовувалися.


«Проте ключі є, - сказав Нік. «І колись під час нашого нокауту клітина могла спуститися сюди. При невеликій удачі та хорошому плануванні хтось міг би витягти Валентину з клітки і затягнути в одну з цих кімнат, щоб ніхто не побачив її. Що, коли вона впала, а не піднялася? Подумай про це, Джуліє.


«Я думаю, – сказала Джулія. "І я думаю, що всі ці кімнати були обшукані, а її там немає".


«Здається, – сказав Нік. «І все ж таки Валентина когось дізналася. Не Хьюз, усамітнений у клітці сторожової вежі. Вона його не бачила. Хтось унизу, з нами. У нашій найближчій групі. Я думаю, це був лише випадок, і через те, що група продовжувала балакати про це, їй було важко сказати мені, хто це був. Прокляття! Він раптово був страшенно злий. «Я, мабуть, був не в своєму розумі, щоб дозволити їй займатися цим самотужки. Особливо знаючи, що вона когось бачила. Але який саме? Полінг, сам президент?Всі вони тут уже багато років - я знаю їхню історію.О, чорт забирай.Давайте знову піднімемося і проведемо військові збори в президентському офісі.Можливо, пошукові справи вже щось дадуть.


Він провів Джулію назад у клітку і натиснув кнопку першого поверху.


"Ти щось знаєш?" сказала Джулія, з відсутнім поглядом у її котячих очах. «Я помітив одну дрібницю, яка мені здалася досить дивною. Біля підніжжя сходів кілька шафок із тросами, а над ними висить табличка «ГАЗОВІ МАСКИ». Коли я прийшов до тями, то побачив, що одна з них трохи відкрита, ніби хтось намагався її схопити в останню хвилину. Але про це ніхто нічого не сказав. І наскільки я міг бачити, нікого не було достатньо близько, щоби це зробити».


«Наскільки ви могли бачити, – сказав Нік. «Але ви були відсутні на рахунок десять – десять хвилин. Припустимо, хтось знав достатньо, щоб затримати подих… Це дуже цікаво. Яка це була шафа? "


Клітина зупинилася на рівні першого поверху, і крізь металеві ґрати вони могли бачити маленькі дверцята під табличкою з написом «ГАЗОВІ МАСКИ».


"Той, що праворуч", - сказала Джулія, дивлячись на неї. «Клянуся, його було відкрито раніше! Я знаю, що це було. Але тепер усі вони були зачинені.


«Отже, хтось трохи прибрався, - сказав Нік, - що, можливо, він не мав можливості зробити це раніше. І що, чорт забирай, з цими забутими богом дверима? »


Він натиснув кнопку з написом ВІДКРИТИ. Нічого не трапилося. На іншому кінці статі, через ажурний портал, він міг бачити Паррі, Полінга та пару охоронців, що озираються на нього.


Паррі зробив крок до клітки і крикнув: Картер! Щось не так?"


І тоді величезний машинний зал поринув у чорнильну чорноту.


Нік вимовив свистяче прокляття і кинувся до дверей. Вона трохи затремтіла від його атаки, але втрималася.


«Яка краса», - сухо пробурмотіла Джулія. «Тільки ти і я разом у темряві – у пастці у щурячій клітці з убивцею на волі».


РОЗДІЛ СЬОМИЙ


Десь є хтось


Це було схоже на виклик на біс для першого будильника, за винятком того, що ця сцена розігралася у темряві, яка спочатку була абсолютною, а потім розсікалася пошуковими ліхтарями. Заверещала сирена, і охоронці діловито снували по хаті, не знаючи, що шукати.


«Ось, візьми це», - сказав Нік і тицьнув своєю олівцевою флешкою в Джулію. «Кинь його в замок, і поїхали звідси».


Він витяг маленький пістолет із кобури на поясі і націлив його на запірний механізм. Спрацював запобіжник, і пістолет виплюнув - не кулі, а вузький промінь розпеченого світла, що глибоко встромився в метал.


«Небеса, про що вони думатимуть далі?» - захоплено сказала Джулія. «Маленький кишеньковий ацетиленовий пальник, не менше».


- Лазерний промінь, - коротко сказав Нік. «Тримайся подалі від цього».


Метал обурено зашипів, коли промінь прорізав його. Замок ненадовго затлів і розсипався. Нік погасив смертельний промінь і різко вдарив ногою у двері, і цього разу вона слухняно хитнулася вбік.


«Підійди до охоронців із ліхтариками і залишайся з ними», - рішуче сказав він Джулії. "Я йду вниз".


Його довгі, різкі кроки швидко привели його через мерехтливу безтурботність величезної кімнати до сходів, що вели в підрівневі переходи. Світло раптово висвітлило його обличчя, і хтось схопив його за руку.


«Не треба метатися як божевільний, Картер, – сердито сказав Полінг. «Через хвилину ввімкнеться світло, тож, ради бога, залишайтеся на місці, поки не впадете зі сходів і не зламаєте собі шию. Відколи ви приїхали, у нас було досить неприємностей.


"Буде ще дещо, якщо ти не злізеш з моєї спини", - грубо сказав Нік, відштовхуючи його в бік. Полінг верескнув і відсахнувся. «І не нацьковуй на мене нікого зі своїх охоронців, - додав Нік через плече, побачивши, як один із охоронців рвонув уперед, - інакше я замислюся про ваші мотиви. Поверни його! »


"Добре, добре, тоді йди!" - прогарчав Полінг.


Нік уже почав спускатися сходами, тонкий промінь його спалаху проникав у морок. Він швидко спустився вниз, а потім погасив своє світло, коли побачив унизу фігуру, що швидко наближалася до нього.


"Стій!"


"О, тільки не знову!" Нік застогнав. Охоронець із ліхтарем націлив на нього пістолет. «Послухайте, я теж роблю роботу, і мені треба дістатися силової - швидко!»


"О, ти, я тебе знаю, так", - задумливо сказав охоронець. Але я одержав наказ від начальника. Він сам там і сказав мені, що ніхто - крім нього - не піднімається і не спускається сходами або через ці коридори, поки він не скаже. Він нікому не довіряє, навіть вам, розумієте? Вибач, друже. Але залишайся на місці».


"Мені теж дуже шкода, - люб'язно сказав Нік, - і більше того, я теж нікому не довіряю". Його посмішка в колі світла була ніжною і чуйною, але долоня руки, що вистрілювала і вдарилася об громіздку шию охоронця, було зовсім не так. Чоловік упав із тихим зітханням і важким стукотом.


Нік обійшов його тіло, що впало, і побіг до диспетчерської. Його олівцевий спалах раз у раз прорізав морок, але ненадовго; в обставинах він волів непомітно ковзати в темряві. У проходах, що вели від нього, він бачив інші маленькі кола світла і чув тупіт ніг, але в коридорі, в якому були замкнені службові приміщення та шахта ліфта, нікого не було. Він швидко спробував відчинити двері, проходячи повз. Вони все ще були замкнені.


Промінь його ліхтарика падав на міцні двері диспетчерської. Вона теж була закрита і замкнена, ймовірно, всередині знаходився начальник служби безпеки Паррі.


Він з гуркотом ударив по ньому.


"Відкрийте! Впустіть мене!" він назвав. "Це Картер, відкрий".


Нема відповіді. Нічого не трапилося. Він спробував ще раз. Ще нічого.


Він міг викликати охорону. Але він був один, і йому подобалося робити все по-своєму. Іноді це було помилкою.


Цього разу він використовував не лазерний промінь, а особливий зломщик, тому що, на відміну від дверей ліфта з електронним керуванням, ці двері мали замок, яким він міг маніпулювати. Він працював методично, тихо, прислухаючись до звуків зсередини та з сусідніх коридорів, але він чув тільки віддалене мурмотіння голосів охоронців і випадкові кроки… за винятком одного невеликого брязкаючого звуку, який він не міг визначити.


Двері відчинилися, і він обережно ввійшов усередину.


Недостатньо обережно.


Його промінь світла на секунду досліджував внутрішню темряву, тоді як його права рука потяглася до «люгеру» у її прихованої кобури. А потім раптовий свистячий звук, що просвистів у темряві, раптово закінчився жахливим, надзвичайно болючим вибухом у його голові, і він побачив сяйво мерехтливих вогнів там, де раніше не було світла. Одного разу він завзято завдав удару обтічним стволом «Люгера» і відчув, як той ударився об щось тверде, але пружне; а потім знову його голова вибухнула, і він упав.


* * *


Яскраве світло і різкий звук обрушилися на його почуття, і він змусив себе відкрити повіки.


У кімнаті керування електроенергією та в коридорі за його спиною спалахнуло світло. Перемикач мав охоронця в уніформі, і з ним був хтось, схожий на механіка.


"І мені пора теж", - невпевнено подумав Нік і, піднявшись на ноги, побачив Паррі на півдорозі через кімнату, втомлено погойдується навпочіпки і тримає обидві руки біля голови. Його обличчя було в синцях та крові, а його одяг був розірваний. Над ним ширяв чоловік, можливо, медик, але Паррі нетерпляче відмахнувся від нього і ледве підвівся на ноги. Потім побачив Ніка.


"Ти його бачив?" вигукнув він. "Ви бачили, хто це був?"


"Я ні чорта не бачив", - коротко сказав Нік. Ти прийшов першим - що ти побачив?


"Це", - сказав Паррі і тицьнув пальцем у масивний комутатор. «Прийшов із ліхтариком, змусив усіх охоронців охороняти проходи, щоб ніхто не міг увійти чи вийти,


обійшов довкола і побачив половину перемикачів. І не просто відключено – пошкоджено. Подивись на них!"


Нік подивився. Збитки були невеликі, але були. Дивний вид пошкоджень, ніби якийсь надзвичайно важкий предмет вдарився об блок важелів, і деякі з них трохи скривилися. Поруч на підлозі лежав гайковий ключ.


"Так, і це теж". - Сказав Паррі, простеживши за поглядом Ніка. Він усе ще був тут, ким би він не був, і хоч би яким чортом він потрапив. Не знаю, чи він використовував цей гайковий ключ на дошці, але він точно використав його на мені. Прийшов до мене в темряві, коли двері за мною зачинилися, і я спрямував своє світло на панель. Спочатку ковзнув по мені, спіймав бік мого обличчя. Я впустив ліхтар, спробував схопити пістолет, на мить схопився за нього, а потім все. Шпаннер упіймав мене, я впав. А потім, я вважаю, ви увійшли якраз у той момент, коли він намагався втекти.


"Вирубав і охоронця сходів, коли йшов", - сказав чоловік біля пульта управління. "Має знати якийсь вихід звідси, про який ми не знаємо..."


"Який!" - люто гаркнув Паррі. «Чому мені не сказали про це одразу? Це означає, що він, мабуть, піднявся сходами в головну.


«Ви щойно отямилися, містере Паррі», - нагадав йому чоловік. "І я вже поставив оповіщення по всіх станціях".


"Я вирубав цього хлопця", - сказав Нік. Злі, вражені очі Паррі вп'ялися в нього. «Довелося – він мені заважав. Він сказав, що ви віддавали конкретний наказ, щоб нікого не впускали і не випускали звідси, включаючи мене. Чому ти йому це сказав?


"О, ні, ні, ні, ти помиляєшся, Картер", - серйозно сказав Паррі. «Звичайно, я не хотів вмикати вас. Як я міг -? Востаннє я тебе бачив, ти застряг у ліфті. Скажи… як ти вибрався? »


- Магія, - коротко сказав Нік. «А тепер припустимо, що ми продовжимо пошуки і спробуємо знайти цю загадкову людину».


- Таємнича людина, - повторив Паррі, смикаючи себе за бороду. «Це має бути внутрішня робота, ви це розумієте? У нас є ще один Х'юз - охоронець, механік, один з інженерів, кожен із ста сімдесятьох людей. Боже, я не знаю, кому вірити! Але гаразд, давай продовжимо.


Вони ладнали з цим. Але годинник пошуку та допиту нічого не дав. Ніхто не був оголошений зниклим безвісти, окрім Валентини. Можна було пояснити рухи кожного. У жодній із замкнених кімнат нікого не виявили.


Була одна новина, і вона була вражаючою. Про це повідомив Аль Фішер на нічному засіданні в офісі президента після повернення гелікоптером.


"Вірно, в Кетскіллс", - терпляче сказав він. «Очевидно, йому вистачило фори, щоби полетіти на схід ще до того, як була подана тривога. У нас було чимало часу, щоб знайти його на всіх цих деревах, і не пошук літаків допоміг нам - принаймні для початку. До поліції штату надійшли дзвінки від місцевих мешканців про те, що виглядало як аварійна посадка, і вони передали нам інформацію. Це досить важкодоступне місце, тож у нас виникли невеликі проблеми. Ось, я наголосив це на карті». Він штовхнув карту короткими пальцями. Нік навіть не глянув на неї. На той час він був упевнений, що це не допоможе.


"Отже, нам нарешті вдалося приземлитися", - стомлено продовжував Фішер. «Це було неподалік гірської дороги, і він, можливо, прямував до невеликої галявини, на яку ми впали. Він не вижив. Але апарат був не в такому поганому стані, тому цілком можливо, що план спрацював більш-менш за графіком. За винятком того, що він сам був у досить поганій формі. Точніше, як мертвий. Послухайте, я вже через усе це проходив, – звернувся він до Ніка. «Ви вже маєте дорожні патрулі. Що додати? "


«Ще раз, Ал, – сказав Нік. «Поки що ми всі разом, я хочу, щоб у всіх була повна картина. Отже, ця людина була мертва і вся в крові. Але ти кажеш, що не через катастрофу.


Фішер кивнув головою. "Правильно. Два кульові поранення, одне пронизало живіт, а друге потрапило в шию. Судячи з стану «коптера», я б сказав, що він контролював ситуацію майже до останньої хвилини. Жодних кульових отворів в апараті, але кров по всьому сидінню та органам управління, так що схоже, що він забрав рану в живіт з собою під час зльоту.


- Мій чоловік на даху, - напружено сказав Паррі. «Принаймні хтось влаштував нам щось на зразок шоу. Але жодної жінки! Я цього не розумію. Мабуть, на тій дорозі на неї чекав автомобіль. Але чому вони не взяли Х'юза?


Ел Фішер знизав плечима. «Думаю, він виконав своє завдання. Немає сенсу тягнути мертву людину. До речі, стан кущів та дороги нічого не доводить. Хтось міг пройти крізь дерева; хтось міг виїхати дорогою. Але там дуже сухо, щоб щось сказати напевно. І це все, що я можу сказати.


- Обличчя, Ал, - нагадав йому Нік.


"О так, обличчя", - сказав Фішер. «Як я вже казав, медики Хоука оглядають його. Але коли я глянув на нього великим планом, то побачив піднесене обличчя. Крихітні шрами біля рота та


так, і по щоках, і під підборіддям. Можливо, операція з приводу старої травми обличчя, я не знав би. Але вони були там».


Полінг раптово гаркнув, але це не зовсім було сміхом.


"Хьюз, з підтяжкою обличчя!" він пирхнув. „Що ти знаєш! Я бачив цю людину багато років і навіть не підозрював. Ніхто з нас цього не зробив».


"Чому ми повинні?" – коротко сказав президент. - Гадаю, це була його приватна справа. Його очі раптово звузилися, і він кинув на Ніка проникливий погляд. «Або, можливо, цього не мало бути».


"Можливо, і не повинно", - погодився Нік. «А тепер давайте розберемося з цим та відпочинемо, як зможемо. Ти впевнений, що хочеш померти у першій зміні, Паррі?


Начальник служби безпеки виглядав змученим, але енергійно кивнув.


"Моя відповідальність", - різко сказав він. «І зі мною постійно будуть двоє чоловіків. Ще три години мене не вб'ють. Тоді ви можете взяти на себе відповідальність. Бери всіх своїх людей із собою, якщо хочеш.


«Дякую, але я б вважав за краще, щоб вони були біля виходу», - відповів Нік. "Я так розумію, ви дасте мені ще пару резервних людей?"


"Звичайно, буде", - сказав Паррі. "Коли я піду, ти отримаєш нову пару". Він коротко засміявся без жодних веселощів. «Я сподіваюсь, що їм можна довіряти. Тим не менш, я об'єдную їх, як можу, і один чоловік може спостерігати за іншим. Те саме, коли Полінг чергує. І це має подбати про ніч. Я йду зараз. Побачимося внизу на два.


Він залишив розкішний президентський кабінет та попрямував до диспетчерської. Спільне засідання вирішило, що саме тут можуть виникнути подальші проблеми, якщо взагалі щось станеться. Похмура думка про саботаж витала в повітрі.


Зустріч швидко припинилася. Полінг і президент мали спати на кушетках у своїх офісах, Джулія мала спати на ліжку в кімнаті першої допомоги для жінок, а Нік подрімав в одній із «зон відпочинку».


Тільки так не сталося. Диван у великій кімнаті з кольоровим телевізором був досить великим для двох, і ним користувалися двоє. У кутку кімнати тьмяно горіла маленька лампочка.


«Це пекельний час кохатися», - сонно сказала Джулія. «Один великий російський сановник все ще відсутній, один зловісний незнайомець таїться в темряві на заводі з бозна, якими злими думками на умі. А ти -"


«І в мене є свої злі думки», - пробурмотів Нік, відчуваючи м'якість її гнучкого бронзового тіла і люблячи її дотик. «Поки ми маємо час, давайте використовувати його з розумом. Я добре знаю нашу Валентину, і вона була б не проти». Його спритна рука зняла тонкий ремінець, і Джулія виявилася оголеною та красивою.


"Я не проти, - прошепотіла вона, допомагаючи йому розстебнути гудзик на сорочці, - але хіба ми не повинні щось робити?"


"Ми щось робимо", - м'яко сказав Нік. «І не думай про таємничих незнайомців, . Їх немає. Питання лише в тому, щоб узяти невелику мотузку та дочекатися повішення.


"Ах, як романтично", - іронічно пробурмотіла вона. «Якщо це все, про що ти можеш говорити, не кажи...


Ніхто з них не розмовляв, окрім як вимовляв тихі, м'які слова кохання і вимовляв ім'я одне одного, ніби саме ім'я було ласкою. Вони шукали, торкалися і знаходили те, що шукали, а потім їхні тіла зливалися, мов бурхлива річка.


«Моє кохання, моє кохання», - тихо видихнула Джулія, і її тіло розтануло під нього. Його руки ковзали по ній і обводили бархатисті контури її плинної краси, а його губи палали вогнем її губ. У них обох була напруга, що волає до звільнення, і незабаром рухи, що повільно погойдуються, і ніжні дотики перетворилися на шалений, нестерпно чудовий ритм. Він зробив це останнім для них обох. Він знав як; раніше вони бували там разом більше одного чи двох разів, і кожен знав, як схвилювати іншого до шаленого вибуху.


Її темне волосся було розпущене по плечах, а очі сяяли, і її очі сяяли з таким захопленням, яке завжди змушувало його хотіти доставити їй максимальне задоволення, який завжди змушував його почуття хитатися, а всі його нервові закінчення дзвеніли, ніби вона гладила кожного один їх своїм електричним дотиком. Як і зараз ... але вона робила більше, ніж погладжування, а він уже пройшов точку простого поколювання. Він був у вогні, вона теж; і вони злилися разом у довгій миті палкого щастя. А потім вони поринули, все ще з'єднані, в м'яку, як подушку, калюжу визволення і млосно пливли, ніби на теплому літньому припливі, що відступає.


Деякий час вони лежали, зчепившись, у тиші, яка порушувалась лише їхнім нерівним диханням і стукотом їхніх сердець.


Жоден з них не забув, як вони опинилися там, і що сталося зникнення і кілька смертей, які ще доведеться з'ясувати, але вони обоє звикли жити на краю пекла і набувати свого щастя, коли вони могли його знайти.


Нарешті Нік зітхнув і потягнувся.


"Недостатньо", - пробурмотів він. "Недостатньо. День і ніч на теплому піщаному пляжі - ось що нам потрібно. Або кілька днів на лузі, катаючись по траві. Або тиждень


або близько того в гарному м'якому стогу сіна…»


«Для мене все це звучить дуже публічно, – практично сказала Джулія. «Також трохи колюче. Я думав, тобі подобаються ліжка?


"Я знаю, знаю", - тепло сказав Нік і провів губами по м'якості її грудей. "Погляньте, як мені подобаються ліжка і що з ними йде". Він поцілував її в губи і затримався там, поки його пульс не став надто енергійно частішати, а потім він змусив себе відкотитись убік.


"А, ну, відбуваються дивні речі, - сказав він, - і мені краще піти що-небудь з ними зробити".


Він піднявся одним плавним рухом свого пружного тіла і почав вдягатися.


"Але ти ще не в зміну", - сказала Джулія, дивлячись на нього.


"Вірно", - погодився він. «І я зовсім не здивувався б, якби нас побачили, що ми прийшли сюди разом, і я не очікував, що вийду, поки не прийде час зайняти місце Паррі. Тож я їду звідси задовго до цього і сам трохи вистежую».


