# 15-20 Збірник детективів із серії Кіллмайстер про Ніка Картера,

Лев Шкловский

Шкловський Лев


15-20 Збірник детективів із серії Кіллмайстер про Ніка Картера,


16. Ключ небезпеки http://flibusta.is/b/677191/read

Danger Key

17. Операція Голод http://flibusta.is/b/676937/read

Operation Starvation

18. Отруйники розуму http://flibusta.is/b/679066/read

The Mind Poisoners

19. Зброя ночі http://flibusta.is/b/607568/read

The Weapon of Night

20. Золотий змій http://flibusta.is/b/678493/read

The Golden Serpent


Нік Картер


Ключ небезпеки


Оригінальна назва: Danger Key


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


## Глава 1


Вона була повністю оголена.

Тонкий трикутник білого шовку натягнувся навколо її засмаглої красивої центральної частини, тоді як такий самий фрагмент вів марну боротьбу з двома повними скульптурними грудьми.

Її попелясто-русяве волосся майоріло за її спиною, роблячи її схожою на частину відкритої білої машини, що мчить.

Гребля, яку вона перетнула, була крихкою бетонною стрічкою на тлі безкрайніх просторів гладкої блакитної води. Рибалка стояв у п'ятистах ярдах від неї. Він засміявся, побачивши, як вона наближається, — білозуба посмішка, яка пасувала дівчині, машині та островам Флориди. Коли вона загальмувала і згорнула з вузького насипу греблі, він радісно помахав рукою і потяг за шнур. Блондинка помахала йому у відповідь і надіслала повітряний поцілунок.

Кохання та веселощі у теплому кліматі – чого ще бажати?

Машина різко рвонулася вперед, і шини заскрипіли асфальтом. Посмішка рибалки зникла. Він спіткнувся, упав. Ґрати вдарили його прямо в обличчя, притиснувши до огорожі. Блондинка різко повернула кермо. З верещатим брязкотом металу машина ковзнула по дорозі й зіскоблила людину, наче він був шаром фарби. Його тіло зникло під колесами. Блондинка зупинилася. Вона озирнулася через плече, пересунула машину назад і знову рвонула через розчавлене тіло, потім знову поїхала вперед, і цього разу вона не зупинилася.

Чартерний рибальський човен капітана Клегга підійшов до греблі якраз вчасно, щоб побачити, як блондинка в білому відкритому фургоні помчала геть. Потерпілий ще живий, коли він дістався до нього.

— Що сталося, сер? - Запитав Клегг. "Ви мене чуєте?"

Обличчя перетворилося на закривавлену маску, риси якої були стерті, як шваброю. Повіки відкривалися важко. В його очі дивилися невидимі очі — розгублені, стурбовані важливою справою. Слина, змішана з кров'ю, стікала по рештках його підборіддя. Обпалена плоть губ ворухнулася, горло напружилося, коли м'язи почали працювати.

'Папа . .. - судорожно видихнув чоловік. «Тато… добре… — сказав він, задихаючись.

Потім сила покинула його. Очі закотилися. Залишки обличчя обвисли.

*************

Білі кінцівки Робін блищали у світлі полум'я. Вона стояла навколішки на подушках дивана, чудово оголена, ноги підгорнуті під себе, кольорові соски стирчали вперед, гарне личко порожніло, блакитні очі сяяли нетерпінням. Вона поставила свій келих з мартіні і сказала "Ммм", коли Нік Картер вийшов із душу. Вона смикнула за рушник, який він обернув навколо талії. Він відпустив негайно. - Мммм, знову, - пробурмотіла вона, перевіряючи його готовність. Нік ковзнув поряд з нею на диван, пестячи рукою її пружні сідниці. Він нахилився вперед і трохи торкнувся губами її шиї.

Вони були вражені дзвінком телефону. 'О ні!' - поскаржилася вона. "Він обіцяв!"

"Робін, є й інші люди, які знають мій номер", - сказав Нік, простягаючи руку і беручи трубку. Він вимовив лише чотири слова. 'Скільки є часу?' і незабаром після цього: "Добре". І по жорсткій лінії підборіддя і по тому, як очі з гарячих перетворилися на холодні, Робін зрозуміла, що це були вони, АХ – надсекретна контррозвідувальна агенція Америки.

- Дві години до вильоту літака, - сказав він їй зараз. "Хочете повернути машину на Манхеттен?"

'О ні!' — зривається голосом повторила вона. — Він пообіцяв, що цього разу ти отримаєш усю свою відпустку.

Нік сказав: "Він не дозволив би мені зателефонувати, якби це не було дійсно важливо".

Робін кивнула зі сльозами на очах. Вона знала, що це правда. Вони працювали в одній смертоносній компанії. І з таким успіхом могло статися, що її раптом закликали для нового завдання. Вона сіла, потерла очі тильною стороною долоні і сказала: — Туди їхати лише година. Давайте зробимо щось хороше за іншу годину».

Нік посміхнувся. Це була його власна Робін. Він подумав про десятки завдань і десятки гарних дівчат, які встали між ними за ці роки. Мало хто міг порівнятися з нею, тому що вона одна розуміла, що на дзвінок телефону завжди потрібно відповідати, що, коротше кажучи, він був агентом N3 з АХ і не мав часу.