Джулія почала натягувати свій одяг. "Що ти мав на увазі – загадкових незнайомців немає?" - спитала вона, її злегка розкосі котячі очі дивилися на нього крізь напівтемряву. «Ми згодні, що у будівлі є спільник, вірно? І безперечно відбувається щось страшенно дивне. Хтось винен”.


"Вірно, за всіма пунктами", - погодився Нік. «Але не чужий. Не забувайте, що Валентина дізналася про когось, хто був з нами. І забий це у свою прекрасну голову, дорога – тобі не здається, що викрадення Валентини та саботаж – це надто багато для одноденної роботи? Чому інсайдер, спільник, хотів підірвати владу за кілька годин після викрадення Валентини? Здається безглуздим. Під час відключення електроенергії не було серйозних пошкоджень і нічого значного не сталося. Навіщо це було? І я не можу купитися на збіг. Отже, я говорю собі, що ці дві речі безпосередньо пов'язані. І я маю на увазі прямо. Я думаю, ми безперечно можемо прийняти ідею спільника, який все ще з нами. Давайте не будемо віддавати належне Хьюзу за швидкість, винахідливість і таке інше. Уявімо собі людину, яка надягла на себе протигаз, яка маніпулювала клітинами знизу після того, як Х'юз вистрілив на даху і злетів, і яка ввімкнула газ, коли «вертоліт отримав хорошу фору. Тому що, знаєте, якби Х'юз вимкнув його, ми б отямилися набагато раніше, ніж ми. Добре, уявіть собі таку людину, і я думаю, ви повинні прийняти на себе більше, ніж спільник. Напевно, у вас є чоловік, якому тут не чужий”.


Джулія провела гребінцем через гриву чорного волосся.


«Добре, отже, він не спільник, – погодилася вона, – а сам генеральний планувальник. Однак мені цікаво, чому він не пішов із Валентиною». Її котячі очі звузилися і потемніли. "Ви не думаєте, що вона мертва?"


Нік на мить замовк. Вільгельміна Люгер ковзнула у свою звичайну кобуру. Стилет Хьюго ковзнув у його замшеві піхви на передпліччі Ніка. П'єр, газова гранула, невинно прихована в кишені куртки Ніка.


"Я так не думаю", - повільно сказав він. «Хьюз легко міг убити її та залишити тіло в клітці. Ні, тут є складніша схема. Занадто складно брати за чисту монету. Я думаю, вони, мабуть, вирішили, що вона для них цінніша, ніж мертва, тому натомість вони її викрали. Для… допиту».


«Допит», - повторила Джулія, трохи здригнувшись. "Але де? А хто і як?"


"Що ж, я скажу вам, що я думаю, - сказав Нік, - і я скажу вам, чому я так думаю".


Він сказав їй коротко. Очі Джулії розширилися, коли вона слухала.


«Тож я думаю, тобі краще піти зі мною цього разу», - закінчив він. «І якщо мене знову спіймають дрімаючим, я хочу, щоб ти біг як чорт і кричав щосили. Ви готові?"


"Для чого завгодно", - сказала вона, і її прекрасні губи були похмурими.


В основній робочій зоні горіло світло. Клітина сторожової вежі повільно рухалася вгору і вниз, і чергові охоронці на підлозі та платформах патрулювали з подвійною силою, але їх ніхто не зупинив. Паррі віддавав накази.


«Ми використовуватимемо сходи», - сказав Нік, і вони спокійно спустилися гвинтовими сходами на підрівень. Охоронці привітали їх кивками, коли вони увійшли до широкого коридору, в якому розташовувалися майстерні та диспетчерська, і знову їх не зупинили.


Двоє чоловіків чергували біля зачинених дверей, найближчих до ліфтової шахти. Вони стояли по обидва боки від нього, насторожені, озброєні та готові. І вони виглядали здивованими. Один із них подивився на свій годинник.


"За дві години до зміни, сер", - сказав він послужливо.


"Я знаю, у мене термінові новини для Паррі", - сказав Нік. "Він усередині?"


"Так сер. З пальцем на червоній кнопці на випадок, якщо ми йому знадобимося. Чоловік слабо посміхнувся. «Але він цього не зробить. Спочатку обшукали, ніхто не ховається. І ніхто не зможе пройти повз нас».


"Я можу", - сказав Нік. "Сподіваюся, він вам це сказав".


- Ну, він сказав, що ви прийдете в два, сер, але ...


«Але я тут, вірно?» – сказав Нік. «І у нас із дамою є з ним справи. Так що відкрийся, гаразд? Якщо хочеш, можеш піти з нами».


Охоронець знизав плечима. «Добре, ти бос. Але


ми маємо залишатися тут згідно з наказом. Як він нам сказав, ми перевіряли його з двадцятихвилинним інтервалом – ми зробили лише одну перевірку – і, як він нам сказав, ми залишаємось поза домом, поки він не зателефонує нам. Тож йому не сподобається.


"Йому сподобається", - сказав Нік. «Ви у чистому вигляді. Накази від дядька Сема. Так відкрито.


"Та сер. Джеррі - ключ.


Другий охоронець кивнув і встромив ключ у замок. Потім балакучий узяв свій ключ і здійснив другий маневр.


"З метою безпеки", - пояснив він. «Треба використовувати дві клавіші, окремі, це досить складно, ти маєш знати, як… Гей, почекай хвилинку! Щось заклинило. Він штовхнув двері й поворухнув ключем. "Джеррі, ти знову повернеш свій ключ".


Джері спробував ще раз. "У мене все гаразд", - сказав він.


"Ну, чорт забирай!" сказав балакучий охоронець. "Щось тут застрягло, чорт забирай!"


- Добре, кинь це, - наполегливо сказав Нік. - А тепер не говоріть тихо. Чи добре замкнутися минулого разу? Поки він говорив, лазерний пістолет вийшов зі свого укриття.


«Звичайно, це було… якого біса ти робиш?»


"Я йду туди. З жінкою. І ви двоє дотримуватиметеся своїх постів, що б не сталося».


Метал плюнув та розплавився. Двері довкола замку клубилися, як палаючий папір. Тонка смуга світла сяяла на них через отвір, потім коло, потім сфера, коли товста металева деталь із замком провалилася в ніщо.


"Шефу це не сподобається", - нервово сказав балакучий охоронець.


«Ні? Але ви зауважите, що він ще нічого не сказав. А тепер мовчи і залишайся тут. Джулія - ходімо зі мною. Але залишайся на кілька кроків позаду».


Двері відчинилися від дотику Ніка. Він штовхнув її якнайдалі і втупився в кімнату.


Погнуті перемикачі були випрямлені та відремонтовані. Різке світло заливало кожен куточок кімнати.


«Ні, чорт забирай, це неможливо!» випалив охоронець. "Чому ми були тут..."


"Заткнися!" - люто сказав Нік. «Ти маєш бути на варті біля цих дверей, так що охороняй її та мовчи!»


Він увійшов до кімнати, і його погляд ковзнув нею.


Як ліфт Валентини після отруєння -


Він був порожній.


Начальник служби безпеки Дж. Болдуін Паррі зник.


Розділ восьмий


Дев'ять мінус два аркуші - вісім


І не було жодних ознак насильства.


Джулія зачинила двері і притулилася до неї.


«Я вважаю, у цій кімнаті є своя маленька ліфтова клітина», - пробурмотіла вона.


- Щось у цьому роді, - пробурмотів Нік. "Він повинен."


І він знав, що це має бути досить простий пристрій, інакше не було б часу на те, що треба було б зробити.


Однак у підлозі та стелі не було аварійного люка. Раніше він перевіряв, а тепер знову. І все одно нічого не знайшов.


"Якщо ми просто почекаємо ...?" Джулія гукнула йому.


Він похитав головою. «Не можу залишити йому лазівок. Потрібно знайти його там, де він зараз.


Через кімнату від нього біля стіни стояла низка шаф для зберігання речей. Їх він теж вивчив із охороною раніше ввечері, і вони не сказали йому нічого, крім того, що завод зберігає багато запчастин. Шафи були широкі, але неглибокі, а на їх полицях були акуратно покладені ящики та інструменти.


Тепер він уважно їх вивчив. Особливо їхні замки. Вдень шафи залишалися незачиненими, і коли він бачив їх востаннє, дві чи три були трохи відкриті. Він оглянув їх усі, відкриваючи ті, які ще не були відкриті, і було очевидно, що тільки дуже маленький карлик міг утиснутись між будь-якої полиці. І навіть тоді йому довелося відсунути вміст. Проте жодна з полиць не була потривожена, і карлика не було видно. Але Ніка цікавила ширина неглибоких шаф - ширина, яка змусила згадати ще один менш місткий отвір.


Тепер усі двері були зачинені та зачинені.


І він побачив те, чого раніше не помічав. Можливо, він пропустив це, бо двері вже були відчинені, а деякі з них відчинені, або, можливо, тому, що він був такий зайнятий, заглядаючи всередину в пошуках нападника, якого насправді не сподівався знайти; можливо тому, що його розум взагалі не був заблокований.


Але тепер це було, і тепер це побачив.


Замок і ручка однієї з дверей злегка випирали назовні, ніби двері були пом'яті зсередини. І зовнішня обшивка замку була зовсім новою. Він блищав, він сяяв. Решта мали тупість, майже іржавість кількох років експлуатації.


Джулія підняла брови і запитливо подивилася на Ніка.


Він притулився вухом до міцного металу дверцят шафи і потягся до відмички, поки слухав.


Зсередини не було жодного звуку. Він справді не очікував, що це станеться. І все ж таки звідкись через двері долинав звук, ніби сама шафа була слуховим вухом або провідником дуже далекої порожнистої нитки шуму. Недостатньо голосно, щоб його можна було почути у диспетчерській; Звичайно, недостатньо голосно, щоб бути почутим через практично звуконепроникні двері в коридор.


Нік жестом наказав Джулії замовкнути


і почав працювати над замком. Він був справді новим, і він був таким же міцним, як і складні замки на головних дверях заводу… неймовірно міцний для замку простої шафи для зберігання речей.


Зрештою, це дало. Він обережно прочинив двері, і вони відчинилися, ніби щойно змащені олією. Ряди коробок, як і раніше, стояли недоторканими на полицях. Він штовхнув їх. Більшість із них були маленькими та легкими. Але вони не рушили з місця.


"Та вони ж на полицях!" - прошепотіла Джулія. «Чому у світі…?»


- Я дурень, - пробурмотів Нік. «Мав зрозуміти це раніше. Вони там застрягли, тож, звісно, не впадуть.


Тонкий промінь його олівцевого ліхтарика досліджував внутрішню частину шафи. У ящиках зберігалися непотрібні частини, залишки матеріалу, яких було мало користі. А це означає, подумав Нік, що саму шафу потрібно буде відкривати рідко, якщо взагалі. І все ж таки він був відкритий раніше ввечері, коли він зазирнув у нього після того, як його забили.


Минали хвилини, доки він проводив ретельний пошук. Він глянув на годинник. Вісім хвилин з того часу, як він пропалив свій шлях до кімнати. Що ж, це має дати йому достатньо часу - якщо він зможе знайти цю річ.


А потім він побачив це. Маленька висувна ручка у задній частині шафи, наполовину прихована картонним клапаном на відкритій коробці.


"Джулія, - прошепотів він, - вимкніть світло в кімнаті - біля дверей є вимикач - і скажіть охоронцям, щоб вони мовчали і мовчали".


Її брови спитали його, але вона тихо вислизнула, не сказавши жодного слова. Світло згасло, все, крім тонкого променя його ліхтарика, і він почув за собою тихе бурмотіння її голосу. Потім тиша. Він швидше відчув, аніж побачив, як вона повернулася до нього в темряві.


"Це двері", - пробурмотів він. «Я проходжу; ти залишишся тут. "


Він зрушив ручку убік. Пролунало найменше клацання, і полиці повернулися всередину на кілька дюймів. Тьмяне примарне світло пробивалося крізь отвір, і він почув тонкий звук, схожий на луну далекого голосу. І тепер, коли фальшива задня стінка шафи була відкрита так, що було видно її край, він міг бачити мітки на ній - наче хтось зламав її, буквально зламав її з іншого боку.


Це була остання відповідь, яка йому була потрібна. Тепер він достеменно знав, як і чому відключилася електрика. Але яка іронія в тому, що він опинився замкнений у кабіні ліфта!


Він штовхнув дверцята полиці, увійшов у широку, але неглибоку шафу і подивився вниз.


Там були грубі сходи, що вели вниз до сяйва світла, а біля її підніжжя був вузький прохід, через який проливалося яскравіше світло.


Запах сирої землі досяг його ніздрів, коли він спускався. Але що його найбільше цікавило, то це одна драбина, яка була розколота, наче від раптового важкого вантажу, і фрагмент темної тканини, що прилип до однієї з скал.


Він досяг дна. Зараз не було ні часу, ні необхідності оглядати сліди потертостей на бруді біля підніжжя сходів. Хтось там лежав, а хтось підвівся, але це вже не мало значення. Тепер для нього могли мати значення тільки звуки, що проникають у освітлений коридор... два голоси, що бурмотять, обидва низькі і низькі.


Нік мовчки рушив до яскравого світла і зупинився там, де прохід розширювався до маленької грубої кімнати, зайнятої двома людьми, які щось бурмотали один одному.


Одна з них – товариш Валентина Січікова із російської розвідки.


Іншим був Дж. Болдуін Паррі, начальник служби безпеки Вест-Веллі.


"Це добре, товаришу, дуже добре", - сказав Паррі майже люблячим голосом. «Отже, ви розповіли їм про нас дев'ятьох, так? Ах так. Це було природно. Але як щодо цього єгиптянина, який, на вашу думку, має певну небезпечну інформацію – як його звуть, ви пам'ятаєте?


Широке обличчя Валентини похитнулося на жаль.


"Не зараз", - сказала вона. "Не зараз. Але зачекайте - це прийде до мене. Дай мені трохи подумати. Терпіння, товаришу. Терпіння."


На один сліпучий, страшний момент віра Ніка впала. Вона, Валентина – його Валентина – все це влаштувала, щоб базікати з одним із Дев'яти….


А потім Валентина рушила, і Паррі рушив з нею, а Нік прокляв себе як дурня, що сумнівається.


Її руки були пов'язані за спиною, а кісточки обв'язував важкий ланцюг. А у Паррі в руці була голка для підшкірних ін'єкцій.


«У мене немає часу на терпіння, товаришу, – м'яко сказав Паррі. «Не можу повірити, що пам'ять твого слона підвела тебе. Ми ведемо ту саму боротьбу, ваш народ і мій. Ми маємо співпрацювати. Я мушу знати, хто ще щось про нас підозрює. Я маю знати, хто нас дізнається. Я повинен знати ім'я цієї людини і де вона знаходиться. Часу мало - я мушу знати, я мушу знати, я мушу знати! Хто він?"


Валентина приголомшливо позіхнула. Її очі раптово розплющилися в яскравому і схожому на бусинки погляді. Ні, ти не товариш, і наша боротьба не така, як твоя. Поруч озеро, китайський диявол. Я говорю, стрибай у нього! »


Її зв'язані ступні хльоснули і сильно вдарили по Паррі, що сидів навпочіпки.


Він загарчав, як собака, спіткнувшись і злісно вдаривши тонкою батогом у лівій руці.


«Товста сука! У мене є інші методи - наркотики, щоб змусити вас кричати про пощаду, але ви навіть не станете кричати, тому що це ваш величезний зяючий рот ...


«Тиша, свиня!» Валентина заревіла, і цього разу її величезне тіло рушило, як таран, і дуже врізалося в Перрі.


Жоден з них не бачив підкату Ніка, що летів, але Паррі відчув, як сталева пастка обхопила його нижню частину тіла, коли він відсахнувся, плюючись від люті від удару Валентини. Він упав на сиру земляну підлогу, як мішок з баластом.


"Хо-хо-хо! Це було красиво, Нікська!" заревіла Валентина.


Але Паррі не закінчив. Він корчився, як розлючений пітон у лапах Ніка, а його копіткі пазурі були руками людини, добре навченого мистецтву вбивства.


Вони разом перекинулися. Нік завдав удару по скроні Паррі і натомість знайшов сиру землю, коли Паррі відсахнувся. Нік ухопився за зап'ястя, що накинулося на нього, і люто повернувся, піднявшись на ноги і затягуючи замок, поки Паррі не бовтнувся через його плече, як п'яний, якого тягнуть додому після занадто довгої вечірки. Потім щось обірвалося. Паррі пронизливо верескнув, і Нік дозволив йому впасти, завдавши йому удару в шию на шляху вниз. Він лежав рівно, як людина, що готується до рахунку, і нога Ніка пройшла дугою, що мало бути нокаутуючим ударом по підборідді.


Але Паррі був швидким. Ви мали дати йому це. Він відсахнувся, одна рука закопалась глибоко в кишеню, а потім почувся різкий гавкіт і запах палаючої тканини. Нік відчув, як куля вдарила його стегно, а потім стрибнув - сильно на фігуру Паррі, що впала, з однією рукою в кишені. На цей раз його удар пройшов прямо і вірно. Голова Паррі відкинулася назад, він ніби відригнув, а потім замовк.


Нік глибоко зітхнув і обернувся до Валентини.


«Слава Богу», - сказав він і опустився поруч із нею навколішки з Хьюго в руці. "Давай знімемо ці шнури з тебе і одягнемо на нього".


«Дякую», - просто сказала Валентина. "Я знав, що ти прийдеш, мій друже".


Її одяг був розірваний і покритий брудом; її обличчя та руки були в крові. Але вона посміхнулася і, звільнивши руки, легенько обійняла його і поцілувала щоку.


«Це була моя вина, Нік. Клітина мені довелося піднятися в ній, бо я відчувала, що тоді щось має статися, і мені було дуже цікаво дізнатися, що це буде. І я завдав тобі багато клопоту. Мені дуже шкода Вибач.


"Не твоя вина", - сказав він, намотуючи мотузки на зап'ястя Паррі. «Це було заплановано із самого початку. Паррі щось зумів би – він та його товариш у клітці».


«Ах! Клітина на сторожовій вежі, - сказала Валентина, усвідомивши, що все гаразд. «Отже, був ще один. Але ось цього... цього, звісно, я дізналася. Її пухкі руки пестили обличчя Паррі, блукали його бровами і під його бородою. "Звичайно, спочатку я не була впевнена", - сказала вона. «Але ось шрами. Ви бачите їх? Обличчя цієї людини колись було трохи іншим. Звичайно, не дуже сильно відрізняється, інакше вони не вибрали б його, і я не знав би його. Але я дуже підозрюю, що справжнього Дж. Болдуіна Паррі було вбито кілька місяців тому. Ця людина – Чанг Чинг-Лунг – він виїхав із Москви близько року тому».


"Це так?" - М'яко сказав Нік. Його пальці сунули в рот Паррі з щелепою, що відвисла в пошуках рятувальної таблетки, яка, як він підозрював, могла бути там, але нічого не було. «Ну, він привів із собою друга, пораненого приблизно так само. Але його більше нема з нами». Він коротко розповів їй про людину на ім'я Хьюз, поки той рився в кишенях Паррі, про політ хибного вертольота і про отруєння газом. «Тож я був майже впевнений, - продовжував він, - що тебе збили, а не підняли. А після збою в електропостачанні я був майже певен. Я вирішив, що Паррі був єдиним чоловіком, який міг ударити мене цим гайковим ключем. Досить легко йому лягти і вдавати, що його вдарили, просто... як він вдав, що його отруїли газом. Як я це бачив, тебе кинули сюди і якимось чином сховали, а потім ти отримала нагоду розбити вимикачі.


Валентина посміхнулася. «Отже, ви отримали мій сигнал. Я думав, що ти зрозумієш. Я тільки боявся, що тебе ще немає на заводі, що ти, можливо, кинувся за дикими качками...


- Погоня за гусаками, - автоматично поправив Нік, дивлячись на маленький прямокутник цупкого паперу в руці.


«Отже, гусяча погоня. Але в будь-якому разі ти досі був тут. Однак у наступний момент Чанг-Паррі вривається в кімнату харчування, а я все ще настільки ослаблений його наркотиками, до того ж частково пов'язана, що не можу чинити опір у своєму звичайному стилі. Ми разом падаємо на вимикачі, і деякі з них я згинаю. Потім йде його голка для підшкірних ін'єкцій та - ух! Я знову виходжу, і, гадаю, він скидає мене зі сходів перед тим, як ви сюди прийшли. Отже, ця частина закінчена. Але скажи мені, Нікська, чому ти була така впевнена, що я не злетіла на гелікоптері?


Нік м'яко посміхнувся. «Валентина, люба, я бачив його близнюка


г Мені просто треба було знати. Я не знаю, яка сила у світі могла втиснути вас у цей маленький коригувальник через його звичайний люк розміром з людину. Він був дуже малий для тебе, от і все.


«Хо, хо, хо, хо, хо!» Валентина радісно ляснула себе по стегні. «А що це за папірець у тебе в руці?»


- Квиток на літак, - повільно сказав Нік. «Учорашнє побачення. З Монреалю до Буффало».


"Вчора", - пробурмотіла Валентина. "Монреаль. Так, це досить цікаво... Хтось іде?"


"Я йду", - сказала Джулія з темряви брудного коридору. Вона вийшла на світ і посміхнулася до Валентини. «Вітаю, товаришу, - тепло сказала вона, - я скажу вам пізніше, як я дуже рада вас бачити. Але поки що, Картер, у наших руках невелика криза. Люди юрмляться в диспетчерській, вимагаючи спуститися сюди. Чи маю я затримати їх за допомогою мого вірного дерринжера чи я маю впустити їх? Півдюжини охоронців розмахують рушницями; є Вестон, Полінг та наш Чарлі Хаммонд. Усі навколо виглядають дуже похмурими та білими.


"Заради бога, не всі", - сказав Нік, встаючи з розпростертого тіла Паррі. «Уестон, Хаммонд та один із охоронців. Більше нема місця. І нехай хтось розбудить медика, поки ти поряд».


"Так, сер", - жваво відповіла Джулія і зникла коридором.


Тіло Паррі раптово ожило. Його голова метнулась убік, а рот широко розкрився в різкому русі.


Нік розвернувся і жорстоко вдарив Паррі ногою.


Але зуби Паррі вже були затиснуті в кутку коміра сорочки і застебнуті там з укусом шаленого собаки. Нік упав на нього і смикнувся з відчайдушною силою. Нашийник порвався у Паррі в зубах, куточок відірвався у нього в роті. Кулак Ніка сильно вдарив його по щоці, і щелепа відкрилася; І коли це сталося, Нік міцно обхопив чоловіка однією рукою за горло, а другу грубо просунув між стиснутими зубами.


Паррі видав тихе булькання, коли з його рота вирвався легкий хрускіт.


Його голос був приглушеним, але слова були ясними.


Занадто пізно, надто пізно, - хрипко пробурмотів він і гальванічно закинув голову назад, поки руки Ніка все ще чіплялися за нього. Його обличчя страшенно спотворилося; він сіпнувся, а потім упав назад, мертвий.


Нік відсторонився, і його руки впали з обох боків. Не було сенсу щось говорити, але на його обличчі відбивався відчай і зневага до себе.


Валентина зітхнула з величезним розчаруванням, але погляд, який вона подивилася на Ніка, був сповнений співчуття та прихильності. "З одного боку, це втрата", - м'яко сказала вона. «Але все ж таки ми багато чого досягли. Подумайте – двоє закінчилися, а лишилося сім».


- Усього сім, - з гіркотою сказав Нік. "І він міг би сказати нам, де їх знайти".


"Думаю, він би не став", - м'яко сказала Валентина.


Ноги скотилися коридором, і троє чоловіків подивилися на них. Балакучий охоронець, директор заводу Вестон і Чарлі Хаммонд з AXE.


«Заради любові до Христа, що ти зробив з Паррі?» - вигукнув Вестон.


"Це не Паррі", - сказав Нік. «Я поясню пізніше. Принаймні з нами знову пані Січікова. Чарлі, ти маєш новини?


Тому що він не виставив своїх людей на виходах, як він обіцяв; натомість він тихо наказав, щоб вони обшукували завод лише з Вестоном як провідник. Навіть якщо Вестону не можна буде довіряти, йому доведеться показати їм усе, що просять показати.


Чарлі Хаммонд кивнув головою. "Новини, добре", - сказав він жорстко. "Погані новини. Вестон краще за мене скаже вам, скільки не вистачає, але ось що я можу сказати - відсутніх урану і плутонію достатньо, щоб підірвати весь світ дюжину разів і забрати з собою Місяць. Якщо колись так буде використовуватися. Якщо ні - десь на свободі страшенно багато радіоактивного матеріалу».


"Це катастрофа, немислимо!" Вестон вибухнув, і охоронець глянув на нього з відкритими ротами і широко розплющеними очима. «Хтось, мабуть, систематично крав його у спец. Контейнери. Раніше ми цього не помічали - ми зберігаємо його в тому ряду зі сталі та бетону, який я вам показував раніше, і не використовуємо їх одразу. Камери A та B – це ті камери, які ми використовуємо протягом останніх кількох місяців. Але C, D та E ми не чіпали; нам не треба. Вони мають бути повними – але вони практично порожні! Але як – чому – хто? Я не розумію. Це неможливо! "


«З парочкою зрадників серед вас, а може, і з парочкою, - похмуро сказав Нік, - і парою гелікоптерів!» на даху та фальшивий Паррі з усією свободою приходити та йти, я не думаю, що це так неможливо. Ви сказали президентові?


"Так. Боже, він бігає по колу, - гарячково сказав Вестон. "Дзвінок у Нью-Йорк, Вашингтон, його дружині, чорт забирай".


«Це потрібно негайно зупинити, – різко сказав Нік. «Перш ніж він закінчиться, запанує національна паніка. Давай виберемося до біса з цієї темниці і вбиваємо йому в голову хоч трохи здорового глузду. Хаммонд - залишайся тут з Джулією і пошукай, чи немає інших захованих


Дверей або вкрадених запасів чорт знає чого. І я хочу навіяти вам - кожному з вас, у цій кімнаті і десь на заводі - що ні слова з того, що тут сталося, не повинно просочитися. Ані слова. Найменше про недостатній матеріал. Зрозумійте мене? Гаразд, давайте піднімемося і переконаємося, що президент це теж розуміє... і накаже наказ. Ніхто, ніхто не говоритиме».


* * *


Але хтось це зробив.


Першим відкрив рота балакучий охоронець на ім'я Браун, Джо зі своїми приятелями - а їх у нього було багато. Коли він прийшов додому після виходу зі зміни о другій годині ранку, він розбудив дружину і розповів їй все про це. Зрештою, вона була його дружиною, а з дружиною треба поговорити, правда?


Хейзел Браун не могла дочекатися ранку, щоб зателефонувати своїй найкращій подрузі. То що може зашкодити, якщо розповісти лише одному дуже хорошому другові? І хто міг тримати при собі такі чудові новини?


«Джинні! Знаєш що? На заводі сталося найжахливіше пограбування. Чи не гроші. Уран! Плутоній! Любий, ти розумієш, що це радіоактивний матеріал, і ніхто не знає, куди він пішов. І знаєте, що ще…»


Джо прокинувся пізно і взяв свою машину на тюнінг своєї улюбленої станції техобслуговування. Це було його улюблене заняття, тому що ним керував його старий приятель, колишній охоронець з Вест-Веллі, і він не бачив нічого поганого в тому, щоб розповідати про це старому Максу, поки той заприсягся зберігати в секреті.


Джіні Нельсон щось прошепотіла своїй сусідці через задній паркан.


Марта Райан мала партійну лінію….


У Макса був брат, власник салуна.


Ніхто з них не знав, що декількома годинами раніше, у Каліфорнії, маленький хлопчик взяв дерев'яну коробку на стоянці і пограв з нею, поки його старший брат не прийшов, забрав її у нього і передав поліції, ні що поліція передала його експертам, які поставилися до нього з великою тривогою.


Вони не знали ні про жерстяну коробку, закладену в лікарні Денвера, ні про пацієнтів, які повільно вмирали, самі того не підозрюючи. Пацієнти, лікарі та медсестри.


Нік не знав ні про що з цього набагато пізніше.


У перших променях ранку після подій у Вест-Веллі він із запаморочливою швидкістю повертався до Нью-Йорка. Валентина міцно спала на задньому сидінні; Джулія та Чарлі Хеммонд розмовляли тихо. Попереду була машина AX, попереду була машина AX, над головою вертоліт AX та хаос на заводі.


Сигнал на панелі приладів запищав.


Нік клацнув вимикачем. Картер. кажіть, - сказав він.


«Яструб, тут», - сказав голос у відповідь. «Багато того, що я вам скажу, залишиться у вас, поки ви не відпочинете достатньо. І мені є що тобі сказати, N3, повір мені. Але зараз зі мною хтось ще хоче поговорити з тобою. Давай, H19. "


H19? – подумав Нік. Що, чорт забирай? Ні H19.


«Вітаю, N3», - сказав голос, який здавався дивно знайомим. «H19 тут із абсолютно новою партією приємних відчуттів. Але, можливо, ти зараз не в настрої для них, мій друже.


"Хаким!" – крикнув Нік. «Ти косоокий старий сучий син!» І його обличчя розпливлося в посмішці, яку він не використав уже багато годин. «Що ви робите тут – чи там – чи де б ви не знаходилися? А що із програмою H19? "


"Тепер я секретний агент", - сказав Хакім похмуро. "Г-н. Хоук дав мені тимчасове завдання. Мене спеціально послали, щоб виправити твої помилки ». Потім його голос змінився; це було низько і серйозно. «Ми поговоримо пізніше, Ніколас. Але у мене є одна новина, яка, я думаю , може вас зацікавити Ось що: я згадав, кого я бачив, спостерігаючи за хірургом фон Клюге на тій вечірці в Каїрі.Наступного дня він залишив країну, місце призначення невідоме - у його паспорті було багато віз, включаючи Канаду. але Канада досить близько, я описав його вашому містеру Хоуку, якого особливо цікавили його штучні руки.


«Штучні руки!» Нік випростався на сидінні водія, а Джулія відвернулась від Хаммонда і витріщилася на нього.


«Так, штучні руки. Їх дві, причому непогані. Зважаючи на все, в іншому він сильно змінився, але, судячи з опису, який я зміг дати, Хоук думає, що знає цю людину. Його ім'я було названо мені Мартіном Брауном за професією, комівояжером у якійсь вузькоспеціалізованій компанії з виробництва обладнання, яка часто відправляла його по всьому світу. Але цілком імовірно, що його заняття зовсім інше, і його звуть не Мартін Браун, а Юда».


Розділ дев'ятий


Десята людина


Пальці тонкої форми, майже природні, б'ють за металевим татуюванням барабана на полірованій поверхні столу. Голоси наповнили кімнату; на підвищених тонах чоловіків, залучених до спекотної ділової дискусії. Цього разу плівка була спеціально обрана, щоб заглушити живі звуки, бо тепер було неможливо вести повсякденні справи за допомогою накиданих нотаток та випадкового короткого шепоту. Було надто багато про що говорити.


Ти повинен бути впевнений у цьому, Ей Джей, ти повинен бути впевнений! - Вигукнув голова, і його голос пролунав


навколо столу, як спів виття розлютованого комара. «Ми не можемо дозволити собі обдурити себе чутками, які, можливо, були навмисно підкинуті».


"Я впевнений у своїх силах", - вигукнув Ей Джей. пробурмотів. «Спочатку я почув цю історію в Буффало, а потім знову у невеликому містечку неподалік Вест-Веллі. Потім, як і було заплановано, я зв'язався з Л.М. Він підтвердив, що зі своєї вигідної позиції він бачив, як гелікоптер упав, і спостерігав за пошуковими групами. Фен напевно мертвий. Що стосується Б. - Ні, я не можу бути впевненим у цьому. Але він не зв'язався зі мною, як мав. Може, М.Б. ви чули про нього?


"Не будь дурнем!" - люто завив комар. «Запитав би я вас про це, якби я сам знав відповіді? Звісно, ідіот! Ні, від Б.П. Я також не чув нічого розумного від Джей Ді з Нью-Йорка. Він нічого не бачив, нічого не знає, тільки те, що Картер та російська жінка не повернулися до свого готелю. Але я отримав звістку з Каїру. Да-а-а, я чув із Каїра! І єгиптянин, Садек, вислизнув від нашого народу там. Він знає лише те, що він виявив і що він робить зі своєю інформацією».


А.Дж. знизав плечима. «А що він міг відкрити? Він не знатиме, де нас знайти, і він не впізнає нас, коли побачить нас. Ми були обережні. Звичайно, він не бачив нас ні до, ні після наших... е-е... операцій. І фон Клюге повернув нам всю інформацію та фотографії зі своїх файлів. Він ...


"Ах, він повернув нам фотографії, так!" Людина на чолі столу зобразила усмішку, що перетворила його обличчя на мертву голову. «І я б убив його набагато раніше, якби не з'ясувалося, що ми могли б використати його надалі – у цьому випадку я був би дуже впевнений, що він не зберігав приховані копії. Але як би там не було, працювати треба було швидко і без звичного піклування. Ба! ті платні єгиптяни виявилися гіршими, ніж марні. Необережне вбивство та необережний пошук. Ах так, цілком імовірно, що свиня фон Клюге - мій шановний земляку, прогни його бог! - Зберіг копії картинок для себе. І Седек не такий дурень, яким виглядає. Якщо й були картинки, Садек їх знайшов».


«Але картинки?» HM заговорив уперше. «Це все, що він міг знайти, і нам нема чого їх боятися. Це великі країни і як йому нас знайти?


Металева рука тяжко вдарила по стільниці.


"Я кажу вам, що він не дурень!" - прогарчав тонкий голос. «Він знайде їм гарне застосування. Ви можете розраховувати на це. І це не лише картинки. Він бачив мене! Мене! Він може пам'ятати; він не може нічого цього зробити. Але може. Звичайно, він зробить ці неймовірні спроби вбити його. Пекельні зуби, я мав зробити це сам! Але вистачить про це. Він живе; він небезпечний. Імовірно, росіянка теж живе. Ще одна небезпека. Тому ми маємо діяти швидко». Його палаючі щілини в очах розсікали стіл, як гарячі ножі, по черзі впиваючись у кожного чоловіка. Були лише чотири члени правління, крім голови; троє займалися своєю справою у Сполучених Штатах, а двоє інших.


«Ми маємо припустити, - продовжував пронизливий голос, - що і Чанг, і Фен мертві. Це означає, що весь наш зв'язок із заводом був стертий миттєво. Дуже шкода, що ми не можемо зробити подальших замін на заводі, але я вважаю, що ми повинні вважати себе щасливими, зробивши те, що ми зробили. Коли настане день L, ми легко візьмемо рослину. А поки що у нас є все необхідне для генеральної репетиції». Пергаментне обличчя знову розкололо усмішку мертвої голови, а важкі плечі стиснулися. «Перед вами четверо – інструкції. Читайте та записуйте як завжди. З рештою зв'яжуся сам. Відтепер ми активізуємо всі дії, особливо пов'язані із матеріалами із заводу. Наші троє чоловіків на місцях займуться його розповсюдженням. Ви, AJ, докладете додаткових зусиль і приймете ЛСД. Ви побачите, що я зробив так, щоб його використання збіглося з вимкненням електроенергії. Ви, CF, звертатиметеся із забруднювачами. О.Д., те саме, але ви сконцентруєтеся на водопостачанні. Х.М., ви залишитеся тут на два дні. Ви маєте віддалений вимикач живлення? Добре. Ви активуєте його відповідно до вказівок, а потім повернетеся в готель, щоб встановити передавач і приймати дзвінки. Я сам поїду і подбаю про те, щоб усі наші плани збувалися. Ми тут більше не зустрінемося. Це може бути небезпечно. Інший ваш обов'язок, Є.М., полягатиме в тому, щоб повідомляти про будь-які слідчі дії тут, у Канаді, протягом наступних кількох днів, після чого ви отримаєте подальші розпорядження. Пам'ятайте – зараз ми працюємо над генеральною репетицією. Там може бути лише один. Це має бути успіх, це має бути руйнівно! А після цього… ах, після цього! » Знову огидна посмішка, як зловтіха Смерті в склепі. «Після цього остання темрява. День L та кінець. Уся Північна Америка буде нашою».


Він глибоко і задоволено зітхнув і відкинувся назад, думаючи про славу, яка чекала попереду його та китайських майстрів, які так багато платили йому. «І добре б, – подумав він. ну вони повинні.


А потім він різко нахилився вперед, і його трохи жорсткі пальці поринули в портфель.


"У мене теж є картинки", - сказав він. «Вивчіть їх. Запам'ятай обличчя. Це ті люди, яких ми маємо шукати. Це люди, яких ми повинні уникати чи вбивати. Бажано вбити. П'ять осіб. 5. Вивчайте їх! »


* * *


Дев'ять мінус два – сім, плюс один – вісім. А восьмим був Юда. У його розумі не було сумніву.


Нік відкинувся назад у літаку ВПС США та заплющив очі. «Слава богу за Хакіма», - втомлено подумав він, - «Шкода, що возз'єднання було таким коротким і безрадісним, але коли все це безладдя буде улагоджено, їм треба було відшкодувати це однією пекельною балаканкою - Нік, Хакім, Валентина і Джулія». , і, можливо, навіть Хоук.


У його голові та в кишені були картинки. Їх десять. Дев'ять були копіями фотографій, які Хакім виявив у будинку фон Клюге, і серед них були особи фальшивих Паррі та Хьюза. Десятий був малюнок, зроблений з пам'яті Хакімом, і уявний образ Ніка був забарвлений його власними гострими спогадами про цю людину. Валентина підтвердила основну історію; її дев'ять були такими ж, як у Хакіма. Дев'ять мінус два залишає сім… плюс один дає вісім… а восьмою живою людиною була всюдисуща, вбиваюча Іуда, людина, яка стільки разів пропонувала свої послуги тому, хто більше заплатить – за умови, що цей учасник торгів поділяв лякаючу ненависть Юди до Західного світу.


Нік задрімав. Нью-Йорк і Вест-Веллі залишилися далеко позаду нього; Західна долина кишить додатковою охороною, AXEmen та суворими хлопчиками Дж. Егберта; Нью-Йорк знову благословенний присутністю Валентини. Але цього разу вона погодилася замаскуватися, і в Хакіма теж було дивне обличчя.


Джулія поряд з Ніком потяглася уві сні, і пасмо нового світлого волосся впало на її нові блакитні очі. Вона виглядала такою самою скандинавкою, як і сам Нік; Редакційний відділ AXE зробив їх максимально схожими на брата та сестру Viking.


Нік ворухнувся і подивився на неї. "Практично кровозмішувальний", - пробурмотів він.


Джулія знову потяглася. «Ніякого інцесту прямо зараз, братику, - сонно співала вона. «Твоя маленька Інгер потребує відпочинку».


«Ти отримала це, люба, - сказав Нік, глянувши на годинник. «Ми приїдемо до Монреаля приблизно за десять хвилин. Час денного сну скінчився.


Що це було. Не тільки тоді, а й на багато годин вперед.


Вони оселилися в сусідніх одномісних кімнатах скромного готелю «Едвард» і майже одразу виїхали на оглядову екскурсію. Але вони були озброєні не лише фотоапаратами, і вони побачили поліцейські ділянки, муніципальні управління, туристичні бюро, офіси авіакомпаній, готелі, ресторани та особи. Найбільше вони шукали обличчя. Через деякий час вони розлучилися, домовившись зустрітися за напоями у барі Princess готелю Monte Royale.


* * *


Паніка у Штатах почала наростати.


По-перше, це були тижні періодичних відключень електроенергії, смогу, брудної води, криваво-червоних озер під ранковим сонцем. Потім раптово почалися розмови, дикі чутки про те, що сталося у Вест-Веллі.


Водночас нове спостереження миготливих літаючих тарілок у штаті Середнього Заходу.


Ще одне озеро, криваво-червоне.


Зміг у Дарієні, штат Коннектикут. У Дарієні!


Потім медсестра у лікарні Денвера виявила дивний контейнер далеко у шафі для білизни. Вона викликала чергового стажистка на свій поверх. Він повідомив про це свого начальника. Його начальник викликав поліцію.


Те, що про це говорила поліція, було у денних газетах.


Це було незадовго до того, як загадкові контейнери почали з'являтися на звалищах, кухнях ресторанів, нічліжках, залізничних станціях та роздягальнях по всій країні. Більшість із них були нешкідливими. Але деяких із них не було.


Вони були на відстані сотень, навіть тисяч миль один від одного, невинні коробки та небезпечні. Але новини поширилися швидко. І сам факт того, що ящики були розкидані так широко, сприяв перетворенню страху на майже істерію. Це означало, як казали люди, що серед них було безліч ворогів. Або як ще вони могли поширити свою зраду так далеко й широко? На той час вони були цілком впевнені, що є ворог, і ті, хто не вірив у прибульців з космосу, неминуче почали пов'язувати всі лиха, великі та малі, з одним джерелом. Червоний.


І вони мали рацію. Але через свою невинність у них не було можливості дізнатися, що те, що відбувається з ними, було викликане не чим іншим, як невеликою групою надкваліфікованих саботажників, озброєних хімікатами, кінопроекторами з батарейним живленням, барвником, простою електронікою. пристроїв та смертельного видобутку із заводу West Valley. Їм не спадало на думку, що противник це широко поширював лише тому, що він здійснював швидке та ефективне використання авіаліній, доступних для всіх.


*


Нік прибув до готелю Монте-Рояль на кілька хвилин раніше. Було цілком природно використовувати цей час, ставлячи ті ж питання, які він ставив в іншому місці протягом дня, але він робив їх автоматично і без особливої надії. Найбільшою його ініціативою була авіакомпанія, що виписала квиток Паррі, і це виявилося марним. Як і всі його інші зусилля.