— Подивимося, — промимрив він. 'Де я зупинився?' Робін вказала на її шию і він усміхнувся, нахиляючись, щоб поцілувати це місце, його руки пестили її красиві, повні груди, і він відчував, як соски напружуються під його ласками.


Було вже за північ, коли літак Ніка Картера приземлився в Національному аеропорту, і його таксі знадобилося більше години, щоб проїхати засніженими вулицями центру Вашингтона. Порив вітру дув із боку Потомака, коли він поспішно увійшов до будівлі Об'єднаної преси та телеграфної служби на Дюпон-серкл. Нічний охоронець відвів його на шостий поверх. Не до офісу Хоука, а до проекційної кімнати. Все дуже дивно, подумав Нік, мабуть терміново.

Присутність Хоука в будівлі в цей час вказувала в тому ж напрямку. Розділ АХ. наполягав на збереженні звичайного робочого дня. Але ось він сидів, згорбившись у кріслі, в димній напівтемряві, з напруженим і нетерплячим виглядом.

- Вибачте за затримку, сер, - сказав Нік. «Це через погану погоду».

«Сідайте, N3». Хоук натиснув кнопку збоку свого крісла та взяв невеликий ручний мікрофон. «Давай, – сказав він оператору. "Переконайтеся, що фрагменти плівки розташовані в правильному порядку".

На екрані з'явився Боїнг 707. Він вирулив та зупинився. Сходи були розгорнуті, за нею пішла група співробітників охорони здоров'я та імміграційної служби. — Вісімсот на тиждень, — сказав Хоук із згаслою сигарою в роті, поки двоє чоловіків дивилися на екран. «Це число кубинських біженців, які прибули до цієї країни за останній рік. Іноземці з комуністичної країни, з якою ми не маємо ні дипломатичних відносин, ні співпраці у сфері безпеки», — додав він, скоса глянувши на свого головного агента. «Жах безпеки. Це якби ми відчинили ворота і запросили всі країни надіслати своїх людей».

Двері «Боїнга» тепер були відчинені, сходи на місці, по обидва боки стояли працівники охорони здоров'я та імміграційної служби. Стюардеса штовхнула через платформу порожню складену інвалідну коляску, а офіційні особи відсунули її далі до сходів, де помічник розклав її. "А ось і наша людина", - сказав Хоук, коли в дверях "Боїнга" з'явилися ще три стюардеси. Вони підтримували старого старого, закутаного в товсте пальто, шарф і в капелюсі. Він був у рукавичках.

Хоук натиснув кнопку. "Звук, будь ласка", - сказав він оператору.

«…першим вийшов найстарший пасажир, 72-річний Хуліо Фернахдес Ромеро з Матансаса, Куба», – оголосив голос на плівці. "Про нього подбають його син і невістка, містер і місіс Едуардо Ромеро з Форт-Майєрса".

«Цю сцену було знято 11 місяців тому, — сказав Хоук, — у міжнародному аеропорту Майамі. ЦРУ знімає всіх нових емігрантів. Але, як і у випадку з усіма широкими процедурами перевірки, цього недостатньо».

Нік кинув на нього запитальний погляд. Хоук дико жував сигару. «Будь-який бойскаут з розумним інтелектом, не кажучи вже про професійний шпигун, може уникнути наших запобіжних заходів менш ніж за п'ять хвилин. Ось що сталося. Агенти AX прилетіли з біженцями з Куби і непомітно прослизнули через центр прийому «Опа-Лока». Темні брови Ніка здивовано здійнялися. - А цей Ромеро, - сказав він, знову дивлячись на екран, де стюардеси допомагали старому спуститися сходами. "Він один із цих?"

- Ми знаємо одне, - відповів Хоук. «Це не Хуліо Ромеро з Матансаса. Що Ромеро ніколи не залишав Кубу. Його тіло було знайдено у неглибокій могилі неподалік аеропорту Варадеро приблизно через три тижні після того, як ця людина прибула до Майамі. Кубинці негайно повідомили про це американську владу, але, звичайно, на той час було вже надто пізно».

— Він уже пройшов цей пункт?

Хоук похмуро кивнув головою. «Його син і невістка підібрали його і прямували до Форт-Майєрса. Можливо, вони розглянули його маскування. Принаймні далеко вони не пішли. Їх знайшли вбитими за п'ятдесят кілометрів від Опа-Лока. На шосе, яке проходить через Еверглейдс. Хіба це не Таміамі Трейл? Він відкрив папку на сидінні поруч із собою і простяг Ніку аркуш паперу. «От офіційний звіт».

Нік швидко глянув на нього. — І тринадцятирічна внучка теж, — похмуро сказав він.

- Жахлива робота, - відповів Хоук. Тижня було витрачено на розслідування зґвалтування. А жорстокість, з якою перерізали горлянки, виглядала дуже спонтанно. Покинутий, залитий кров'ю автомобіль. Тіла, які потягли в болото. Ознаки опору. Старий, який зник безвісти, але якого довгий час вважали викраденим, бо його інвалідне крісло протягли землею до іншої машини. Дуже схоже, так. Місцева поліція тижнями зв'язувалася із ЦРУ дізнався, що справжній Ромеро ніколи не приїжджав до США. А потім вони взяли на себе цю справу.