І тому, коли керуючий готелю та його детектив із жалем похитали головами, він зовсім не здивувався. Вони переглянули всі фотографії, включаючи нарис Мартіна Брауна, зроблений Хакімом, і серед них не було жодної, яку вони дізналися б.


«Гарно виглядають чоловіки», - прокоментував керуючий готелю. «Тільки людина з бородою і цей хлопець із черепним обличчям взагалі ні на що не схожий. Але ти залишаєшся тут, і я уточню у адміністратора та прислуги.


Нік залишився і поговорив із менеджером.


"Сумніваюся, що вони були тут гостями", - сказав Нік, просто щоб щось сказати. «Насправді, наскільки мені відомо, лише один із них – бородатий чоловік – колись був у Монреалі. Я думаю, що вони, мабуть, колись зустрічалися десь, але не обов'язково тут. І все ж ми знаємо, що ця людина, - вона торкнулася ескізу Юди, - має візу до Канади. Можливо, вони влаштувалися у вашій країні».


Менеджер криво усміхнувся. – Сподіваюся, не на моєму місці. Мені не хотілося б думати, що я міг укривати банду міжнародних злодіїв». Нік назвав їх так, щоб не вдаватися до деталей, і це принесло співпрацю, якщо не конкретним результатам.


А потім обличчя менеджера завмерло, і в його очах з'явилася цікавість.


- Укривають їх, - слабо повторив він. «Не як гості. Звичайно, не як гості, інакше я б напевно бачив деяких з них, принаймні. Якщо вони не були замасковані? Але… можливо, вони не потребували маскування. Бо вони не очікували, що їх побачать. Чи не з першого разу. І ви кажете, що думаєте, що в них мало бути де зустрітися?


"Так, я так думаю", - різко сказав Нік. "Що ти до чого?"


Менеджер підвівся і вперся обома руками в передній край столу. "У нас є конференц-зали", - сказав він інтенсивно. Окремі конференц-зали. Деякі компанії використовують їх для засідань ради директорів чи спеціальних бенкетів. Здебільшого вони використовуються лише за спеціальним призначенням. Але одна-дві компанії здають їх на тривалий термін. Вони мають окремі входи, власні ключі. Навіть особливі замки. Ми ніколи не бачимо, щоб ці люди приходили і йшли - вони вживають таких заходів через дуже секретний характер їхнього бізнесу. Я не маю навіть говорити тобі, хто вони такі...


"Але ти будеш", - наполегливо сказав Нік. "Ви повинні. Мені нецікаво втручатися в безневинні справи; Я шукаю одну групу дуже небезпечних людей. Злодії? Вони вбивці, мужик! Я повинен знати.


Менеджер дивився на нього. "Так", - сказав він. «Я думаю, тобі краще знати. Одна з кімнат використовується відділенням уряду Канади і вони використовували її вже багато років. Я ручаюся за них, поки пекло не замерзне. Інший – Canadian Ceramics, Ltd. Мені сказали, що все ще в процесі будівництва, тому вони не мають власного постійного офісу. Я бачив одного з них лише одного разу. Не можу сказати, чи це був один із цих чоловіків на ваших фотографіях. Він був літній, сивий, почесний. Підготовлені всілякі довідки та рекомендації та оплачені за півроку наперед. Наполягав на абсолютній конфіденційності, тому що його компанія впровадила революційно новий процес на стадії планування і не могла розраховувати, що конкуренти дізнаються про це. Я вже багато разів чув подібні історії. Так що, звісно, я ...


- Купився, - закінчив Нік. «Звичайно. І ви не уявляєте, коли вони проводять свої збори? "


«Зовсім ні, ні. Вони приходять і йдуть непоміченими, як і урядовці.


«Я хочу побачити цю кімнату», - сказав Нік, прямуючи до дверей.


"Сам відвезу вас туди", - сказав менеджер і провів Ніка через вестибюль.


Вони разом обійшли будинок і вийшли на вузьку асфальтовану дорогу, що веде до готелю.


"Входи окремі, як бачите", - зазначив менеджер.


Нік побачив. Вони були не лише окремими, а й захищені низькими цегляними стінами, що ведуть до окремих під'їздів. При розумній обережності десять чоловік або дві дюжини чоловіків могли легко прийти та піти непоміченими.


"Дякую", - сказав Нік. "Ось цей? Добре. Я піду один. І його кивок означав відмову.


Але як? У мене немає ключа.


"Я маю."


Нік дочекався, поки його провідник зник з поля зору, а потім взявся за роботу зі спеціальним відмичкою. Замок був справді хитрим.


І це було прикручено зсередини.


Він працював тихо, методично, радіючи засову всередині, бо це напевно має означати, що там хтось був.


Відбулася серія низьких кліків. Він зачекав секунду, але нічого не почув зсередини і відсунув затвор.


Потім він зупинився у вузькому коридорі і замкнув за собою двері. Він знову зупинився, щоби послухати.


Нічого.


Були міцні дерев'яні двері.


Досягши кінця коридору, він мовчки ковзав до нього. Він теж був замкнений.


Він узяв його і ковзнув усередину.


Це був великий зал засідань із великим блискучим столом. Стіл був порожнім, і місця навколо нього були порожніми.


Через кімнату були ще одні двері. Той був напіввідкритий.


Нік потягнувся до Вільгельмін і підійшов до дверей.


Кімната за нею була маленькою, трохи більшою за туалет, і великий чоловік з м'яким обличчям сидів за столом і стукав по зв'язці ключів. І це були не ключі від друкарської машинки.


Абетка Морзе була мовою, яку Нік знав досить добре, щоб думати. Йому не потрібно було зупинятися, перекладати та пропускати якесь повідомлення. Він притиснувся до стіни біля крихітної кімнати та прислухався.


"HM, HM, HM", - почув він. «Заходьте Т.С. Заходьте до Т.С. Звіт. "


«Т.С., Літл-Рок. Т.С., Літл-Рок. Stinkbomb у негритянському секторі викликала жорстокі заворушення. Все місто у напрузі. Завершено присвоєння ящиків згідно з MB замовлень, незважаючи на складні обставини. Усі з підозрою ставляться до незнайомців із сумками. Майже напали, та втекли. Проте графік викинули. Затримка заважає виконанню наступного проекту. А також копи на виходах із міста, на вокзалах тощо. Не буде розумною спробою догляду. Запитати пораду. Над."


«HM до Т.С. Чи маєте ви безпечне житло там, де ви знаходитесь? Над."


«Досить безпечно. Готель Рундаун на Орваль-стріт.


«Залишайся там для подальших розпоряджень. Не можу порадити інакше, доки MB дає інструкції. Він може звернутися до вас безпосередньо, але сумніватися в тому, що він уже досяг вашого району. Можу лише запропонувати вам почекати в готелі та повторити контакт через дві години. Над."


Нік почув плавне клацання перемикача, а потім різке скрегіт стільця. Шляхетний чоловік голосно позіхнув і підвівся на ноги. Його велика фігура вимальовувалась у дверях поруч із Ніком.


Нік відкинувся назад, щоб набратися сили, а потім рвонувся вперед. Ствол Вільгельміни різко, люто вдарився об скроню великої людини; а потім удар карате лівою рукою Ніка встромився сокирою глибоко в шию.


HM впав без звуку.


Його обличчя було дзеркальним відображенням однієї з картинок Хакіма.


Цього разу Нік не ризикував. Він швидко взяв міцну липку стрічку, яку він майже втратив надію використати, і зв'язав нею рот, руки та кісточки. І коли він це зробив, він узяв крихітний шприц і пляшечку з внутрішньої капсули і зробив укол у вену Х.М.


У маленькій кімнатці були невеликий передавач-приймач і одна повністю упакована валіза, Нік швидко глянув на обидва і потім намацав невеликий перемикач за лацканом. Вшите в його куртку двостороннє радіо було не більше за портсигар, але було потужним і універсальним.


"N3 в AX HQ", - пробурмотів він. “Головний пріоритет для Хоука… Сер? Знайшов зачіпку у готелі Mont Royale. Я поверну його тобі. А поки ось ще один, і він означає максимальну швидкість: один із семи знаходиться в Літл-Році, у схудлому готелі на Орваль-стріт, і йому наказано залишатися там. Але він не може залишатися там надовго, так що ...


Він закінчив своє повідомлення чітко. Перш ніж він закінчив, почув тонкий голос Хоука: «Садек! Негайно приведи мене сюди, Садеко. Добре, Картер. Добре. Нарешті заради бога! Закінчено.


Наступний дзвінок пішов до Джулії. Він міг чути звуки бару на задньому плані.


«Купи собі випити, лялька?» - спокусливо сказав він у крихітний мікрофон.


"Заблукайся, засранець", - різко сказала вона. «Купи собі випити. Я йду."


Він чекав, вивчаючи маленьку машину перед ним. Це був незвичайний пристрій, але він вирішив, що зможе змусити його працювати.


Приймач Х.М. почав пищати.


«LM Норфолк. Л.М., Норфолк, - йшлося у ньому. "Увійдіть, HM, увійдіть, HM, увійдіть, HM"


Нік клацнув перемикачем передачі. Він не бачив, щоб прихований другий перемикач на задній панелі крихітної машини автоматично спрацьовував, коли він почав передачу.


"HM, HM, HM", - постукав він. «Заходьте, Л.М. Ідіть, Л.М. Репорт».


Пауза. Потім: Х.М. Запит. HM Запит. Ваш дотик інший. Щось не так? Запит. Запросіть додаткову ідентифікацію».


"Добре, Нікська", - прошепотіла Джулія йому у вухо. «Мені довелося залишити бар. Занадто багато слухачів. Я в дамській кімнаті. А ти де, чорт забирай? Говори, коханий».


- Х.М., Х.М., Х.М., - постукала трубка. "Назвіть себе."


«Почекай, Джуліє», - прошепотів Нік. "Повернуся до тебе через секунду".


Його пальці грали клавішами.


«HM у Л.М., - постукав він. «Так, щось не так. Діяльність у готелі. Обшук підозрюваного. Б.П. мабуть говорив. Повинен скоро виїхати звідси. М.Б. отримаємо повідомлення протягом наступних кількох годин. Стривайте – хтось прийде. Звичайно, але почекай! »


«Джулія, дитинко», - сказав він у мікрофон, - «вийди з готелю, обійди західне крило, вибери другий шлях із цегляними стінами і подай сигнал топір». Дорогою відправь повідомлення Хоку, що одна з наших курей живе в Норфолку. Подробиці згодом, але зараз я на іншій лінії».


Він знову постукав. «HM до LM Safe поки що, але пошук наближається. Ваш звіт швидко. Я перешлю до MB якщо я піду звідси.


Поспішайте, Л.М. Поспішайте».


«LM до Х.М. », - була відповідь, і цього разу постукування з іншого кінця було не таким плавним, як раніше. «Повідомте наступне. Розміщений контейнер у корпусі ВМФ. Почав лякати блюдцем. Залишив забруднювачі смогу у восьми різних місцях. Запитати деталі проблеми з вашого боку. Над."


- Немає часу, - наполегливо постукав Нік. «Треба негайно піти. Останні замовлення від MB для вас є наступним. Залишайся на місці. Він зв'яжеться з вами особисто через кризову ситуацію. Ви маєте безпечне житло? »


«Досить безпечно. Мотель "Скайлайн", 17-й маршрут.


«HM Л.М. Залишайтеся там і будьте обережні. Немає потреби у великій тривозі, але треба виявляти обережність. Чи не намагайтеся зв'язатися з іншими. М.Б. або я зроблю це якнайшвидше. Над."


«Але мої попередні інструкції…»


Нік заглушив прослуховування своїм власним.


"Були змінені. Ви підкорятиметеся новим наказам. Кінець зв'язку."


Пауза. Тук-тук. «Прийміть. Над."


Нік усміхнувся про себе, встаючи з маленької машини. Він був готовий приймати нові вхідні дзвінки, і він також. Цього разу йому пощастило, і якщо йому пощастить і далі, він зможе сидіти тут і приймати повідомлення, доки всі вони не подзвонять, і Хоук їх забиратиме одне за одним.


На жаль, він досі не знав про прихований перемикач на задній частині машини, який був встановлений Х. вимкнувся, коли він встав, щоб потягтися, і це спрацювало автоматично, коли Нік почав передачу. Він не міг знати, що до нього був підключений таймер і він випадково залишив його в положенні «включено».


Нік знову заговорив у свій крихітний мікрофон, коли почав обшукувати упаковану валізу. «N3 до Хоку. N3 в Hawk. Далі до Норфолку ведуть. Безперечно Норфолк. Вірджинія. Проспект розмістив контейнер, ймовірно радіоактивний, у житловому блоці ВМФ. Самого себе можна знайти в готелі Skyline, Норфолк, Маршрут 17. "


"Добре. У мене вже є людина... ну, хтось... на шляху до Норфолку, - повернувся Хоук. "Яка з них це перспектива?"


- Не знаю, - холодно сказав Нік, риючись у валізі. "Ініціали, які він використовує в даний момент, - Л.М. Але він не надіслав свою фотографію разом зі своїм повідомленням..."


«Добре, добре, вистачить про це. Але чи знаєте ви, чи це був Юда? »


Нік похитав головою в мікрофон. «Це був не Юда, безумовно не Юда. У Літл-Році теж не було. Вони обоє чекають наказів від М.Б. сам. Мартін Браун, бос. Чи це Брюн, чи ще щось? Між іншим, я зараз розумію валізу, яку, мабуть, мав винести звідси HM хлопець. Я підозрюю, що це лише один із кількох, решта вже використовується десь ще. Це має дати скептикам привід задуматися – у ньому більше смакот, ніж у чоловічій сумці Fuller Brush».


«Чекай», - сказав Хоук і заговорив з кимось поряд з ним. «Проспект Л. М. Норфолк. Сповістіть нашого кур'єра, негайно надішліть підкріплення. Говорять, що він знаходиться в мотелі Skyline, Маршрут 17. На двомісному! Добре, Картер.


Нік продовжив огляд. «Забруднюючі речовини, які вам потрібні? Зробіть свій вибір. Чи зміг тобі потрібен? У нас багато! Тобі вистачить смердючих пігулок? Візьми додому упаковку із шести”. Він описав вміст Хоуку, поки швидко розбирав його.


Один невеликий кінопроектор з двома незвичайно широкими отворами, двома лінзами та двома супутніми рулонами плівки. - Готовий посперечатися, тривимірні літаючі тарілки, - сказав Нік.


Велика плоска упаковка пігулок вугільного кольору, що викликають нудоту до ніздрів. Каністра з желатиновими ковпачками-правилами, наповнена якоюсь рідиною. Пара шматочків. Маленький електронний пристрій з крихітним поршнем і таймером - щось подібне до надсучасної версії динамітного детонатора, за винятком того, що він, здавалося, був призначений для вибуху або заклинювання електричних кіл.


"Добре, решта залишиться", - сказав Хоук. "Я зрозумів. Я надішлю людину взяти передавач: я не хочу, щоб ви годинами сиділи на дупі і балакали. Ти маєш інші справи. Я буду на зв'язку."


У вусі Ніка пролунало легке клацання, і Хок зник. «Крутий старий диявол», - подумав Нік і потім піднявся на ноги через стукіт у вхідні двері. "Ліззі Борден тремтіла", - підказував йому ритм, і він знав, що його відвідувачкою була Джулія.


Він глянув на знайомі риси обличчя Х. Чоловік був поза домом і залишатиметься там доти, доки лікарі AXE не розбудять його за допомогою протиотрути. Він ще може поговорити. І передавач все ще був на місці, щоб видати людей, які його використали.


Справи йшли дуже непогано.


Він зробив два кроки від крихітної кімнати.


Вибух був настільки раптовим, що охопив його, перш ніж він його почув.


З шиплячим, лютим, оглушливим ревом і болісним тріском металу маленька кімната вибухнула позаду нього і викинула уламки, що летять, у велику кімнату. Уламки сталі, гіпсу та дерева бризнули назовні, ніби вистрілив із гармати; грудки та уламки обпікаючих снарядів ударили його по потилиці. Нік упав, як віл на бійні.


Передавач доставив останнє повідомлення.


РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ


Два проти двох


Людина зі штучними руками сиділа, опустивши капелюх на очі, і чекала до останньої хвилини, перш ніж сісти на другий за день рейс. Але він був насторожений і спостерігав.


При останньому дзвінку на рейс він неквапливо підвівся і спустився трапом, тонко посміхаючись про себе. Він думав, що подорожувати до Сполучених Штатів і через них не важко, якби тільки в одного були посвідчення особи та паспорта на всі можливі випадки. І ті, що в нього були – найкраще, що можна було купити за гроші. Так само чинили і його люди.


Він сів у літак і слухняно пристебнув ремінь безпеки.


Загалом він залишився задоволеним. Було дуже шкода Б.П. та завод, але вони виконали своє головне завдання. Тепер треба було просто працювати з подвійною обережністю, і він звик до цього. Навіть питання про новий штаб було вже вирішено; її було вирішено заздалегідь, оскільки потрібно місце для зберігання вкрадених матеріалів із Західної долини.


О так. Справи йшли дуже непогано. Газети, репортажі з радіо; всі були задоволені. Ще день або два, і настав час для останнього, пом'якшуючого удару перед днем L.


За тисячі миль звідси інший чоловік висловлював подібні думки. Він був одягнений у тьмяну армійську форму, як і люди, що були з ним; але вони представляли вищі військові уми своєї країни.


«Ми входимо до півфіналу, – сказав генерал Куо Сі Тан із тихою гордістю. «Наші власні сили перебувають на піку готовності, а умови з іншого боку майже дозріли. Юда вчинив добре. Імперіалістичні собаки вже залиті страхом. Йому потрібно тільки вибрати підходящий момент, нашому Іуді, і тоді він зробить свій хід. Це буде остаточне сум'яття, хаос. Потім ми переїжджаємо».


«Починаєш думати, що в нашому русі навіть не буде потреби», - зневажливо пробурчав Лі Ту Мень. «Можливо одного страху буде достатньо, щоб зламати паперового тигра. Тоді ми зможемо… а… вести переговори на своїх умовах.


"Можливо", - сказав Куо Сі Тан. «Але побачимо, побачимо. Звичайно, страх та деморалізація – наші головні союзники. Але коли загальна сума всіх страхів поєднується з незрозумілою темрявою, що широко розповсюдилася ... ах, яка ще більша можливість у нас коли-небудь з'явиться для використання Зброї! Але, як я вже сказав, нам доведеться почекати та подивитися – почекати зовсім небагато – щоб побачити, чим закінчаться військові ігри, генеральна репетиція. Потім ми діятимемо відповідно. Але все залежить від Юди».


* * *


У його вухах долинало белькотіння голосів, а голова здавалася лопнулою перезрілою динею. Щось липке прилипло до його спини і сочилося по обличчю. У нього був присмак крові та запах крові.


«Думаю, це кров», - приголомшено подумав Нік і спробував розплющити очі. Але жоден м'яз на його обличчі чи тілі не рушив.


Крім крові, був ще один запах - суміш гіпсового пилу, що збиває з пантелику, розплавленого металу і обпаленого дерева.


Люди говорили дуже голосно та збуджено, і йому хотілося, щоб вони пішли. Звук та біль пронизали його тіло. Кров, хаос та агонія; ті речі, про які він знав. Але не більше.


А потім у його ніздрях з'явився ще один запах - ароматні парфуми, схожі на чистий і прохолодний, але до певної міри спокусливий вітерець. Легкі пальці торкнулися його обличчя; волога крижана тканина ніжно погладила кров.


Голос Джулії шепотів йому.


Джулії... Він все ще не міг розібрати окремі слова через белькотіння і рев у вухах, але його почуття повільно поверталися до нього - тепер достатньо, щоб він зневажливо подумав, що всі ці люди марили, як купка ідіоти. Тим не менш, він все ще навіть не гадав, де він, і його очі дивилися в червону темряву.


Потім голос Джулії раптово став різким та чистим. Він підвівся над лепетом і обірвав його, начебто її голос був вимикачем.


«Мені потрібний лікар у готелі та таксі», - різко сказала вона. «Якщо тобі потрібно викликати поліцію, зроби це і перестань базікати. Але вам було б набагато краще, якби ви якнайшвидше запросили сюди CBI, людину, і дозвольте мені все їй пояснити. В іншому випадку я сам зателефоную безпосередньо до Вашингтона. А тепер вийдіть звідси і принесіть мені того лікаря та таксі. Я серйозно!


І подобається тобі це чи ні, я можу віддавати тобі накази, тож люб'язно роби, як тобі кажуть.


«Досить зарозуміла з її боку», - туманно подумав Нік. Вона теж бреше, солодка сучка. Але робить це добре.


В кімнаті раптом стало тихо, якщо не рахувати тихого бурмотіння Джулії. Спочатку він подумав, що вона розмовляє з ним, але потім почув, як вона сказала: «Барон в AX HQ. Терміново Хоуку, Барону в AX HQ. Терміново для Хоку »


А потім його голова знову закружляла, і він глибоко поринув у червону темряву.


За кілька хвилин він знову сплив на поверхню, і спогади спалахнули, наче гострий біль. Його очі розплющились і побачив, що Джулія схилилася над ним, і він з усіх сил спробував сісти.


"Вниз, тигр", - запобігливо сказала вона. "Ви ще не готові до занять йогою".


Його очі випробувально бігали по кімнаті. То був хаос. Але найгірше було


Закривавлена постать, що лежить у футах від нього.


- Джулія, - болісно прохрипів він, - це ...?


Джулія кивнула головою. «Твій бранець, так. Якщо ви берегли його для розмови, вам знову не пощастило. На нього впало щось дуже гостре та важке, і – прощай, номер три. А тепер заткнися ненадовго. Шарлатан з готелю збирається вас підлатати, а потім ми повертаємось до Нью-Йорка. Папа Хок – це ...


"Почекай", - сказав він наполегливо. У них десь є схованка. Радіоактивний матеріал. Вони повинні тримати його у якомусь місці, щоб до нього можна було приїхати. Це могло бути тут, десь у готелі. Доведеться провести пошук лічильником Гейгера – доведеться перевернути все місто з ніг на голову.


"Не ти", - твердо сказала вона. «Ти не у формі, щоб перевернути щось із ніг на голову. Я повідомлю Хоуку, і це зможе зробити хтось інший. Але не ти».


Біль пронизав його голову, а потім настав ще один момент чорноти. Невиразно він почув, як відчинилися двері, і почув кроки, що йшли коридором. Вони принесли з собою голоси та легкий запах антисептиків.


"А що щодо інших?" – слабо спитав він. «Літл-Рок та Норфолк? Будь-яке слово?


"Занадто рано для Літл-Рока", - пробурмотіла Джулія, коли до кімнати увійшли лікар і домашній детектив. «Але якщо наш птах не прилетів із Норфолка, ми повинні встановити контакт прямо зараз».


Місіс Гаррі Стефенсон пережила багато дивних подій за дев'ять років роботи як власниця мотелю Skyline в Норфолку, але цей, схоже, перевершив їх усіх. Вона ніколи в житті не бачила парочку детективів з таким дивним виглядом. Що ж, один був досить стандартним, за винятком того, що він здавався набагато акуратнішим і жорсткішим, ніж нечупарати, які зазвичай приходили на пропущені дзвінки на відстеження, але інший -!


Вона відірвала від них очі і знову подивилася на низку фотографій, розкладених на її стійці реєстрації.


"Так, я певен", - щебетала вона пташиним голосом. «Ось це прямо тут. Прийшов учора ввечері до Hertz, вийшов сьогодні вранці, прийшов сьогодні пізно ввечері, відтоді не виходив. Номер сім, праворуч від вас. Ви бачите, що машина ще там.


«Чорні двері чи вікна?» величезний чоловік пророкував своїм глибоким голосом із дивним акцентом.


Вона похитала головою. «Немає дверей. Маленьке вікно у ванній кімнаті. Немає виходу – чи всередину – крім фронту. І велике скляне вікно у передній не відкривається через кондиціонер. Ось ключ. Якщо хочете, то можете зупинити машину перед номером шість. Там нікого немає.


"Як ви, мадам", - прогримів здоровань. «І будьте впевнені, що якщо буде якась шкода, ви отримаєте достатню компенсацію».


«Ну, я сподіваюся, ти не…» - почала вона, але великий чоловік і худорлявий міцний чоловік уже йшли з її офісу.


Вона дивилася, як вони сідають у машину, що чекає, і коротко розмовляють з водієм та іншим чоловіком. «Як дивно вони виглядають разом, – подумала вона. Прямо як Ніро Вулф та Арчі…


Автомобіль під'їхав до будинку номер шість. Вибралися великий чоловік і худорлявий; двоє інших чекали.


- Стукайте у вікно, - м'яко сказав здоровань Чарлі Хаммонд. "Я скористаюся ключем".


Чарлі ковзнув до вікна і видав ритмічний стукіт, який міг бути обережним сигналом. Усередині почувся легкий рух, і Чарлі продовжував стукати.


Замок повернувся з крихітним клацанням, і здоровань штовхнув. Нічого не трапилося. Знову натиснули. Двері не відчинилися.


"Зут!" сказав здоровань роздратовано собі під ніс; відступив на два кроки, рвонувся вперед, як розлючений бик, з одним величезним, неймовірно потужним плечем, спрямованим у двері, і вдарив триста фунтів м'язової тяжкості по хисткому дереву.


Він розколовся і провалився всередину з обуреним вереском, коли купи меблів відлетіли назад.


Величезний чоловік стрибнув через розкидану купу стільців, ліжка і телевізора з дивовижною спритністю і націлився прямо на людину, яка стояла біля вікна з широко відкритим ротом і пістолетом, що висовувався з руки.


Його єдиний постріл став безнадійним, коли величезна постать приземлилася на нього, одна масивна рука встромилася йому в обличчя, а інша повернула руку з пістолетом одним акуратним, майже випадковим рухом, який зламав її. Потім великі руки простягли руку і схопили її за кісточки, щоб підняти фігуру в повітря, що впала, розгорнути її, як ляльку, і сильно вдарити по стіні.


Здоров'як обтрусив пилюку з рук і подивився на свою роботу.


"Як ви думаєте, він переживе це?" - запитав Чарлі Хаммонд, стоячи у дверях, і на його обличчі з'явився вираз благоговіння, який він зазвичай приберіг для подвигів Картера.


«О, так, він дихає. Оберніть його, друже Чарлі. Але ми його не доставимо, чи не так? Ми візьмемо його з собою і з'їмо дорогою. Хо-хо-хо-хо-хо! »


А Валентина Січікова ляснула своїм величезним обтягнутим стегном і весело засміялася.


* * *


На реактивному літаку ВПС США було переднє відділення, яке, як правило, призначалося для начальства. Для цієї поїздки його поспіхом перетворили на лазарет. Було прохолодно, тихо і дуже, дуже приватно, та


медсестра була у ліжку з пацієнтом.


Нік був закутаний у бинти і більше нічого. А смагляву, шовковисту постать Джулії прикривав лише Нік.


"Ви швидко видужаєте, чи не так?" пробурмотіла вона. "Ви не думаєте, що можете напружитися?"


"Ні, я так не думаю", - м'яко сказав Нік і прикусив її вухо. «Це терапія. Мені це потрібно. Ти мені потрібна. Ти знаєш що я люблю тебе?"


"Так", - просто сказала вона і схилила його голову до своєї. Їхні роти з'єдналися в поцілунку, що тане.


Він любив її по-своєму, як вона любила його по-своєму. Це була любов типу «хлопчик зустрічає дівчину і одружується»; це не мало нічого спільного з місячним світлом, музикою та трояндами. І все-таки по-своєму він був глибоким і сильним. Це була туга, чуттєва, іноді відчайдушна через нав'язливу думку, що завтра може не настати; це була перервана серія різких зустрічей, раптове з'єднання та розлука плоті, періодичні інтервали оманливого спокою. Потреба; розуміння.


"Це такий короткий переліт до Нью-Йорка", - зітхнула Джулія, погладжуючи пошарпане тіло, яке лежало на ній, як ковдра... дуже заряджена електрична ковдра.


"Так, тому я сказав пілоту відвезти нас до Сан-Хуана", - пробурмотів Нік.


А потім її рудувато-коричневе тіло тигриці чуттєво затремтіло під ним, і більше не було жартів, які так часто приховували те, що вони справді хотіли сказати.


У них залишалося не більше півгодини, щоб дозволити тілам говорити; і їхні тіла говорили промовисто.


Безмовна мова почалася з ніжних дотиків, невеликих досліджень, від яких поколювала плоть, а м'язи напружувалися в очікуванні. Пальці Джулії обводили контури його гнучкого м'язистого тіла, згадуючи, де вони були раніше і що могло зробити їхній дотик; а його руки, у свою чергу, пестили її набряклі груди і стегна, поки її тіло не стало чудово, вимогливо. Вона злегка тремтіла, коли він шукав таємні місця - для нього вже не секрет, але, як і раніше, з їхньою власною таємницею - і маленькі стріли пристрасті пронеслися крізь неї, несучи окремі маленькі промені тепла, які поступово зливалися, поки не охопили її м'яке свічення. Нік хтиво зітхнув і погладив заграву в полум'ї будівлі.


Її ноги переплелися з його ногами, і вони перекотилися разом. Губи зустрілися та горіли; стегна хвилясті.


Приємний спів їх почуттів змішався з тихим гудінням потужних двигунів, а легка пульсація літака розчинилася у гострішій пульсації їхніх тіл.


Він захоплювався нею, коли кохався всім своїм серцем і всією своєю витонченістю, пишаючись відчуттям її твердої плоті проти нього та провокаційними рухами, які незабаром оживили його тіло. Вона завжди була такою ж, але ніколи не була колишньою; це було її протиріччям. Витончена Джулія, з дражливим, експертним тоном. Котяча Джулія, млосна, бажаючи, щоб її гладили... Тигрова Джулія, гаряча від бажання, падала на нього і нападала як дика... потім знову томилася, зухвало відкинувшись на спинку крісла, чекаючи, що він зробить з нею те, що міг зробити тільки він її на найвищу вершину пристрасті.


Вони зібралися разом, начебто це було все, чого вони коли-небудь хотіли, дозволити стимулюючому руху розвиватися до тих пір, поки не здаватиметься, що він більше не може розвиватися, потім розлучилися, задихаючись, щоб насолодитися екстазом і відкласти неминучий кінець до останньої можливої секунди. .


- Джулія, дитинко, Джулія, дитино, - прошепотів Нік, уткнувшись обличчям у її волосся і забувши про весь біль. "Мила дитина…


"Мій", - прошепотіла вона у відповідь. «Люби мене, кохай мене, кохай мене!»


Вона знову прийняла його, і він поринув у тепло і м'якість. Вона плавно, повільно танула, а потім спалахнула новим полум'ям, яке пробігло її тілом і смикало її звивисті кінцівки в еротичному, хвилюючому ритмі. Легкий стогін зірвався з її губ, і її руки стиснулися навколо нього в обіймах, які були жорстокістю та ніжністю разом, якби вона тримала у своїх руках увесь світ і була б зовсім втрачена, якби відпустила.


Він відчував у ній тугу, не лише тваринний порив, а й щиру глибину почуттів та потребу бути частиною когось ще, хто знав її світ. В якомусь сенсі обидва вони були ізгоями звичайного способу життя, і обидва знали це. Отже, дві людини, які жили цим моментом і могли тільки сподіватися, що будуть інші моменти, виявили таке кохання, якого вони обоє потребували.


Її пальці міцніше стиснулися на його спині, і її гнучке, звивисте тіло відчайдушно корчилося.


Тепер вона була повністю жінкою – не кішкою, не тигром – жінкою. Земна жінка, вологе волосся в'ється навколо її вух, рот притискається до його губ, груди здіймається і штовхається, стегна жадібно стискаються, тіло дозріло і готове.


Він перевернув її, все ще переплетену з ним, плавним обертальним рухом, що викликало в неї різкий крик додаткового задоволення і притягло її так близько, так дуже близько, що вона могла відчути все, що він хотів дати. Вона знову скрикнула, майже жалібно, і її м'язи напружилися від його сильного поштовху, тож він не зміг би відпустити, навіть якби хотів.


І, звісно, не хотів.


Вага її лежачої на ньому, легкої і гнучкої, порушила тонкий баланс між контролем і абсолютним маренням, і з припливом найчистішого щастя він поступився останньому пориву.


Вони штовхалися разом, розгойдувалися, штовхалися, розчинялися в одній людині в стані екстазу. Дике збудження охопило їх, як стрімкий штормовий вітер, і забрало їх у інтимну близькість на довгі хвилини вишуканої пристрасті… і поступово штормовий вітер перейшов у легкий вітерець. Вони пливли по ньому ліниво і з любов'ю, доки він не зупинився.


Їхні слова були м'якими і уривчастими, а поцілунки, що пурхали, були маленькими подарунками подяки.


Звук величезних двигунів за межами їхнього крихітного світу трохи змінився. Літак повільно нахилявся.


"Ти збрехав мені", - пробурмотіла Джулія, напівзаплющивши очі, а серце все ще билося від збудження. "Це не Сан-Хуан, а все-таки Нью-Йорк".


"О, я підступний хлопець". Нік посміхнувся їй і ще раз начарував її на Hps. «Але я заробляю на жалюгідне життя. І велика людина-пташка чекає».


Він швидко одягнувся, краєм ока захоплено спостерігаючи за Джулією, коли вона одягала свій одяг. Для жінки вона була найшвидшим костюмером, якого він коли-небудь бачив у дії.


«Але якого біса!» - раптом сказав він. «Навіщо мене тягнуть назад до Нью-Йорка? Що там за дію? "


– Наскільки я знаю, ні. Джулія задумливо глянула на нього. «Просто Папа Хок хоче тебе бачити і…»


Нік раптово вдарив кулаком по розкритій долоні. "Чорт забирай! Він послав лічильників Гейгера в Монреаль, чи не так?


"Звичайно, послав", - сказала Джулія. «Паппі завжди дотримується твоєї поради. На той час там чергує новий радист з новим передавачем - про всяк випадок.


Літак тепер кружляв, зберігаючи стійку схему очікування.


"Не Канада!" – сказав Нік. «Я сліпий дурень. Те, що там було місце для зустрічей, не означає, що саме там вони зберігають вкрадені із заводу речі. Чому не в Штатах, де це було б набагато простіше? Боже мій, ми маємо шукати у США! »


«Ну, ми, – розумно відповіла Джулія. «Готовий посперечатися, що в Штатах немає лічильника Гейгера, який не використовувався б зараз, щоб відстежувати маленькі коробочки…»


"Маленькі коробки!" Нік пирхнув. «А як щодо джерела постачання? Якщо тільки, Боже, допоможи нам, то це вже розкидано. Скажіть – а як щодо «коптера AX»?


"Коптер AX?" Джулія підняла брови, дивлячись на нього. «Не знав, що AX має такий. Причому тут це?


- Багато, - коротко сказав Нік. Він оснащений такими ж пристроями, які вчені використовують для вимірювання радіоактивних опадів після ядерних вибухів, і цілою лабораторією, повною пристроїв виявлення.


"Ну, це просто денді, - сказала Джулія, - але на те, щоб обшукати всю країну в пошуках схованки, якої, можливо, більше не існує, знадобляться тижні".


«Чому вся країна?» - Запитав Нік. «Це має бути у місці, яке має якесь значення; це має бути у якомусь фокусі».


"Звичайно. Монреаль, - сказала Джулія.


Ні, я так більше не думаю. Чи достатньо зручно для зустрічей, але як щодо зустрічей? Чи не практично. Прокляття цей літак! Чому не приземляється? "


Він досі зберігав стійку схему утримання. Нік машинально глянув на годинник. "Почекай тут", - різко сказав він. "Треба використовувати радіо пілота, щоб додзвонитися до Хока".


Через кілька хвилин він розмовляв з Хоуком у коді AX, який звучав як англійська і була англійською, але не мала сенсу, крім тих, хто знав ключ.


"У тебе є як мінімум десять хвилин", - запевнив його пілот, і Нік використав лише пару з них. Хоук мав для нього новини.


"Добре і погано. Чотири вниз поки що; Перспектива спіймана в Норфолку. Струс мозку, на жаль, одужаю. Крім того, весь решта персоналу в West Valley був повністю очищений. І Х'юз, і Паррі були у відпустці близько трьох-чотирьох місяців тому , і це безсумнівно, коли були зроблені заміни.Розумні планувальники, ці ублюдки.І хлопці, безперечно, китайського походження.Погані новини: променева хвороба відчувається в декількох частинах США, контейнери ще не виявлені.Ми шукаємо. -Джерсі перебуває у відключеному стані. Докази забруднення греблі Вайомінга. Більше ніяких зачіпок. Ще нічого з Літл-Рока. А ти? Я думав, тобі відірвало голову. Звіт.


Нік коротко доповів, а потім звернувся із проханням.


На мить запанувала тиша. "Дуже добре", - сказав нарешті Хоук. “Я принесу це там. Але тобі доведеться йти одному»


* * *


Сотні, тисячі, мільйони радіоприймачів та телеграфних пристроїв працювали на той час по всій території Сполучених Штатів.


Один із них сильно відрізнявся від усіх, крім своїх дев'яти братів, спеціальних підрозділів, призначених для спілкування лише з рештою.


Ось чому AXEman, який перебував у зруйнованому залі засідань готелю, не отримував повідомлень.


«М. Х. М.Б. Х. М.Б. Х. Заходьте, HM Заходьте, HM Заходьте, Х.М.! »


Юда чекав. Пробував знову. Досі немає відповіді. Шкіра на його опуклому чолі, схожа на пергамент, зморщилася.


«М. до LMMB


. до LMMB до LM Увійдіть, LM увійдіть до LM ... »


Без відповіді.


Обличчя черепа під соломою пересадженого людського волосся страшенно скривилося.


«М. до Т.С. М.Б. до Т.С. Заходьте, Т. Заходь, Т.С. »


«Т.С. Літл-Рок, М. Увійдіть, М. Чекаю інструкцій. Чому немає відповіді, Х.М., Монреаль? Над."


«Я хотів би знати себе», - люто постукав Іуда. «Негайно покиньте нинішній штаб, дотримуючись усіх можливих запобіжних заходів. По можливості залиште обладнання у прихованому місці. Тепер зосередимося на заключному етапі. Негайно йдіть до чоловічої кімнати на вокзалі і чекайте на мене там. Зустрінемось найближчим часом. Над."


* * *


Занепокоєння у Літл-Році було майже відчутним.


Високий гарний чоловік з дивно стрімкою ходою відчував це, коли йшов Орваль-стріт. Йому здавалося, що люди спостерігали за ним, коли він проходив повз схуднелі магазини і зупинявся перед дверними прорізами; Йому також здалося, що на цій задвірній міській вулиці була незліченна кількість старих готелів та пансіонатів.


Вечір був прохолодний, але Хакім Садек спітнів під пластиковою маскою для обличчя тілесного кольору. Він використав всю свою чарівність і всі свої ретельно підроблені документи, щоб навести довідки, але він витяг дюжину бланків. Ніхто не впізнав обличчя на фотографіях, які він показав. Тепер він міг бачити, що житловий квартал розтягнувся всього на пару кварталів, перш ніж перетворився на район заправних станцій та парків автомобілів, що були у використанні.


Він зупинився біля бару, закурив цигарку і з тугою подумав про холодне єгипетське пиво. Голоси з бару були гучні й різкі, і він міг чути в них нотку істерії, коли спалахнула суперечка.


"Слухай мене! Це комуністи прямо тут, у нашій країні, і ви не вірите ні в що інше. Ми повинні були підсмажити всю смердючку з них, усіх членів партії та всіх...


"Ти божевільний! Вони прийшли ззовні, хлопче! Вони проникли у нас. Ти знаєш як? Траулери, ось як. І підводні човни. А хтось із них біженці з Куби, та че життя. Покидьки, їх доля. Маю намір захопити нас, ось що. Росіяни та їхні приятелі».


Це бомба. Так було від вибуху бомби. Коробочки – хто в них вірить? Зміни погоди - хвилі тепла тут, посухи там, повені, коли вода більше не потрібна, смердить у повітрі - не кажіть мені, що це не має жодного стосунку до всіх цих атомних експериментів. Ти чудово добре знаєш ...


Ага, атомна бомба. Що ж, дозвольте мені сказати вам, що відбувається багато речей, які не можна пояснити ні бомбами, ні російськими, ні нісенітницею в цьому роді. Ви не бачили їх літаючих тарілок? Добре, маю. Все це тут відбувається: затемнення, червона вода і люди, що вмирають, це з космосу, приятель, це з космосу. Звісно, у нас проникли. Кажу тобі, я бачив те випалене місце, де приземлився цей тварюк, і це було нічим із цієї землі, хлопчику...


«О, ти і твої марсіани, Біллі Джо! Це люди! Люди прямо тут серед нас. Можливо ти. Може, Дьюї. Може, Чак. Можливо... - Можливо, ти, ти...!


Хакім викинув недокурену цигарку. «Це скоро лусне, – подумав він. Так не може тривати. Якщо це те, що вони намагалися зробити, вони чудово досягли успіху. Він почав йти стрімким кроком. Саме тоді він побачив людину, що спускається сходами старої будівлі і проходить під вуличним ліхтарем, так що світло впало на його обличчя. Чоловік обернувся до Хакіма. Його хода була неквапливою, але певною мірою напруженою, і хоча він був ще занадто далеко для точної ідентифікації, його тіло було кремезним, а ноги злегка викривлені, що посилило перше вражаюче враження Хакіма про його обличчя.


Хакім злегка похитнувся і витяг ще одну сигарету.


Чоловік підійшов ближче та наблизився до нього.


«Гей, друже, є сірник?» - Запитав Хакім.


Чоловік скоса глянув на нього і нетерпляче похитав головою.


Світло бару заливало його обличчя - і Хакім знав його.


"Шкода", - сказав він приємно.