'І коли це АХ втрутився?

Трохи болісне посмикування пробігло по обличчю Хоука. — Боюся, надто пізно, щоб зробити щось більше, ніж просто збирати відомості про шматочки. Дивись тепер, — раптом сказав він, показуючи на екран. 'Це вражає. Подивіться уважно.' Нік так і зробив, а Джуліуса Ромеро обережно опустили в інвалідне крісло біля підніжжя сходів. Раптом один із помічників нахилив його капелюх, і на мить між тілами стало видно його обличчя. — Стривай, — сказав Хоук у мікрофон. — Великий план, будь ласка.

Оператор виконав якісь дії, і на екрані з'явилося збільшене у дванадцять разів обличчя. Перше, що помітив Нік, це те, що вона була напрочуд гладким для чоловіка його віку. На лінії росту волосся були ледь помітні лінії, можливо, шрами.

«Якби двоє з трьох агентів ЦРУ, які працювали над справою Ромеро, не загинули в підозрілих автомобільних аваріях на початку цього тижня, — сказав Хоук, — я, ймовірно, не став би переглядати цей уривок. Ви побачите, наскільки це було б серйозно, якби ми грали у повільному темпі».

Поки кіномеханік перемотував фільм, Хоук коротко перерахував розслідування ЦРУ щодо Ромеро, яке тривало десять місяців. Нельсон Мачадо займався цією справою на Кубі; Хуан Очоа у Флориді. Їх ом був Ральф Бенсон із Майамі. - Звіти Мачадо, - сказав Хоук, вказуючи на товсту папку, що лежала поряд з ним. «Обов'язково прочитай. Взяті окремо, вони мало що дають, — сказав він, — але сукупний ефект інший. Захоплення – це майже применшення. Ви побачите, що я маю на увазі.

Чи був Мачадо однією з жертв автомобільної аварії?

Хоук кивнув головою. "Інший був Очоа", сказав він. «Він помер учора під час риболовлі на греблі між островами Флориди. Він щось довідався. Ми не знаємо, що це було – спасибі Бенсону, – різко додав він.

Хоча Очоа поводився неймовірно безглуздо, Хоук покладав він відповідальність за цей результат. «Очоа не був професіоналом, – сказав він. "Він був кубинським біженцем, посланим ЦРУ". був найнятий, щоб тримати їх у курсі подій у колах біженців у Майамі. Він ніколи не мав працювати над такою справою. Або, якби їм довелося, вони мали б тримати його на повідку. Але Бенсон дозволяв йому ходити туди-сюди і повідомляти через нерегулярні проміжки часу.

«Того ранку, коли його вбили, — продовжував Хоук, люто поглядаючи на свою загашену сигару, — Очоа зателефонував до служби безпеки Майамі — так, по відкритій лінії — з Біг-Пайн-Кі і сказав йому, що їде на зустріч із жінкою . Він попросив Бенсона зустрітися з ним того ж вечора в якомусь коктейль-барі на Марафон-Кі, щоб закрити справу Ромеро і повідомити йому всі подробиці.

Нік не міг стримати похмурої усмішки при думці про зростаючий список смертельних помилок. "Бенсон пішов туди?" — спитав він, хоча навряд чи здавалося йому можливим.

- Так, - відповів Хоук. - І не тільки це. Коли Очоа не з'явився, він поїхав до Біг-Пайну, щоб дізнатися про нього. Нік похитав головою в недовірливому здивуванні. — Звичайно, він не спитав прямо, де такий, агент ЦРУ, — сухо продовжив Хоук. «Він прикинувся репортером журналу, який хотів узяти інтерв'ю у знаменитого перуанського рибалки Педро Вільяреаля. Це було ім'я Очоа під прикриттям.

«Бенсон – хороший кандидат на третю автомобільну аварію».

Хоук з цікавістю глянув на нього. "Якщо це станеться, - сказав він, - ви дізнаєтеся про це першими". Нік глянув прямо на нього. Проте глава надсекретного шпигунського агентства Америки не посміхався. Його обличчя було смертельно серйозне. Він сказав: «Справжній Бенсон, як його називають, прийшов до нас із холоду. Ви займаєте його місце. Він твого зростання, приблизно твоєї статури. Редактори зіставлять вашу зовнішність із його зовнішністю і нададуть вам необхідний файл особистості, а також запис його голосу для вивчення.

Потім ви повертаєтеся до Біг Пайна і продовжуєте виконувати його роль. Ми сподіваємося, що розмова Очоа з Бенсоном була підслухана, що за самим Бенсоном спостерігали Біг Пайн. Але, враховуючи малу ймовірність того, що ви цього не зробите, ви повинні зробити всі можливі помилки, які допоможуть розкрити, що ви є агентом США. Але не перестарайтеся, звичайно. Ви маєте виманити ворога, а не бути вбитим.

Голос зірвався біля ліктя Хоука. Він узяв мікрофон і сказав: "Так, поверніть зараз, будь ласка".