Його довгаста права нога злетіла в унісон з рукою, і він різко смикнув. Чоловік тяжко приземлився і перекинувся, як поранена тварина. Хакім миттєво опинився на ньому, його худі пальці вміло намацали ніжні точки шиї чоловіка.


Потім щось різко вдарило Хакіма в бік. Ні ножа, нічого грубішого. Вістря голки.


Він відчував, як його почуття плавають, навіть коли його руки міцніше стискали шию. Знову відчуття шпилькового уколу. Він бачив, як кидаються і розмахують руки іншої людини, і знав, що сам гине. "Ліки швидкої дії", - холодно сказав йому мозок; і він знав, що є лише один спосіб виграти цей бій. Він хотів, щоб ця людина була живою, але тепер їй доведеться померти.


Його тіло було схоже на свинець, а другий корчився під ним. Нарешті, він зумів одним швидким ривком завдати жорстокого удару коліном чоловікові в пах. Потім його сильні пальці невблаганно стиснулися.


Але чоловік продовжував звиватися.


Отже, з великим зусиллям Хакім підняв товсте, важке тіло в сидяче становище і сильно вдарив головою об


тротуар бетонний.


І все ж кремезне тіло звивалося.


Незграбно Хакім намацав перову ручку у верхній кишені. Його тонкий кінець раптово подовжився на три дюйми від його незграбного дотику. Він устромив його глибоко в шию, яку все ще стискав слабкою рукою.


У тумані, що наростала, він смутно усвідомлював, як відчиняються двері бару і кричущі люди вивалюються на тротуар.


«Господи, поклич копів! Господи, Кудряшко, подивися – він убив хлопця!


З ручкою, їй-богу! Вілля, подивися, що »


Руки потягли за Хакіма.


"Гей дивися! Це маска, він у масці. Господи, бачиш обличчя? Це один із них! Боже, убий брудного ублюдка!"


Хакім відчув, як пластикова маска зривається з його обличчя, дощ ударів ногами обрушився на його тіло. Невиразно, дуже невиразно він почув звук поліцейського свистка, коли його одяг рвався, і він відчув, як цівка крові стікає по його обличчю.


«Дай мені його, Біллі Джо! Заради бога, дай мені поворот, гаразд?


Він відчув ще один болісний біль у ребрах і почув крик дикого захоплення. Потім він нічого не чув.


Пан Юда почув про новий бунт ще до того, як дістався залізничної станції.


Т.С. не було у чоловічій кімнаті. Юда не здивувався. Люто злий, але не здивований.


Він покинув станцію і пішов у вбиральню невеликого кафе. Там, у проміжках між відвідуваннями цього місця іншими людьми, йому вдалося встановити контакт зі своїми чотирма. Він дав їм нові вказівки.


За годину він сів до іншого літака. Незважаючи на свої втрати, він був похмуро задоволений. Декілька мерців для нього нічого не означали. Але хаос, про який він чув і бачив, змусив його посміхнутися про себе. І тепер ніщо – ніщо – не могло перешкодити виконанню його генерального плану.


РОЗДІЛ ОДИННАДЦЯТИЙ


Зустріч за вбивство


П'ять униз, якщо пощастить Хакіму. Залишилося чотири плюс один.


Десять маленьких, дев'ять маленьких, вісім маленьких червоних китайців.


Спускаємося, як кеглі, але надто повільно. І ніяких ознак Злодія в законі, в той час як дорогоцінний годинник пройшов у стомлюючих пошуках.


Нік стежив за індикаторами на панелі, поки вів вертоліт AX «через ніч». Його погляд був пильним, бо тепер нарешті йому було на що подивитися. Здавалося, весь корабель цокає і крутиться, як бомба, готова вибухнути.


Він посилив кругову схему польоту і почав дивитися на зелене світло, що шипить, головного детектора. Вона ненадовго звузилася і знову розширилася, коли він повернувся на північ, до озера, а стрілка індикатора на панелі під нею різко пірнула і конвульсивно затремтіла.


Про час.


Це зайняло набагато більше часу, ніж він сподівався; часу достатньо для нього, щоб почути повідомлення про дивну подію в Літл-Році, а для Хоука - відправити Джулію вниз, щоб перевірити це; часу достатньо, щоб замислитись, чи не помилився він нарешті.


Але тепер він знав, що мав рацію.


Якщо десь і був схованка, він мав знаходитися в безпосередній близькості від заводу у Вест-Веллі для зручності покійного містера Паррі; він повинен був бути доступний дорогою для інших; і, мабуть, це було недалеко, за милі від дороги, від пристойного аеропорту. Принаймні він так думав, поки не почав сумніватися і пробивати дірки у своїх аргументах.


Діри швидко закупорювалися. Широка смуга детектора здіймалася назовні, створюючи зазубрений візерунок, який підказував йому, що схованка знаходиться внизу. На південь від Буффало, на північ від Західної долини, неподалік берегів Ері.


Він знову кружляв, доки не визначив точне місце. У темряві під ним не було видно нічого, окрім широкого пролому та відблиску блідого місячного світла на воді, що відкидало слабке свічення на безформну масу дерев і скель, але весь його набір надчутливих інструментів переконав його, що там щось не було.


"N3 до Hawk, N3 до Hawk"


Нік дав свій звіт, коли він знову кружляв, цього разу трохи південніше, у бік посадкового майданчика.


«Якщо вони там унизу, вони, мабуть, мене чули», - сказав він, низько ширяючи над смугою луки, що межує зі смугою озерного піску. «Порадьте вам доглянути аеропорт Буффало і довколишніми дорогами на випадок, якщо вони вкриються».


"У мене більше немає чоловіків", - напружено сказав Хоук. «Я наказую їм перевіряти заворушення звідси в пекло та назад – Брама пекла в пекельну кухню. Боже мій, Картер, я хотів би, щоб ти знав, скільки проблем у нас на руках. Але ми точно впізнали цю людину в Літл-Році і знайшли її валізу покинутою в номері готелю. Той самий вміст, що і ви знайшли».


"А Хакім?"


Настала пауза.


«Жорстоко побитий», - похмуро сказав Хоук, - «Жертва паніки. Він живий, але… але давайте продовжимо роботу. У мене будуть фахівці з радіації, які будуть супроводжувати вас, коли ви будете впевнені. Але, як ви розумієте, я абсолютно точно не можу надіслати вам підкріплення.


"Не хочу", - сказав Нік, коли літак AX м'яко приземлився на траві. «Але дороги та аеропорт -


"Я зроблю все, що в моїх силах", - перервав його Хоук.


Нік підписав контракт та прив'язав портативний лічильник Гейгера, розроблений AX.


на його талії, з єдиним навушником біля вуха.


Вільгельміна, Гюго та П'єр чекали на своїх звичайних місцях початку дії.


Тепер найскладніше – знайти місце пішки.


Він крокував по пляжу і по узліссю дерев, стежачи за гомінким гулом у вусі.


Час йшов. Чуйний інструмент тихо співав йому.


Він обігнув берег озера і, як тінь, пурхав крізь гаї дерев, проклинаючи марнотратство часу й підганяючи себе, коли гудіння в його вусі ставало все гучнішим.


Лінія пляжу і уривчастих дерев поступилася місцем смузі скель, а потім гіркам землі, заплутаною корінням, що виступає у воду. Він безшумно пробирався через кущі, через інші камені, повз великий валун і ще через невеликий гай дерев.


Він вийшов із гаю і обігнув купу валунів. І раптом звук у його вусі став майже оглушливим.


Тепер він стояв на зовнішньому краю невеликого водозабору, його вид на внутрішню дугу був закритий кущами. Йому знадобилася мить, щоб обійти їх, але коли він це зробив, він зміг побачити всю бухту і давню пристань, яка виступала в неї з берега. До цього часу звук у його вусі був такий гучний, що це було нестерпно. Вимкнув інструмент, він йому більше не потрібен.


Їм пощастило знайти це місце. Іуда, без сумніву, проводив розвідку, і він мав нюх експерта для пошуку таких прихованих місць. Таких заток на узбережжі Ері не могло бути багато. Хтось давним-давно збудував тут, у цій дикій бухті, елінг, і кинув його. Можливо тому, що це було так дико; можливо, тому що скелі тут були підступними. Може, він збанкрутував. Але він пішов і залишив свою хатину та причал для Юди.


Поряд з провислими дошками погойдувався старий, але міцний круїзер з каютою, і тільки одне тьмяне синє світло видавало його присутність. За нею знаходився елінг, що провис, як пристань, і явно непридатний для використання, але, без сумніву, укріплений зсередини і здатний зберігати достатньо матеріалу, щоб «Десятка» була зайнята на багато тижнів. Мабуть, було досить легко збудувати, скажімо, фальшпідлогу або стіну і надати їм вигляду вивітрювання. Взагалі немає причин, з яких хтось міг наткнутися на їхню схованку, поки він не послужив своєї мети. Звичайний лічильник Гейгера також не зміг би вловити повідомлення щодо його змісту. Однак обладнання AX не було звичайним.


Нік безшумно пробирався вигином бухти до пірса. За нею була елінг, а за нею – ще один гай дерев. Десь за нею, вирішив Нік, буде путівець, що веде до головної автомагістралі, яка відгалужується як на Буффало, так і на завод Вест-Веллі.


І сам круїзер із каютами був корисним транспортним засобом, особливо якщо ті, хто його використав, знали місце приземлення на канадській стороні озера, де вони могли зісковзнути непоміченими.


Він переглядав свою думку, ковзаючи в темряві. Ніагарський водоспад був лише ділянкою озера і смугою землі на північ. Дуже зручно дістатися звідси, якщо в когось є справи в цій частині Канади - або в будь-якій її частині, якщо на те пішло, і з певними навичками шпигунства.


Майстерність Юди була майстром рекорду. І не було жодних сумнівів у тому, що його бізнес-інтереси виходили за кордон.


Нік пройшов паралельно пристані та повернув до неї внутрішній вигин водозабору. Елінг був темний і безшумний гігант. Тільки човен біля причалу подавав ознаки життя, і це було не більше ніж ритмічне погойдування на воді та блідий відблиск блакитного світла.


Але човен міг почекати. Прямо зараз він хотів переконатися щодо елінгу.


Він обережно обійшов його, дивлячись у гай у пошуках якогось спостерігача і намацуючи руками вхід у хитку будівлю. Він знайшов це досить легко, але, звичайно, двері, які повинні були бути такими ж старими, як і будівля, були не тільки міцними, а й надійно замкненими та замкненими. Іржа на замках здавалася справжньою, але він був певен, що це не так.


Замок м'яко брязнув від його дотику - і щось зашуміло в деревах.


Він відступив у найтемнішу тінь і прислухався до ночі. Він чув цвіркунів, тріпотіння пташиних крил, зітхання слабкого вітру в листі, жабу, плескіт води, коли крейсер м'яко розгойдувався і погойдувався. Нічого тривожного, нічого недоречного. І все ж його м'язи напружилися від очікування, а волосся на потилиці стирчало, як голки дикобраза.


Хтось був поряд. Він був у цьому певний.


Але нічого не рухалося, коли він напружив очі й машини в темряві, і після довгого вичікувального моменту він вийняв з кишені крихітний пристрій, схожий на компас, і спрямував його спочатку в бік човна, а потім на руїни елінгу. Це ніяк не відреагувало на човен. Але коли Нік повернув його назад до човнового будиночка, він побачив маленьку стрілку, що світилася, що судорожно смикається по циферблату в його складених долонях, і тоді він був упевнений, що елінг був складом постачання, а човен - місцем зустрічі.


Так. Він буде присутній на їхній наступній зустрічі, коли б це не було.


Синє світло човна заливало пристань і освітлювало її сяючою доріжкою. Йому довелося б повернути назад по вигину вхідного отвору, роздягнутися і зісковзнути у воду, інакше він міг би бути помічений... тим, що змушувало повзати мурашки по його шкірі.


Він повільно просувався вперед, у тисячний раз у своєму житті бажаючи, щоб у нього були очі на потилиці, очі з вбудованими нічними прицілами, щоб перетворити темряву на світло. Але він цього не зробив. Його нічні почуття були виключно гострими, але він був лише людиною.


Його нога шкрябалася по крихітній невидимій гілці, коли він був приблизно за п'ять футів від елінгу і крадькома прямував до групи високих валунів. Він почув інший звук у ту саму мить і зрозумів, що видав себе. Позаду нього почувся шарудіння тканини і тихі кроки; він кинувся вбік і висмикнув Х'юго з піхов. Але дві м'язові руки вже зімкнулися навколо його шиї сліпучою мертвою хваткою. Вони стиснулися навколо його трахеї, безжально стискаючи. Нік люто штовхнув назад, коли його власні руки злетіли, щоб дряпати ті, що стояли біля його горла. Його удар промахнувся, коли людина позаду нього спритним рухом, що згинається, ухилився. Ця хватка перетворилася на ведмежі обійми, що ламають шию.


Клацаючий клинок Х'юго глибоко встромився в стискаючі руки. Вони нескінченно послабили, щоб змінити становище, але потім захоплення перетворилося на задушливий блокатор. Чоловік був високим та неймовірно сильним. Його зчеплення було залізним, і його рішучість, мабуть, була зроблена з того ж матеріалу, тому що Х'юго не справляв враження. Хватка ще більше посилилася, а потім відбувся раптовий різкий поворот, від якого Нік мало не впав. Він штовхнув назад льодорубом стилет і з задоволенням почув болісне бурчання. Потім він перекотився поворотним рухом атакуючого та різко кинувся на землю, захоплюючи за собою іншого. Знову він задихнувся від болю, але хватка все ще тримала його. Запаморочення почало затуманювати його розум. Його горло і груди горіли в агонії. Навіть коли його розум закружляв, він неохоче захоплювався завзятістю іншої людини, тому що, очевидно, укус Хьюго, нарешті, почав діяти, хоча залізна хватка все ще невблаганно душила його.


Він щосили відкинув лікоть назад і сильно і глибоко вдарив ворога в живіт, а коли пролунав гучний хрюкання і ноги затряслися, він різко обернувся і вирвався. Довге костляве коліно штовхнуло його вгору, в пах, і він ухилився від нього, швидко перевернувшись. Він потрапив йому в стегно, але він відкинув його своїм швидким стусаном, який викликав у іншої людини дикий звук і напрочуд швидкий рух.


Чоловік був на ногах – неймовірно, на ногах – і його права рука була засунута під куртку.


Нік схопився і стрибнув. Його ліва рука схопила іншу руку і повернула її, і Х'юго впав у груди. Високий чоловік видав звіриний звук і вдарив його ногою, схожою на батіг, так що його нога пройшла повз ногу Ніка і змусила його власне довге тіло погойдуватися, як дерево, що падає. Чоловік люто вилаявся і рубанув обома руками.


Нік низько пригнувся і піднявся вгору, навіть підводячись. Його палець на нозі з'єднався з підборіддям, і високий чоловік похитнувся і крекнув. Він прокляв. Китайською.


"Це був твій останній шанс, друже", - балакуче сказав Нік і прибив Хьюго до шиї.


Чоловік булькав і брикався, його довготелесе тіло тремтіло, як поранений восьминіг, а руки і ноги металися в атаці. Нік знову відчув хвилю неохоче захоплення. Хлопець відмовлявся вмирати, продовжуючи битву та свою агонію.


Х'юго відсторонився і кинувся вперед ще раз.


Руки високої людини відчайдушно дряпали обличчя Ніка, тоді як його тіло, все ще майже пряме, шалено вагалося, борючись зі смертю. Довгий час висока постать стояла там, погойдуючись і звиваючись. Потім він упав, як зрубаний дуб.


Нік присів поряд з нею, чекаючи, ретельно витираючи лезо Хьюго об рукав іншої людини і досліджуючи темряву вухами та очима. Серце, що вмирало, сповільнилося і зупинилося. Тиша була ще глибша, ніж раніше.


Його вуха чули лише звичайні нічні звуки.


Він перекинув тіло собі на плечі і відніс до найближчого каменю. Коли він кинув його з іншого боку, він направив тонкий промінь свого спалаху на вузьке плоске обличчя та могутнє тіло.


Без сумніву. Шість програли, а лишилося три плюс один.


Вміст кишень підказував Ніку, що він обшукує якогось Джона Деніелса з Нью-Йорка. Відомий як JD? Він не знав; він не дбав. Все, що його хвилювало, це шість програшів та три плюс один до кінця.


Він випростався, продовжуючи прислухатися. Інстинкт, натренований інстинкт, який так багато разів служив йому, сказав йому, що він тепер один.


Нік спочатку йшов обережно, а потім сміливіше у блідому місячному світлі. У човновому будиночку він ненадовго зупинився, щоб перевірити ще раз інстинктивне відчуття, що його єдиною компанією був один мертвий, а потім він відкрито ковзав по причалу до човна. Жодні примарні постаті не стрибали на нього і не плювалися пістолети.


Човен мав одну невелику каюту з окремою рульовою рубкою, багато місця на палубі та крихітний камбуз. Колись він, мабуть, послужив хорошу службу рибалці. Але тепер це –


Тепер це було місце зустрічі, і десь далеко він чув машину.


Він швидко сів у човен і швидко обернувся. Все інше в ньому було старе і старе, але двигун був новий. Невеликий люк у кормовій частині містив мотузку та брезент. Приблизно за мить він також утримав Ніка. Він однією рукою притримав верхні двері і загострив вуха. Коли він сів, звук машини затих.


Минуло багато хвилин.


Він якраз вирішив, що машина має належати якомусь місцевому жителю, коли почув шелест листя з берега, а потім кроки по скрипучій пристані.


Вільгельміна ковзнула в його руку. Він установив глушник, поки чекав на своїх гостей.


Нічний повітря долинув до нього тихим пошепком. Китайський шепіт. Він напружив слух, щоб послухати, і до нього дійшли уламки.


«… Має бути тут, перед нами… машина… захована… але де він може бути? Він тільки... із Нью-Йорка.


«Його накази можуть змінитись. Можливо, Іуда…»


«Звичайно, ми… повідомлені? Після всіх турбот, з якими ми зустрілися в Buffalo Air.


"Тихий! Може бути... Юань Тонг, залишайся на палубі... Дивись...


«Нічого…»


Тепер виразно чути було шепіт: «Так, але не забувайте про наші втрати. Ми маємо подбати».


Човен розгойдувався, коли на нього піднялися одна людина... двоє... троє чоловіків.


Нік виглянув у ледве прочинені двері люка.


Троє чоловіків дивилися довкола човна.


«Здається, все гаразд», - пробурмотів один із них. «Напевно, його затримали у Нью-Йорку. Може, з пригоди? Ми маємо зв'язатися з ним».


"Хіба ми не повинні шукати?" - прошепотів другий чоловік.


"Для чого?" прогарчав третій. «Чи може тут сховатись армія? Чи дозволив би Юда зустрітися з ним тут, якби не був упевнений, що це безпечно? Ні, ми зв'яжемося з Цзин Ду зсередини. Юань Тонг нестиме вартову службу. Не так, Ей Джей? Нік почув трохи фруктовий смішок, а другий чоловік кивнув і відповів з перебільшеним американським акцентом. "Так, звичайно, ви тримаєте парі, CF", - сказав він, і на його обличчі з'явилася потворна усмішка.


Двоє чоловіків із валізами увійшли до маленької каюти та зачинили двері. Юань Тонг, він же Ей Джей, сів на моток мотузки і відкрив свою велику дорожню сумку, щоб витягти пістолет.


Нік знав зброю. Це був особливо неприємний китайський пристрій, невеликий автомат з повторюваною дією, що робив його більш ніж удвічі більш смертоносним і швидким, ніж середній автоматичний.


Юань Тонг якийсь час сидів нерухомо, прислухаючись до м'якого бурмотіння голосів через прочинений ілюмінатор кабіни і ніжно обмацуючи дуло пістолета. Потім він неспокійно підвівся і почав нишпорити по палубі.


Він підняв полотно і зазирнув під нього. Він зупинився біля низького поруччя і глянув на озеро. Він увійшов у рубку. Він заглянув до ілюмінатора каюти. Він знову глянув на човновий будиночок і гай дерев.


А потім він недбало підійшов до люка на палубі, в якому сховався Нік.


Нік спостерігав за ним через вузький отвір, зроблений його власними пальцями, що стискалися. Інша його рука рефлекторно стиснула Вільгельміну, а потім розслабилася. Навіть тиху бавовну глушника почули б ті, хто сидів так близько, а потім пролунав би глухий удар тіла і брязкіт пістолета на палубу. Занадто голосно; надто ризиковано.


Йому доведеться скористатися іншим шансом.


Він чекав. Можливо, Юань Тонг не зазирне у люк.


Чоловік наближався повільно, майже мляво, його зброя висіла в його руці. І раптом все, що Нік міг бачити в ньому, - це товста постать, що блокує майже все тьмяне світло, і вага кришки люка піднялася з його кінчиків пальців.


Ніку знадобилася одна частка секунди, щоб безшумно посадити Вільгельміну на моток мотузки і напружити своє тіло для пружини. Потім над ним відкрилася кришка люка, і він рушив у дорогу. Блискавичним хватом він упіймав пістолет, що бовтався, і встромив його поруч із Вільгельміною, тоді як сталеві пальці його лівої руки схопилися за горло іншої. Потім обидві його руки почали діяти разом, швидко і шалено стискаючи шию Юань Дуна і стискаючи його з експертною злістю, породженою відчайдушною необхідністю зробити все правильно і швидко. Він почув тихе здавлене зітхання і відчув, як кришка люка з важким стукотом упала на його вигнуту спину, і промовив невелику тиху молитву, щоб шуми не були такими гучними, як йому здавалося.


Ноги Юань Дуна шкребли по палубі, як напильники по грубому наждачному папері, і його рот працював у відчайдушній спробі видати якийсь звук. Нік туго


схопився за шию і потягнув униз із раптовим різким ривком, внаслідок чого червоний китаєць різко впав животом об край люка і майже опинився на ньому. Пролунав ще один звук, різке дихання, і руки встромилися в його тіло зверху. Але вони були схожі на клопів на пляжі за всю шкоду, яку вони могли завдати. Великі пальці Ніка знайшли артерії на шиї іншого, і вони безжально тиснули всередину. Складніше, важче, важче! - наказав він собі і вклав усі свої сили в цю єдину дію стиснення. Тіло чоловіка раптово вигнулося, а потім розслабилося. Нік змінив хватку на частини дюйма і зосередився на дихальному горлі. Гаряче дихання відригнуло йому в обличчя і зітхнуло в порожнечу. Юань Тонг осів на нього згори, і кришка люка провисла разом з ним.


Нік виліз з-під і мовчки підняв кришку. На зустріч з ним не було жодного крику. Нічого не було чути, крім ніжних звуків озера та тихого постукування з кабіни.


"І удачі тобі", - похмуро подумав Нік. Все ще присідаючи на місці, він повернувся і завдав останній нищівний удар по шиї червоного китайця з обох боків. Можливо, це було непотрібне, але надто багато шансів не окупилося.


Він підняв Вільгельміну, виліз із люка і безшумно опустив кришку над покійним Юань Тонгом.


Семеро маленьких червоних китайців пішли.


Нік підійшов до єдиного відкритого ілюмінатора крихітної каюти. Звук припинився, і двоє тихих голосів вели жваву дискусію розмовною китайською мовою. Але це не сказав йому нічого, чого він ще не знав, в основному те, що ДжейДі не відповідав з Нью-Йорка.


Він чекав. Можливо, вони перейдуть до чогось більш інформативного.


«Але в посланні Юди говорилося, що ми маємо запланувати закінчити це завтра, - сказав один із них, - як, в ім'я сатани, ми це робитимемо, коли нас так мало?»


Інший хмикнув. "Це було заплановано для небагатьох", - пробурмотів він. «Юда знатиме, що робити. Зрештою, це лише питання доказу того, що це можливо. Одна остання хвиля терору, і американські дурні перетворяться на бурхливих переляканих ідіотів. Ви знаєте, про що люди говорили у літаку, що вони говорили? Що марсіани висадились! Що їх захопили істоти із космосу. Трійник, хі, каблук З таким розумом, ти не думаєш, що до кінця завтрашнього вечора вони всі перетворяться на желе?


"Я сам можу бути желе до кінця завтрашнього вечора", - похмуро сказав перший. «Вони знають про нас, хіба не розумієш? Вони вбивають нас повільно, одного за одним. Це російська жінка і єгиптянин Садек. Вони відзначили нас на смерть».


«Тьху! Ви й самі кажете, як тремтячий американець. Як вони можуть…? »


Але вуха Ніка вловили ще дещо.


Десь із-за галявини дерев наближалася машина. Поки він слухав, звук його двигуна ставав голоснішим. А потім зупинився.


Це мав бути Юда. Так мало бути.


Ну, двоє – це компанія. А чотири – це два надто багато. Він дуже довго чекав на нову зустріч з Юдою і не хотів, щоб пейзаж був захаращений статистами.


Він безшумно ковзав по крихітній хатині. За кілька секунд спеціальний зломщик зробив свою роботу, і двоє чоловіків були замкнені. Він подумав, але не міг бути абсолютно впевнений, що дерева в гаю шарудять із зайвим звуком.


Два голоси продовжували нити. "Недовго", - мовчки сказав їм Нік і витяг П'єра з кишені. Він швидко повернув маленьку смертоносну газову бомбу і легко впустив її у відкритий ілюмінатор. Він приземлився з легким клацанням і покотився.


"Що це було?" Двоє чоловіків скочили на ноги. Один пішов навпомацки за П'єром, а другий потягся до дверей. Нік тихо закрив ілюмінатор і почав чекати. Безперечно, вони відкриють його за лічені секунди, але це їм не допоможе. Він зник з поля зору. Не треба дивитися, як вони вмирають.


Але вони зробили це голосно, надто голосно. На це пішло трохи більше тридцяти секунд, але в передсмертній агонії вони кричали високими голосами, що булькали, і стукали у двері. На мить йому здалося, що кволі дошки розіб'ються під їхньою вагою, хоча отрута П'єра вже діяв на їхню нервову систему, і він уперся в тремтячі двері, щоб тримати її зачиненими.


Чи чути чи не чути звук кроків крізь дерева? Поспіши вмирати, чорт тебе забирай!


Крик і стукіт припинилися з цікавою раптовістю, і пролунало два глухі удари. Він повільно порахував до десятої, а потім підвівся, щоб подивитися в ілюмінатор.


Десять, дев'ять, вісім, сім, шість, п'ять, чотири, три, два….


Дев'ять маленьких червоних китайців пішли. Останні два лежали на підлозі мертвими купками.


Він низько пригнувся до палуби і поповз на корму, повз люк, який перетворив на труну. Залишалася ще одна людина. Десята людина, найбільша з них.


Птах затремтів і заверещав. І тоді галявина дерев затихла, якщо не брати до уваги м'якого подиху вітерця. Густа гряда хмар закривала місяць. На березі все було в непроглядній темряві.


Нік скорчився за неглибоким перебиранням, ховаючись від очей. Синє світло перетворило б його на сидячу качку, якби він хоч раз піднімав голову. І все-таки він ледве міг згасити це на даному етапі.


Новий звук почався з низької трелі, а потім перетворився на пташиний крик, який здіймався і опускався у прохолодному нічному повітрі. Все закінчилося напруженою тишею, і Нік продовжував чекати, його думки билися у напрузі. Там був хтось, і це мав бути Юда, і звук був свого роду сигналом. Але що, в ім'я Бога, було сигналом у відповідь?


Звук пролунав знову; піднімається, падає, вмирає. Знову настала тиша.


Він мав щось зробити, якось відповісти.


Нік підібгав губи. З них долинув низький трель, звук, який перетворився на пташиний крик, який здіймався і опускався, як поклик із галявини, а потім переходив у тишу.


Почулося шарудіння. Щось ворухнулося серед дерев – відійшло від нього. Неправильна відповідь!


Він м'яко вилаявся і кинувся через борт, щоб легко приземлитися на причал у сівбі. З його вуха пролунав різкий звук, але він був готовий до цього. Вільгельміна сплюнула у відповідь, коли він швидко зигзагом пройшов по провислому пірсу і кинувся до човнового будиночка, потім обігнув його до гаю дерев і звуків кроків, що бігли. Сплеск вогню повернувся на нього, і Вільгельміна різко відповіла, націлюючись на невеликий спалах полум'я.


Потім спалахи полум'я раптово згасли, і він більше не міг чути навіть звуку кроків. Він зупинився на мить, дивлячись очима і вухами в безмовну темряву, а потім почув безпомилковий звук дверей машини, що відчинялися. Мотор пролетів, і він побіг до нього, Вільгельміна бігала перед ним, а його ноги вибирали шлях між деревами. Звичайно ж, машина Юди, а Юда тікав!


Перший постріл пролунав повз його вухо ще до того, як він побачив машину, - перший постріл зі пострілу, в результаті якого він впав черевом на землю і вистрілив у нечітку форму спортивного автомобіля, що обтікає, який стояв там з увімкненим мотором і вимкненим світлом. , і вікна випльовують кулі на всі боки.


Він закачав свинцем шини і нутрощі машини, перш ніж з жахом усвідомив, що кулі все ще дико вириваються в усіх напрямках, а також, що машина не рухалася ні на дюйм. Потім він відчайдушно поповз до нього під безцільним потоком куль і побачив, що машина порожня. Ні Юди! Нік знову вилаявся, цього разу вголос, і прокрався під струменями вогню в пошуках інших машин, які, як він знав, мали десь бути.


Він знайшов їх обох за хвилину чи дві. Спочатку порожній "Фольксваген" у формі жука, глибоко в деревах, потім великий седан, теж порожній.


Залишився Юда – але що залишив Нік?


Хибні постріли зі спортивної машини раптово припинилися, і знову запанувала абсолютна тиша. Нік обернувся і вирвався з галявини, як демонічний мисливець за своєю здобиччю, його думки металися. Якби Юда мав намір використати одну з інших машин, він би вже зробив це, поки Картер стріляв по хибному вогню. Але він цього не зробив. Таким чином, Юда залишався перед вибором із двох справ: Перше. Піти звідси пішки – і це було безумством. Два. Скористайтеся озером - і це мало сенс.


Це мало таке неминуче, жахливе значення, що він не був здивований, почувши шум мотора круїзного лайнера, коли він завернув за ріг елінгу і побіг, як божевільний, до пристані. Він усе ще біг, коли човен відірвався від причалу і відірвав половину стародавньої пристані за ним, і він зробив два останні постріли, пробігаючи вздовж того, що від нього залишилося. Кулі врізалися в рульову рубку, і чоловік за кермом швидко пригнувся, потім розвернувся і дико засміявся. Обличчя могло належати будь-якій досить потворній людині, але це було обличчя малюнка Хакіма. А компактне тіло з витягнутою рукою і палаючим вогнем належало невловимому Юді.


Постріли промайнули повз голову Ніка, і його плече охопило полум'я, що спалювало, але він навряд чи відчув це через полум'я власної люті і розчарування. У ярдах попереду мотор набрав швидкість, і кільватерний слід човна хитнув те, що залишилося від пірсу, що гниє.


Ще залишався шанс – один відчайдушний шанс. Нік пірнув у воду і почав люто плисти. Мотор закашлявся і закашлявся, і слід накотив його хвилями, що здіймалися. Він уткнувся обличчям у воду і сильно вдарив ногою, потужно пробивши собі шлях крізь темряву, мов мстива торпеда. На мить здалося, що він виграє. І тут переможно заревів двигун; Човен тремтів, гойдався і йшов геть від нього, немов реактивний, і залишив його у вирі вируючих хвиль і бризок. Він настав на воду, морщачись, дивлячись, як вона тече. Він полетів з неймовірною швидкістю, і крізь тріумфальний звук його відльоту йому здалося, що він чує гуркіт пронизливого сміху.


Ще мить він дивився, як вона йде в далечінь. А потім, киплячи від гніву, він у своєму промоклому одязі перебрався через затоку і потягся, капаючи на берег.


.


Дев'ять опущено, і один залишився.


* * *


Ранок приніс із собою жахливу історію про старовинного круїзера з каютами, кинутому на канадському боці озера Ері, з двома мертвими чоловіками в його крихітній каюті. Але про людину, яка, мабуть, пілотувала судно, не було жодних ознак того, що його пошуки почалися дуже скоро після його втечі через озеро.


"Але він не міг піти далеко", - сказав Нік, невидяче дивлячись на блакитні кільця диму, що долинають до стелі його кімнати в мотелі. Вертоліт AX «стояв в ангарі в аеропорту Буффало неподалік, і він був готовий знову використати його будь-якої миті. Поліція оточила вхід в озеро, а фахівці з радіації напружено працювали в елінгу, де вони виявили більшу частину зниклого матеріалу у Вест-Веллі. «Він би не хотів далеко йти. Якщо в нього є щось на сьогодні ввечері – останній панічний поштовх, у якій би формі він не був, – він, мабуть, планує зробити це у цій спільній галузі. Або навіщо ще збирати його людей біля озера? Ні, сер. Найкраще, якщо у вас все налаштовано, почекати прямо тут і бути готовим до атаки. Він десь у районі Нью-Йорка – Онтаріо, і я поставив би на це своє життя».


"Сподіваюся, тобі не доведеться", - похмуро сказав Хоук, люто жуючи кінчик сигари. «І я сподіваюся, що ти маєш рацію. О, у мене все налаштовано, гаразд. Потрібен час, але до заходу сонця вся країна буде готова приступити до дій. Сподіваюся, що сьогодні ввечері всьому цьому настане кінець. Ви чули про радіаційні заворушення у Берклі, у Лос-Анджелесі? Так, на бога, люди вбивають один одного на вулицях! Я можу лише молитися, щоб виступ президента заспокоїв ситуацію. Небеса знають, що найгірше позаду, але чи повірять вони в це? "


"Вони повинні", - різко сказав Нік. "Але якщо ми не зупинимо це сьогодні ввечері - вони цього не зроблять".


РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ


А потім були…?


Джулія розкішно зітхнула і розтяглася на ліжку поряд з ним, як кошеня, що прокидається. Її засмаглі пальці погладжували його тіло по всій довжині, і її груди чуттєво піднімалися і опускалися, ніби вони щойно пережили чудовий досвід. Що справді мало місце.


- Грішно, - хрипко пробурмотіла вона. «Грати, доки горить Рим. Чому ми такі грішні, Картер?


"Тому що нам це подобається", - весело сказав Нік. Він посміхнувся їй і скуйовдив її волосся, а потім легко скотився з ліжка і приземлився ногами на товстому килимі в номері мотелю. «Але час гріха на якийсь час закінчився, дорога». Він клацнув вимикачем і залив світлу кімнату. «Налаштуйтеся на AX HQ, гаразд? І дізнайтеся, що відбувається у світі. Я збираюсь прийняти душ. Мої кістки кажуть мені, що ми скоро побачимо якісь дії”.


Вона спостерігала за тремтячими м'язами його атлета, коли він, оголений, увійшов у ванну, і злегка зітхнула, коли ввімкнула радіо AX. Його голова все ще була сильно забинтована після вибуху в Монреалі, і тепер у нього на плечі з'явилася нова товста клейка пляма. Ще один день, ще один рубець. І кожне нове завдання давало чергову дуель зі смертю. Колись – можливо, на цій роботі, можливо, на якійсь іншій – смерть обов'язково переможе. То були шанси. І він уже надто довго грав у цю смертельну гру.


Тож, якщо на те пішло, вона.


Джулія повільно накинула тонкий халат на свої смагляві плечі, і потріскують голоси на загальній довжині хвилі AXE розповіли їй про ЛСД у резервуарі Джерсі та забруднення повітря в Спрінгфілді. Тут радіаційна паніка, там невелику гарячу коробку знайдено; десь ще - мітинг розгніваних громадян, який переріс у бунт. Протягом усього дня служби новин розповсюджували інформацію про те, що ситуація перебуває під контролем. Але слово було розпливчастим та непереконливим… бо це не зовсім правда. Залишилася ще одна незрозуміла постать. І все ж таки без відповіді залишилися основні питання: хто це з нами робить і чому? З якою метою? Чи була це війна нервів чи прелюдія до атаки?


Вона, Джулія Барон, знала про те, хто, що і чому, більше, ніж будь-яка жінка у Сполучених Штатах, за винятком, мабуть, Валентини Січикової, і навіть вона, Юлія, переймалася тим, чого не знала. «Наскільки ж гірше», - подумала вона, злегка тремтячи і щільніше закутавшись у мантію, щоб взагалі нічого не знати - дивитися в ніч і гадати, яка невідома загроза там чекає.


Нік співав у душі. Вона посміхнулася собі й підвілася з ліжка, щоб подивитися у вікно. Надворі було темно з темнотою раннього вечора пізньої осені, але залито яскравістю мільйонів вогнів у будинках і вздовж шосе. Вона виявила, що молиться, щоб вони були запалені.


Шиплячі бризки душа припинилися, і кімнату заповнили лише голоси комунікаторів AX. Нік увійшов усередину, обернув рушник навколо талії і сів на підлогу з задушевним виразом обличчя.


"О Боже," - покірно сказала Джулія. "Дихальні вправи в такий час?"


"Твоя вина", - весело сказав він. "Від тебе перехоплює подих."


Він довго концентрувався, а вона мовчки спостерігала за ним, захоплюючись чоловічою красою його тіла та люблячи кожну його лінію.


Нарешті він підвівся і клацнув двома перемикачами на радіо AX: один, щоб заглушити голоси, а інший, щоб відкрити канал, яким мали приходити його власні повідомлення.


"Досить", - сказав він, швидко витираючи себе рушником. «Це депресивно та безглуздо. Вибач, що попросив».


«Це менше з того, про що ти просив, Нік, – тихо сказала вона. «Чи збираєтесь ви коли-небудь вийти з цієї справи?»


"Є тільки один вихід", - коротко сказав він і почав одягатися.


Він глянув на годинник, коли пристібав їх. «Настав час виступу президента», - сказав він. «Давайте щиро сподіватися, що він зможе зробити як заспокійливі, так і ефективні слова для «співвітчизників». Жаль, що ми не можемо сказати правду про те, що вже знаємо».


"Доказ", - коротко сказала вона і клацнула по телевізору.


"Так, доказ", - з гіркотою додав він. "Китайські тіла всюди, і нам все ще потрібні докази!"


«…Передача з Вашингтона», – голосно прогримів голос диктора. Джулія зменшила гучність. Потім вона почала одягатися своєю звичайною жвавою манерою, оскільки голос гарного обличчя на екрані повторював події останніх кількох днів.


«А тепер – президент Сполучених Штатів».


На трибуні виникла бурхлива активність, мікрофони були налаштовані, камери наблизилися.


Нік і Джулія сіли на ліжко пліч-о-пліч.


Знайома постать заповнила екран та урочисто дивилася на свою багатомільйонну аудиторію.


"Ах, друзі, американці", - почав відомий голос, і в його спокійному тоні звучали доброзичливість і впевненість, - велика людина нашого часу і нашої власної країни якось сказала нам, що нам нема чого боятися, крім самого страху. Я тут, щоб сказати вам сьогодні ввечері, що нам у цій великій країні нема чого боятися, навіть самого страху... - Голос раптово помер.


Губи продовжували ворушитися, але тепер вони не видавали жодного звуку.


"Боже, що відбувається!" - вигукнула Джулія, коли світло в кімнаті стало дивним жовтим світлом. Зображення на екрані повільно потьмяніло і зникло, а жовте свічення перетворилося на непроглядну темряву.


Нік був на ногах, схопивши радіо AX.


"Це воно!" він постукав. «Не йди звідси. Дай тобі знати, якщо ти мені знадобишся. Стеж за собою."


Його губи торкнулися її щоки у темряві, і радіо запищало.


"Не хвилюйся", - прошепотіла вона. “Я приніс свічки. Повертайся. Будь ласка, Нік, повернися.


"Я завжди повертаюся", - сказав він, а потім пішов.


Джулія включила власне транзисторне радіо та дві привезені з собою лампи на батарейках. Потім вона відкрила штори та дозволила світлу заграти територією мотелю. Вона вже чула стукіт вертольота, що наближається. Фари машин, припаркованих біля дверей хатини, почали вмикатися по дві, і в їхньому світлі вона побачила Ніка, що мчить повз них до широкого овального лужка перед мотелем.


Місто Буффало було у повній темряві. Куди б Джулія не повернулася, скрізь була темрява, лякаюча, моторошна темрява, яка лише зрідка переривається променями світла з вух.


Нік побіг із рацією до своєї машини, дивлячись у небо. Миготливі вогні вже наближалися до нього.


Голос Хоука вдарив йому у вухо… надзвичайно серйозний витік електроенергії у тому ж районі у листопаді минулого року, а також у Вашингтоні цього разу. Чергові бригади готові, розпочали негайну перевірку КВП. Поки що нічого певного. Частини Канади, більшість Нью-Йорка, Мічигану, Массачусетсу. Пенсільванія, частина Техасу, з любові до... Почекай хвилинку.


Нік утримався, помістивши радіо в піджак, поки він чекав, і витяг із кишені мініатюрний сигнальний пістолет. Він вивергав світло на галявину, і вертоліт з пихканням рвонувся до нього, розгойдуючи стропу.


"Репортаж із Вашингтона", - сказав Хоук, і тепер його голос звучав дивно схвильовано. «Блекаут тут ні до чого. Поруч із місцевою електростанцією знайдено пристрій: електронний таймер. Можна було встановити будь-якої миті. Ймовірно, те саме і з Техасом. Ми перевіряємо. Залишається Північно-Східний ланцюг, як і раніше. Державна поліція, національні гвардійці тощо, всі працюють, як ви й пропонували. Аварійні системи – зачекайте! »


Нік використав час очікування, щоб забратися на стропу сходів і помахати їй вгору. Сходи швидко піднімалися.