Світло згасло, і на екрані знову з'явилося руління Боїнга 707, цього разу в сповільненій зйомці. Стюардеси рухалися з дивною мрійливою повільністю, допомагаючи старому піднятися сходами.

"Тепер будьте обережні", - сказав Хоук, коли пальто чоловіка на мить заплуталося в перилах і відчинилося.

Нік тихо свиснув. Його наметане око відразу вловило, що шерсть не така густа, як здається, а от тіло таке! Вік і старість чоловіка в основному були обманом. Він був по суті широкоплечий, з важкими грудьми, і коли фільм прокручувався кадр за кадром втретє, Нік міг навіть розгледіти м'язи його «потужних стариків стегон».

"Руки та пензлі особливо чарівні", - сказав Хоук. "Сцена 11-А, будь ласка", - сказав він у мікрофон. Це був кадр відразу після того, як капелюх чоловіка був нахилений, і було видно, як він поправляв капелюх, коли стюардеса штовхала його через платформу до зали прибуття. Його руки і кисті рухалися сковано, начебто майже паралізовані. Або були механічними.

"Тепер погляньте на цей крупний план", - сказав Хоук. Це було збільшення. Ясно та різко. Руки в рукавицях були відстовбурченими і безформними, як зліплені вручну грязьові кульки або надуті гумові рукавички. Між лівою рукавицею та рукавом куртки виднівся шматок шкіри. Він неможливо світився, мав штучну структуру. Нік раптово напружився і відчув, як волосся на його потилиці стає дибки.

Тепер він зрозумів невідкладність цієї нічної інструкції. У світі існувала лише одна постать, яка виглядала так, ніби була зібрана з уламків неживих предметів. Його махінації та махінації його господарів торкнулися АХ безпосередньо. І людиною, яка знала його найкраще, був спеціальний агент Картер, який отримав титул Killmaster.

Нік переглянув плівки ще тричі, щоб повністю переконати себе. Але щоразу підтверджувалася правда: головний шпигун і зловісний вбивця китайських комуністів, людина з кодовим ім'ям Юда, був прямо тут, у Сполучених Штатах!


Розділ 2


Пошарпана червона спортивна машина зі свистом пронеслася крізь потік машин, що рухаються на південь Оверсіз-хайвей.

Чоловік за кермом був у великих сонцезахисних окулярах та галасливій спортивній сорочці. Кореспондент журналу Pic Чарльз Маклі був гарний, але посивів і виглядав дещо розпущеним. Зношена постать — як камера і машинка на дивані поруч із ним і його квартира в схудлому районі Майамі.

Він посигналив машину, що йшла попереду — жахливий гуркіт, схожий на передзвін. Він здригнувся за темними окулярами. Тому що Маклі не був Маклі, як і Ральф Ренсон, агент ЦРУ, який так легко вписався в це маскування. Це був Нік Картер, і з усіх змін особистості, які редакційний відділ AX фабрикував за нього роками, це його найбільше засмутило.

Нік познайомився зі справжнім Бенсоном через високопоставлених знайомих ЦРУ в Майамі, і ця зустріч залишила в нього неприємні враження. П'яниця! Чоловік уявляв небезпеку - для себе і для оточуючих. "Це схоже на втому", - сказав Ніку начальник Бенсона. — Надто довго такий. П'є таємно вже близько півроку. Йому пощастило, що йому все ж таки вдалося дожити до цього. Ми дамо йому офісну роботу у «Зв'язках», поки ти не закінчиш із його камуфляжем, а потім ми відправимо його туди.

Бенсон був не єдиним неприємним сюрпризом, пов'язаним із цим завданням. Хоук приготував йому інший. "Ви не берете із собою своє звичайне спорядження", - сказав він N3. «Юда мав справу з нами раніше. У вас не повинно бути з собою нічого, що могло б наштовхнути його на думку, що AX веде цю справу, нібито ЦРУ взяло гору. Дві леденять душу думки промайнули в голові Ніка, і він зрозумів, що Хоуку, мабуть, теж сняться кошмари про них. По-перше, Іуда вже майже рік перебуває в США і працює абсолютно безкарно. По-друге зі звітів Мачадо з Куби. Майже всі були пов'язані зі зникненням червоних китайських техніків. Посольство Пекіна в Гавані скаржилося, що вони стали жертвами агентів ЦРУ і вимагало посилення заходів безпеки; Кубинський уряд відкинув звинувачення, заявивши, у свою чергу, що «технарі» насправді були шпигунами, надісланими через Кубу в інші частини Латинської Америки. Власний висновок Мачадо: вони по суті прямували до Флориди, використовуючи для маскування результат біженців на невеликих човнах до островів Флорида!

Коли Нік прибув до Біг-Пайну, він зупинився в розкішному готелі Sea-Top. Тут зупинявся Очоа, коли прикидався багатим перуанським рибалкою. Здавалося, стиль Маклі-Бенсона — надто багато чайових, що Нік і зробив, і усмішка посильного стала ще сміливішою. Після того, як він зник, Нік обшукав кімнату на наявність жуків, потім роздягнувся до шортів і вийшов на залитий сонцем балкон.

Чотирьма поверхами нижче за нього ряд елегантних будиночків для перевдягання вів до приватного пляжу та пристані. Там був басейн олімпійських розмірів, оточений зручними кріслами для засмаги, де гості готелю засмагали за 50 доларів на день. Нік глибоко вдихнув морське повітря в легені, зробив кілька присідань і ряд вправ йоги, які дозволили б йому вирватися з тісноти і затримати подих на довгі, дорогоцінні хвилини. Його тіло було єдиною зброєю під час цього завдання. Він мав почуття, що він повинен використовувати це. І незабаром.

Він прийняв душ, одягнувся і пішов шукати Клегґа.

Нік знайшов статтю у місцевій газеті, яку купив у вестибюлі. РИБАК ПОГИБ НА ГОЛОВІ, — говорив заголовок. 38-річний Педро Вільярреал, перуанський рибалок, помер у середу після удару про дамбу між Біг-Пайном та Безіменним Кі. Водій машини поїхав далі. Едді Клег, капітан чартерної рибальської крейсерської яхти Conchboy II, першим прибув на місце події. Він сказав, що чоловік, мабуть, помер одразу. Шериф Сем Ґрейнджер сказав, що проведе ретельне розслідування аварії».

Нік знайшов капітана Клегга наприкінці невеликого обвітреного дерев'яного причалу, що виступав у Флоридську затоку. "Хочете порибалити на тунця у Логгерхед-Бенк?" — закричав чартер-капітан, спрямовуючи крейсерську яхту і дивлячись уперед, у простір поруч із пристанню. «У цей час року вони на мілководді».

"Ні, я хочу поїхати на Пелігро-Кі", - сказав Нік.

Клегг пильно подивився на нього. Під здертою бейсболкою його смагляве обличчя було худим і безкровним, кольору тютюнового пилу. — Там немає риби, — сказав він, проводячи зубочисткою з одного куточка рота до іншого. "Їх прогнали всі ці підводні конструкції".

- Я не шукаю риби, - сказав Нік. «Я хочу сфотографувати Аквасіті. Ось навіщо я тут. Звіт для Пік.

Принаймні це була історія з камуфляжем, яку придумали для нього Editors. Підводний «Діснейленд», побудований техаським нафтовим мільйонером А. К. Атчінсоном, викликав значний ажіотаж, коли його модель була показана на Всесвітній виставці в Нью-Йорку. Проте фотографів та журналістів не пустили на будівництво, де роботи велися понад рік. Атчінсон був похмурим старим диваком, який цінував усамітнення більше, ніж публічність.

Клег похитав головою. «Ні, сер, я не збираюся ризикувати своїм човном, - сказав він. «Зовсім недавно кілька семинолів було обстріляно, коли намагалися з'явитися там, щоб упіймати черепах». Темні брови Ніка здивовано здійнялися. — Я не жартую, — наполягав Клег. «Охоронець старого А.К. нікого туди не підпускає».

- А робітники? - Запитав Нік. "Я читав, що там працює не менше 150 досвідчених водолазів".

"Вони там живуть", - сказав Клегг. — Можливо, в нього вдома. Це досить великий будинок. Вони ніколи не приходять сюди. Мій приятель доставляє туди їжу, - посміхнувся він. «Він розповів мені все про брудні статуї, які там стоять у О.К. Я чув, він збуджений старий ведмідь. Мій приятель каже, що ніколи не бачив там цих водолазів. Він вважає, що вся їжа призначена для гарему А.К.

Він засміявся, пирхнувши крізь розсунуті зуби. Нік вирішив дослідити Пелігро самостійно. Він сказав Клеггу: «Тоді йди до Логгерхеда».

Тепер вони були поза гавані. Клегг прискорився, і човен почав набирати швидкість. Попереду на горизонті виднілася довга дамба між Великою Сосною і меншим острівцем з білими будинками, корінням дерев і тонкими соснами.

"Це No Name", - сказав Клегг, коли Нік спитав. — Ось як вони це насправді називають. Ті будинки біля води – це Сеніор Сіті. Атчінсон побудував його кілька років тому. Для людей похилого віку.

Нік вказав на греблю. Він запитав. - «Хіба цей хлопець із Південної Америки не помер там кілька днів тому?» Посмішка Клегга зникла. Він був дуже зайнятий із кермом. — Я читав у газеті, що ви це бачили, — вів далі Нік, уважно спостерігаючи за капітаном краєм ока. Ефект був приголомшливим. Руки Клегга вчепилися за кермо. Він тяжко проковтнув.

— Чому це тебе так цікавить? - пробурмотів він.

"Чому ти так нервуєшся через це?"

- Я нічого не бачив. Я проходив під греблю, коли це сталося. Деякий час вони пливли в тиші, потім Клегг сказав: Я маю дивитися на двигуни. Ви бачите курс? Два двадцять п'ять. Він підвівся з табурету і пішов на корму. Нік зайняв його місце. Він мав деяке уявлення, що буде далі. Ви повинні були дати Клеггові одну річ: ви могли читати його як книгу і чути, як він думає за милю. Нік почекав, поки інша людина встигла дотягнутися до вогнегасника і послабити ніж, що висів поруч із ним, потім порахував до трьох — кількість кроків, що знадобилося капітанові, щоб повернутися до нього.