"Картер!" Голос Хоука заревів йому у вухо. Це звучало урочисто. «Перевірка приладів показує, як і раніше, на північ сильний перебіг струму. Поки що точно не визначено, але велика ймовірність, що біда почалася в районі водоспаду. Схоже, першою вийшла з ладу електростанція Green Point. Виявляється, що це головна ланка в ланцюзі, і вона надто легко доступна ззовні, хоч і захищена від віддалених пристроїв. Схоже, твій здогад вірний. Ворушись!"


"Я йду", - сказав Нік, залазячи у вертоліт. «


"Куди, старий приятель?" - Запитав пілот AXEman А.І. Фішер.


Нік сказав йому.


Ал уп'явся на нього, ніби він збожеволів.


Ти божевільний, Нік? Що змушує вас думати, що він піде туди? І як, чорт забирай, ми його знайдемо, якщо він це зробить? »


"Не ми - тільки я", - сказав Нік. Ти кинеш мене. А тепер витягни повідець із штанів і дай мені подивитися, як ти керуєш цією штукою.


Він зайнявся невеликими приготуваннями, поки вони набирали швидкість та висоту. Закінчивши з ними, він глянув на темряву внизу.


Вже зараз він був менш гнітючий, ніж раніше. Аеропорт був залитий світлом. Величезне проміння світла прорізало міські вулиці, і кілька будівель світилося веселим світлом. По вулицях щільно тяглися смуги вогнів, що рухалися. І навіть доки він дивився, нові плями яскравості зародилися в яскраве життя.


Він дозволив собі миттєвий спалах задоволення. Принаймні цього разу вони були до цього готові. Всі ресурси в країні були мобілізовані заздалегідь, усі доступні люди в уніформі були попереджені, кожен поліцейський, кожен пожежник, кожен гвардієць, кожен навчальний підрозділ були попереджені про необхідність стояти осторонь та керувати системами аварійного освітлення у містах, селах та уздовж національних автомагістралей. ; кожен відповідальний державний чиновник поінформований, кожну звукову вантажівку переведено в режим очікування, всі можливості надзвичайно здатної нації приведені в стан готовності за кілька коротких годин - за винятком мільйонів приватних громадян, які весь день жили чутками. Їх не попереджали - у разі хибної тривоги, якщо Юда вирішив відкласти сцену на завісі.


Але, мабуть, цього не сталося.


Короткочасне задоволення Ніка перетворилося на холодну оцінку ситуації. Він не знав більше, ніж будь-хто інший, де знаходиться Юда і куди він попрямує. Він мав тільки припущення, засноване на найвигаданіших доказах, які легко могли перетворитися на пилюку в його руках у міру того, як ніч наближалася.


Коли він сів на стародавній крейсер біля пристані, що гниє, він побачив акуратно складений на полиці рубки комплект маслянок. Згодом, коли човен був виявлений покинутим з мертвими, клейонки вже не було.


«Чи потрібні чоловікові кліщі, щоб купатися?» він спитав себе.


Ні, вирішив він, він з ними не так чинить.


* * *


Шум падіння заглушив тихий тріск вертольота, коли Нік спустився на землю і відмахнувся від сходів. Він знаходився за канадським кордоном, а електростанція Грін-Пойнт знаходилася за 2,2 милі від нього. По ньому могла ходити людина. І навіть якби ця людина проїхала частину цієї короткої відстані на машині, їй все одно довелося б йти звідти добрих десять-дванадцять хвилин, щоб дістатися однієї короткої смуги вздовж речки, звідки він міг би втекти.


Це була коротка та швидка подорож з Буффало на гелікоптері з двигуном AX.


Нік дерся по схилу, задоволений черевиками та плащем, які захищали його від прохолодного нічного вітру та крижаних бризок. Була холодна темна листопадова ніч, і вогні Онтаріо були рідкісні та рідкісні. Ніагарський водоспад все ще був у повній темряві, якщо не брати до уваги тьмяного світла допоміжного освітлення з іншого боку.


Він досяг кромки води і ковзнув уздовж берега біля першої ділянки відносно спокійної води, шукаючи при слабкому світлі зірок човен, який, як він був упевнений, має бути там.


Але цього не було.


Він знав це після перших кількох миттєвостей, бо було небагато місць, де можна було б залишити човен, і він перевірив їх у напівтемряві на березі річки. Може, далі вниз річкою…?


Ні! Іуді знадобиться човен під рукою.


Нік повернув вгору річкою, назад тим самим шляхом, яким прийшов, пробираючись крізь кущі і валуни, коли гострі голки бризків обпалювали його обличчя і, утворюючи зливи, лилися на його тіло. "Можливо, Іуда мав намір вкрасти Діву Тумана", - подумав він. Якщо так, то ублюдку не пощастило, оскільки вона вже стояла на приколі на сезон та в ремонті. Принаймні Юда знав би це.


Нік насупився, дивлячись крізь бризки, що летять. Значить, жодного човна. Навряд чи хтось пришвартувався під водоспадом - він би повністю втопився за лічені хвилини, якби фізично дістатися туди було б можливо. Тоді що... Неможливо було врятуватися крізь воду, що гримить, якщо Юда не збирався стріляти по порогах. Але Юда, напевно, повинен знати, що він ніколи не зможе пережити це. Можливо, він мав намір стрибнути через водоспад у бочці. Це було б подібно до того, як Юда винайшов щось нове в бочках; апарат удароміцний, непотоплюваний, ізольований від ударів та погодних умов, оснащений автоматичною зброєю, здатною викинути миттєву смерть усім небажаним відвідувачам.


Ця дика ідея була чимось переконливою. Нік відштовхнувся від льодового дощу сліпучих бризок і витягнув шию, щоб подивитися на край водоспаду. Його розум вловив думки про водяні крила і персоналізовані реактивні літаки, а потім повернувся до роздумів на бочках. Це було можливе. Звичайно, потрібно трохи спланувати


, але -


Він дивився нагору, не зовсім вірячи своїм очам, незважаючи на те, що тільки-но обмірковував. Тому що в темряві ночі і бризках істота, що впала з висоти 150 з гаком футів над ним, не мала ні розміру, ні форми, але вона була чимось чужим воді, і вона підстрибувала, котилася і перекидалася, ніби з гальванічним життям свій власний.


А потім, коли пляма наблизилась і пролетіла повз неї, він побачив, що вона не була ні бочкоподібною, ні розміром з людини. Це була лише валіза.


Валіза. Можливо, один із десяти відповідних наборів?


Він був далеко за межами його досяжності і швидко переміщався по водах, що ревуть. Але те, що це означало, було набагато важливіше за те, що було всередині. Це могло означати, що Юда був поруч і кинув свою сумку, щоб подорожувати без нічого.


Куди? Де він був?


Нік напружив вуха, незважаючи на оглушливий гуркіт поточної води. Це було марно, зовсім марно. Надто шумно, щоб чути Юду, надто темно, щоб його бачити.


Він почав старанно підніматися крутим схилом до скелястого, зарослого чагарником виступу, з якого він міг краще бачити водоспад і річку. Коли він піднімався, сильні бризки залили його до кісток і змили останні сліди його ентузіазму. Раптом він переконався, що Юда не міг пройти цим шляхом, що навіть валіза була хибною надією, просто шматком сміття, яке ніхто не викидав, можливо, кілька годин чи днів тому за багато миль по річці.


Нік вибрався на виступ і задумливо дивився в темряву. «Він має бути поряд, – сказав наполегливий голос у його голові. Мабуть, недаремно він узяв маслянки. Але припустимо, що він не збирався спускатися вниз річкою. Припустимо, він спробує перетнути його. Але не біля Райдужного мосту. Це було посилено охоронялося з обох кінців. Тож лишилося… Залишилося неможливе.


Нік знову насупився. З Козячого острова, між Канадським та Американським водоспадами, до Печери Вітрів був спуск на ліфті. З Печери Вітрів був вихід на вузький міст з низькими поручнями - трохи більше, ніж подіум, - який проходив на невелику відстань за завісою водоспаду. Але це не надто допомогло б Юді. Навіть якщо припустити, що йому якимось чином вдалося дістатися Козячого острова, позбавившись його охорони і активувавши замкнений ліфт, він все одно не міг дістатися до будь-якого берега по цьому крихітному мосту, який був ледь більш ніж прогулянкою, і він не досягав берегів на будь-який бік.


Він усе ще обмірковував можливості і неможливе у своєму розумі і напружував очі в темряву, коли світло вдарило його по обличчю, як раптовий, жорстокий удар. Яскраві різнокольорові вогні спалахували і кружляли, ніби водоспад перетворився на велику райдугу. Він швидко моргнув і сфокусувався, і на долю секунди він побачив величезну постать зі зляканим райдужним обличчям, що ковзала берегом за тридцять футів від нього. Потім він зник, як привид, глибоко в каскаді вируючої води.


Але це було неможливо! Там не було нічого, крім бурхливої води та вірної смерті від утоплення.


А може, печера…?


Нік прокладав собі шлях уздовж урвища стежкою неймовірного. Величезною фігурою був Юда, і він поринув у цей киплячий котел, так що мало бути якесь укриття.


Через кілька секунд Нік опинився на тому місці, де мигцем побачив Юду. Він дивився на стрибучу метушню води. Але це було все, що він міг бачити, тільки воду, що розбещує, занурює і хльостає його своїми бризками. Знамениті вогні Ніагарського водоспаду грали на його очах мальовничу симфонію, але нічого не показували.


Він схопився за скелю і просунувся вперед у мокру завісу падаючої води, затримуючи подих, і очі наполовину засліплені гігантським безперервним душем. З одного боку від нього був слизький камінь, і він обмацував його з відчайдушною надією. Але печери не було. Він був наполовину потонув, перш ніж зрозумів, що немає жодного укриття, окрім самої води. І вона лилася в нього на очах між ним і Юдою, що біжить.


Була тільки одна можлива відповідь. Він намацав назад у бік банку і витратив більше дорогоцінних хвилин, перш ніж знайшов те, що шукав. Його пальці підказали йому те, що його очі не могли бачити крізь каскад - він відчув, як кінець довгої міцної нейлонової мотузки надійно прикріплений до коріння одного з величезних, непорушних дерев, які високо піднімали свої гігантські голови над берегом. . Того дня Юда добре використав свій вільний час.


Він глибоко зітхнув і попрямував назад під зливу, цього разу мотузкою. Вирізати? - Ні - неможливо сказати, стискав Юда його все ще чи ні, оскільки вода била його на всі боки і передавала свій тиск через його руки.


Земля під ним почала опускатися. Він міцніше стискав мотузку, коли водні потоки хльостали його з новим спалахом лютості, і це було так само добре, бо в цей момент його ноги розгойдувалися.


вилізла з-під нього, і він бовтався в руках. Він пішов уперед, шукаючи опори ногами, але не знайшов. Так і мало бути; він був мавпою, що розгойдується на мотузці, як, мабуть, перед ним гойдався Юда.


Він стиснув зуби при думці про Юду, який чекав його на іншому кінці з гострим ножем, готовим перерізати мотузку і відправити його в мокре пекло, яке вирувало внизу. Але він не мав вибору. Йому довелося використати міст, збудований Юдою, або взагалі втратити його.


Тримаючись за руки, він ішов смертельною мотузковою стежкою. Іноді під ним хвистала вода; іноді він падав далеко внизу в безодню, що вирує. Іноді йому вдавалося вдихнути, коли водяна завіса бризкала назовні і повз нього. Але, напружуючи очі, як міг, Юди не вловив.


Клята мотузка, здавалося, тягнеться вічно. Здавалося, що його руки вилазять із орбіт. Як, чорт забирай, Іуда впорався з цим своїми штучними руками? але вони були хитрі, ці руки, можливо, навіть краще пристосовані для такого роду речей, ніж людське тіло.


Його власні руки заніміли до того часу, коли рев води раптово змінив характер, і він з'явився через смугу бризок у спокійну область за стіною рідини. Кінець мотузки був прив'язаний до маленького містка поза печери Вітрів. Він із вдячністю повернувся до нього.


Потім він побачив Юду.


Юда не залишився, щоб перерізати мотузку позаду себе. Він був у дальньому кінці подіуму, наполовину прихований бризками і дивно освітлений приглушеними квітами, що просочувалися крізь воду. Очевидно, того дня він не мав надто багато вільного часу, тому що він все ще був зайнятий будівництвом наступної ділянки свого мосту.


Нік затамував дихання від явної зухвалості цієї людини, від її зводу з розуму спокою і неймовірної майстерності в таких фантастичних обставинах. Він, мабуть, був тут багато разів раніше, але його не помітили, і він, мабуть, чимало потренувався. Він стріляв у щось, чого Нік навіть не міг бачити, але міг тільки здогадуватись.


Це повинно бути поруччя подіуму позаду Американського водоспаду.


Ракетна лінія знову розгорнулася, доки Нік спостерігав. Цього разу він, мабуть, потрапив у ціль і туго обвився навколо неї, бо Юда різко смикнув його, а потім поклав зброю поряд з ним.


Нік опустився на вузьку металеву доріжку і поліз із дощу, що капає.


Юда прив'язав кінець своєї мотузки до поруччя подіуму. Тепер йому треба було переступити ще через один міст. Вихор на мить відключив його, коли Нік підкрався до нього. Потім він знову опинився в ясному місці, і цього разу в руці Юди був ножа, і Юда повертався, щоб розрізати першу з його ліній.


Навіть у цьому тьмяному і зловісному світлі і на такій туманній відстані Юда був легкою мішенню. Нік низько сів на слизькій доріжці і ніжно стиснув Вільгельміну.


А потім зсув вітру раптово занурив його в ковдру з води і на мить закрив йому огляд. Йому здалося, що він почув крик, але він не міг бути певним.


Він мовчки пробирався крізь холодний мерехтливий душ, низько присідаючи і прислухаючись. Сцена раптово прояснилася, коли стіна води відпала, і на подіумі залишився лише Картер.


Потік м'яко торкнувся далекого кінця доріжки та натягнутої мотузки, яка чекала, щоб її використали. За нею була темрява з тьмяним відтінком.


Нік інстинктивно пригнувся. Тепер Юда знав, що хтось гнався за ним, а Юда не пішов. Він був десь у цій темряві.


Постріли пролунали низько на рівні колін Ніка. Він швидко покотився, скрикнув і вистрілив у відповідь у напрямку невеликих спалахів полум'я. Юда був над краєм подіуму, його тіло було у воді, і цілився в нього. Він не мав шансу вдарити.


Нік один раз вистрілив, щоб показати, що він все ще грає. Потім полум'я обпалило його стегно, і він знову перекинувся з гучним і відчайдушним криком - і він зісковзнув у воду з найгучнішим сплеском, яке тільки міг. Він нахилив голову і почав чекати.


І чекав...


Він почав пробиратися через вируючу воду вздовж подіуму. Вільгельміна була наскрізь мокрою і марною, але це вже не мало значення. Юда був у дорозі. Юда купився на маленьку сцену смерті Ніка криком і плеском, і тепер Іуда проробляв свій мавпячий трюк через мотузку.


Нік знав, що мав рацію, до того моменту, як пробився до кінця подіуму. Юда пішов, а мотузка все ще була натягнута і тремтіла.


Глибоко у воді Нік витяг Х'юго з піхов. Він подивився крізь бризки і впіймав один короткий тьмяний погляд на мавпоподібну постать, що високо гойдається за завісою води, що розбивається, і прямує до подіуму на американській стороні. Потім бачення зникло.


Лезо Х'юго з гострим лезом глибоко встромилося в мотузку.


Нік підвівся у воді і глибоко зітхнув.


«Прощавай, Юдо!» - вигукнув він захоплено, і останнє пасмо обірвалося від укусу Хьюго.


Кінець мотузки хльоснув Ніка, але він цього майже не відчув.


Крізь бурхливий шум води він почув пронизливий крик, і йому здалося, що він почув гучніший сплеск над вируючим шумом. А потім нічого не було чути, окрім гуркоту водоспаду. Мотузка в його руках обвисла.


*********


«Це, розумієте, не моє улюблене проведення часу, - винно сказала Валентина Січикова. «Але, принаймні, мені не потрібно було завдавати шкоди людині - крім того невеликого струсу мозку, який я завдала йому в тій моторній кабіні. О, мотель, так? Так. Мотель. Я граю йому м'яку музику, одну ноту, одну, одну ноту, і я даю трохи наркотиків. Розумієте, один цей запис схожий на воду, що капає, китайських тортур. Занадто багато цього не витримає жоден чоловік. Я не міг слухати себе. Поки що він не заговорив.


"Поки він не заговорив", - повторив Хоук. І тоді ви отримали єдиний ключ, який ми шукали. Ваше здоров'я, пані Січікова». Він підняв свою склянку.


«Ваша дружба, товаришу, – тихо сказала вона. «Довгого життя та добрих друзів для всіх нас».


"Справді довге життя", - тепло сказав Хакім. «Хоч, як це може бути можливим у вашій сфері діяльності, я не можу зрозуміти». Він театрально схопився за скуті ребра і скривився. «Моя добра мама застерегла мене від спілкування із сумнівною компанією. І подивися, як вона мала рацію! »


«Твоя добра мати повинна була мене попередити», - сказав Нік, поплескавши Джулії по коліну і не звертаючи уваги на докірливий погляд Хоука. Її маленький хлопчик здавна обурювач спокою. Чому, якби не ти...


«Ми зараз не сиділи б тут», - перебив його Хоук. «Лише небеса знають, що ми робили б. Можливо, виповзти з бомбосховища та розглянути руїни. Так, це міг бути L-Day. Але це не так. Так що давай доведемо цього хлопця до кінця, а потім забираємось звідси, щоб відсвяткувати стильно. Він помахав своїм келихом у комфортабельному холі філії AXE з коричневого каменю поряд з Columbus Circle і сказав із незвичною дружелюбністю: «Корпоративні вечірки - це добре на їхньому місці, але цей випадок заслуговує на найкраще. Справжнє старомодне, галасливе, капіталістичне свято! Його зазвичай холодні очі були теплими, і він усміхався вперше за багато днів.


Нік посміхнувся йому і цокнувся з Джулією. Обличчя на телеекрані біля стіни було м'яким і невиразним, майже трансом, але слова нестримно бурмотали крізь бліді тонкі губи. Коли Квонг Ю Шу заговорив, його важко зупинити.


«…Використовувати природні ресурси країни», - бурмотів він. «Не обов'язково брати із собою багато обладнання, завжди знайдемо те, що нам потрібно, куди б ми не пішли. Дуже ефективна, дуже економічна схема. Отже, у нас є невелика група, десять чоловік…» Він сказав їм це раніше, докладно описуючи розумний від'їзд дев'яти з Москви, їхню зустріч із Юдою в Єгипті, блискучий їхній план щодо зміни своєї зовнішності та непомітного проникнення у світ. Сполучені Штати. Невелика медикаментозна та музична терапія Валентини у поєднанні з усвідомленням того, що він був дуже самотній у недружньому світі, привели Квонга у стан неконтрольованої балакучості.


«Це був план Юди та генерала Го Сі Тан», - з ентузіазмом співав він. «По-перше, кампанія терору з деморалізації імперіалістичних собак. На піку цього - широке затемнення як останній нищівний удар, а також те, що ви називаєте "пробою". Якщо нам це вдасться, ми готові приступити до реалізації плану на L-Day. L-Day може бути за два-три дні після генеральної репетиції. L-Day - день висадки, день висадки із секретною зброєю під покровом темряви та жаху. Як протистояти паніці на вулицях, коли друг бореться з другом, сім'ї помирають від незрозумілої хвороби? Неможливо! О, гарна схема; дуже гарна схема. І колись…»


"Ось і все", - сказав Хоук, клацнувши дистанційним перемикачем і зануривши Квонга Ю Шу в небуття. «Я шкодую лише про те, що він, здається, справді нічого не знає про цю секретну зброю. Але схоже, що ми в безпеці принаймні якийсь час, і тепер ми знаємо дещо про те, як підготуватися до надзвичайних ситуацій. Так, я думаю, ми доволі акуратно придушили цю штуку в зародку. Ходімо?


Вони встали, п'ятеро, і осушили склянки.


Для тих десяти, хто не зміг потрапити на вечірку, - криво сказала Джулія, все ще простягаючи склянку. «І п'ятьом із нас, хто майже цього не зробив. Вони вибрали собі невдале число, чи не так? Десять, як індійські хлопчики, кусаючи пил один за одним, поки ...


"До Дня Д", - тихо сказав Хакім. "День смерті. А потім там не було нічого.


Хоук задумливо жував свою мертву сигару.


"Вірно, Картер?" - спитав він глузливо. "А потім там не було нічого?"


Нік подивився на нього. "Вірно", - твердо сказав він. "Ніхто. Але… - він знизав плечима. «Відомо, що відбувалися дивні речі».


"А, ну, Нікська!" Валентина прогриміла. «Спочатку ви були певні. Чому ти зараз сумніваєшся? Неможливо, щоб ця людина змогла пережити це падіння».


«Можливо», - сказав Нік. «Але мало, з Юдою». Кінець


Повернися. Я не можу. Це неможливо.