Рука Ніка вже розгойдувалася, коли він повертав своє тіло. Рука окреслила швидку смертельну дугу і потрапила в шию Клеггу. Чоловік ахнув і відсахнувся. Нік вимкнув двигун і одним плавним плавним рухом піднявся. Його нога різко піднялася нагору, коли тверда сторона його правої руки вдарила Клегга по хрящах носа. Ніж брязнув про палубу.

Нік підняв його, перевірив гостроту на великому пальці, потім притиснув вістря до вузлуватої шиї Клегга.

"Ой!" - звук вирвався з його горла. Його плечі напружилися. "Стій!" він задихався. "Прибери цей ніж, і я розповім тобі все, що знаю..."

Нік тримав ніж на місці, і Клег все одно розповів йому — про білявку в білій відкритій машині і про останні слова «Вільярреала» перед смертю. Ну, гаразд, подумав Нік. Може означати будь-що. Іспанське слово. Можливо навіть семиноли, як, здається, думав Клегг. Усі їхні слова закінчувалися на «добре». Ніж встромився глибше. - Дівчина, - наполягав Нік.

- Її звуть Інгра і ще щось, - видихнув Клегг. - Її батько - професор. На пенсії. Живе у Сеніор Сіті. Вона іноді відвідує його тут. Ніж знову тицьнув у плоть акуратним півколом.

'Сволота!' — гаркнув Клег. — Тобі не обов'язково колоти мене цим ножем. Будь-який тут міг би сказати вам, що вона збила його навмисно. Вона мала з ним роман. Того ж ранку вони посварилися. Багато хто бачив це на пляжі. Вона помчала геть. За годину – бах! Слідча робота? ха-ха! Шериф і та дівчина такі самі. Пальці разом, збуджений погляд. Можливо, у Клегга було що сказати, але Нік знав, що йому доведеться вдарити його ще сильніше, щоб вибити це. Він вирішив цього не робити. На даний момент його робота полягала тільки в тому, щоб знайти ворога, а не боротися з ним. — Добре, — сказав він, ховаючи ніж у піхви. "Назад до Великої Сосні".

На березі Нік повернувся своїми слідами — якраз вчасно, щоб побачити Клегга, що поспішає геть від пристані. Він почекав, поки капітан вийде вперед, а потім пішов за ним. Слід закінчився тим, що великий товстун сидів на складному стільці перед місцевим універмагом та чистив черевики. Біля непристойної гори плоті була кобура та зірка. Шериф Грейнджер особисто, подумав Нік. Розмова між двома чоловіками була короткою, але інтенсивною. Все закінчилося, коли шериф підвівся і в суворому поспіху побрів до своєї машини. Клегг почекав, поки він поїде, потім повернувся і пішов назад у напрямку Ніка.

— Чи можу я бути вам корисним? — прочирикала гарна старенька за прилавком, відкладаючи в'язання. Нік озирнувся, побачив, що він пірнув у туристичний офіс Лоуер-Кіс, і невиразно пробурмотів про листівки. Краєм ока він помітив Клегга, що йде повз вікно. — Так, справді, — сказав він тепер, дивлячись на неї. — Маєте щось на Пелігро-Кі?

- О, ні, це приватна власність, - досить різко сказала вона. «Але ми маємо це, з приводу Аквасіті». Вона простягла Ніку брошуру.

«Мене цікавить сама Пелігро, – сказав Нік. Він вів бій у темряві. "Я чув, що в нього дуже яскрава історія".

"Ах це!" Її очі з ентузіазмом заблищали за лінзами без оправи, і вона простягла йому ще одну брошуру. На півдорозі до дверей Ніка осяяла раптова думка. "О, до речі, - сказав він, повернувшись до неї, - ти знаєш семінольське слово, яке звучить як "тато, гаразд"?"

Її очі здавались неприродно ясними. «Це вимовляється Па-хі-окі», — пронизливо цвірінькала вона. - Це означає Трав'яна Річка - стара назва, яку семиноли дали Еверглейдс, розумієте?

Він подякував їй і пішов. Зовні у його мозку задзвенів попереджувальний сигнал. Нік зупинився, швидко підійшов до вікна і заглянув усередину. Вона стояла біля телефону та гарячково набирала номер.

Він знову обернувся. Можливо, це нічого не означало. Просто збіг. Але N3 не вірив у збіги. Він уповільнив крок. Прогулявся, зазирнув у вітрини. Коли він подумав, що мала достатньо часу, він озирнувся через плече. Його очі метнулися до зображення, затримали його, а швидкий погляд уже вислизав. Вулиця була досить жвава, і чоловік навіть не глянув на нього, але Нік знав, що за ним стежать.


Розділ 3


Він називався «Сіточка». Нік тут ніколи не був, але бармен посміхнувся, побачивши його, і налив повну склянку джину. "Тільки з гірким, так?" — сказав він, підсуваючи через стійку пляшку «Ангустори».

Нік мовчки кивнув, розглядаючи освітлену неоновим світлом стіну з рибою-мечем та зображеннями чоловіків, які тримають трофеї. Червонолиця постать на стільці поруч з ним обернулася. 'Як справи?' — спитав він густим, розпливчастим п'янким голосом. — Ви знайшли того південноамериканця, якого шукали?

У його уяві Нік вдарив офіцера Бенсона рожном у пеклі і завдав йому сильного удару. Він кивнув, дивлячись повз п'яного чоловіка на відчинені двері. Людина, що прямувала за ним головною вулицею Біг-Пайн, стояла зовні, не заглядаючи всередину, але спостерігаючи за всім краєм ока. У його скрючених руках запалився сірник, коли він запалив цигарку. На ньому були вузькі джинси, заправлені до ковбойських чобіт. Кепка Стетсон була насунута глибоко на його очі, але сірник ясно висвітлив гострі риси. Високі вилиці, мідно-червона шкіра - якщо ви запитаєте про семінолів, похмуро подумав Нік, ви отримаєте семінолу після себе.

Це було так само очевидно, як і все в цьому божевільному безладді.

- Ти зупинився у Sea-Top? — спитав п'яний чоловік із червоним обличчям. Нік кивнув. П'яний чоловік сказав: "Мені набридла ця поїздка". Нік знову глянув повз нього. Семінол зник. "Якщо ви попросите колоду карт у цьому барі, - сказав п'яний чоловік, - посильний доставить їх п'ятдесят два рази - по паршивій карті за раз!" Нік схопив свою склянку і підійшов до кінця бару. Він ненавидів дотепних п'яниць. Він сів на найближчий до вікна табурет і дістав брошуру "Пелігро".

Пелігро бере своє ім'я, - прочитав він, - від іспанського слова, що означає небезпеку, і воно названо так тому, що становило навігаційну небезпеку для іспанських кораблів зі здобиччю, що відпливають від західного узбережжя Флориди і прямують до...

Рев потужного двигуна привернув увагу Ніка. Блондинка в білій спортивній машині, спритно перемикаючись із трьох на два, вискочила з провулка. Тепер вона зупинила низьку машину перед Хет Віснет.

'Вітання!' То справді був бармен, що стоїть позаду Ніка. — Ти маєш на увазі її, машину чи Бориса Карлоффа? пробурмотів п'яний чоловік, який вийшов уперед на звук.

"Я маю на увазі, що вона не прийде сюди", - сказав бармен. "Sea-Top більше підходить її стилю".

Блондинка не спромоглася відчинити низькі двері, але по одній звісила свої довгі засмаглі ноги через край, оголюючи стегна під коротким чорним платтям майже до пояса, коли ступила на тротуар. 'Вітання!' На цей раз це був Нік, і він мав на увазі не машину.

"Борис Карлофф час від часу заходить сюди, - наполягав бармен, - але вона не приходить".

Людина, яку звали Борис Карлофф, насправді більше була схожа на молодого Петера Лорре. Обличчя у нього було м'яке, приємне, неприродно біле і, що ще гірше, зовсім лисий. Загальний ефект був манекена без перуки.

"Доброго дня, Інгра!" — заспівав п'яний чоловік «Здрастуйте, Доллі». — Ти сьогодні ввечері гуляєш пабами?

Інгра! N3 уважно спостерігав.

'А привіт.' Вона посміхнулася і повернулася у бік Ніка. Це був дуже короткий погляд, але накидане око Ніка вловило всю його напруженість. У ту частку секунди вона вивчала його, ніби збиралася запам'ятати його обличчя і назавжди прибрати його. Нік зробив із нею те саме, але з холоднокровністю, і з щирим враженням. Її волосся було дуже світле і сяяло майже як срібло в м'якому неоновому світлі бару. Він практично провалився у глибокі синьо-зелені калюжі її очей. Він побачив повільну криву самовдоволеної усмішки на її чуттєвих губах, коли вона обернулася і сказала п'яному: «Я залишуся ненадовго. Карл хоче поговорити про рибалку. Я хочу танцювати. Ми дійшли компромісу. Я вип'ю тут і поїду далі.

Вона пройшла повз нього і пішла за лисим чоловіком до столика в глибині. Значить, п'яний знав її. Нік раптом зацікавився ним. — Дуже приваблива дівчина, — сказав він говірким тоном. - Ти давно її знаєш?

— Кілька разів бачив її в Морській Вершині, — глибоко сказав п'яниця. Нік попросив його уявити його. - Із задоволенням, - сказав п'яний. Він підвівся з стільця з перебільшеною гідністю і відкинувся назад. Навколо столу зібралися два рибалки-аматори. Нік побачив, як дівчина з надією підвела очі, коли він підійшов. П'яний додав "мій дуже добрий друг", перш ніж зрозумів, що не знає імені Ніка. Всі дружелюбно посміхнулися, і Нік представився як Чарльз Маклі.

Лисий підвівся і сказав: «Орф. Карл Орф. Двома словами, не так, як Борис. Усі знову засміялися.

Потім Орф представив Інгру Бранд та двох рибалок. Дивлячись у камеру Ніка, він сказав: «Отже. І чому ти повернувся до Великої Сосни вдруге?

Серце Ніка було не з тих, що зупиняються, але тепер настав час пропустити кілька ударів. Невже цей ідіот Бенсон зустрів Орфа і забув сказати? — напружено подумав він. Але він недбало сказав: "Мій журнал хоче опублікувати статтю про Аквасіті".

Орф подивився на нього з-під важких повік. — А ваша стаття про Педро Віллареал, — пробурмотів він високим, прискіпливим тоном, що діяв Ніку на нерви, — готова?

«Людина мертва, — сказав Нік, — і стаття теж».

Інгра Бранд різко встала, обернулася і підійшла до музичного автомата. Нік спостерігав за нею. Орф також. Дим від сигарети із золотим мундштуком, що звисала з куточка його рота, клубочився навколо лисого черепа. - Віллареал була його нареченою, - сказав він так тихо, що Ніку довелося нахилитися вперед, щоб почути слова. При цьому він раптово відчув м'яку, вологу руку, що зімкнулась навколо його власної. Він глянув униз. Орф усміхнувся йому. — Нічого страшного, якщо ти не пам'ятаєш мене, — промуркотів він. — Минулого разу ти був, як би це сказати, досить п'яний.

Ніка мало не знудило. Він зробив великий ковток гіркого джина, який все ще був у руці. Але буде ще гірше. Коли він підійшов, Інгра звів очі від музичного автомата і сказав, посміхаючись: «Н-3». Йому вдалося не відповісти, але це було важко. Потім він побачив, як вона вказує на список записів. — Я не маю дрібниці, — сказала вона. «Номер N-3, будь ласка. Дівчина з Іпанеми. Це мій улюблений диск...

Він поклав монету в проріз, і вона почала розгойдувати плечі туди-сюди в такт музиці, заплющуючи очі. Її чорна сукня була з глибоким вирізом і обтягувала її повні груди, які м'яко погойдувалися в такт. Яка жалобна сукня! — подумав Нік, дивлячись на неї. Вона посміхнулася і підійшла до нього. "Хочеш потанцювати і таке інше?" - пробурмотіла вона. Її пальці на його руках були легкими, але збуджуючими, рухи її тіла були тонкими та ритмічними. Прохолодна, хтива музика боса-нови охопила їх і захопила за собою. Інгра тихо заспівав слова йому в груди, замінивши «Іпанема» на «Старе місто».

Нік посміхнувся. - Так ти дівчина з Сеніор-сіті, - сказав він трохи різким голосом. Якщо вона й помітила, то цього не показала. І Нік теж не наполягав, а тимчасово віддався насолоді своїх почуттів. Їхні тіла та рухи так ідеально збігалися, що жоден з них не усвідомлював техніку танцю. Її ноги рухалися разом із його. Все, що вона відчувала чи думала, виражалося не в словах, а в гармонійних, майже плавних рухах.

Запис закінчився. "Ти робиш це дуже добре, - сказала вона, - але це трохи соромно в цьому наметі".

"Я чекав, щоб ви мене виявили".

Вона коротко засміялася і відсторонилася - зовсім трохи. — Це можна зробити, — пробурмотіла вона. Вона подивилася на Орфа, який вів глибоку розмову з двома рибалками та п'яницею.

Посивілі, стомлені від випивки риси обличчя Чарльза Маклі байдуже стежили за її поглядом, але під маскою редактора очі і підсвідомість N3 були зайняті вбиранням «сутності» бару та його моторошних відвідувачів. Воно дало йому тисячу пронизливих сигналів тривоги. Розмова: надто напружена. Рибалки сиділи, розповідаючи історії на рибальські теми, сміялися і багато пили. А той п'яний – раптом уже не п'яний. Також напружено слухав, начебто отримував інструкції.

"Ми підемо до Вершини Моря", - крикнула Інгра. - Ти не хочеш піти зі мною? Орф усміхнувся і похитав головою. "Він просто неможливий, коли говорить про рибалку", - засміялася вона, взявши Ніка під руку. Вони не поїхали в її білій спортивній машині, а пройшли пішки найкоротшу відстань до готелю. — Чудовий місячний вечір, — зітхнула Інгра. — І дме пасат. Я люблю таку погоду.

Маклі пробурмотів на знак згоди, коли N3 подумав про два дні, які він провів у квартирі Бенсона в Майамі, встановлюючи радіопередавач, яке хлопці з AX назвали Оскаром Джонсоном, і відчув Бенсону. Він згадав бруд, пляшки, напівпорожні пивні банки, що були всюди. Нік поставив себе на місце іншої людини. Він прийшов сюди, знаючи, що Мачадо був убитий автомобілістом, що проїхав повз нього. Потім Бенсон почав ставити запитання. Бар був би явним місцем. Спустошений звісткою про смерть Очоа, він почав сильно пити, можливо навіть відключився. І, як усі п'яниці, наступного дня він майже нічого не пам'ятав про це.

Нік підсунув вогонь під вертлюга Бенсона і знову перевернув його. Вся ця біса почала діяти йому на нерви. Досі нічого не йшло добре, і він мав тривожне відчуття, що далі буде тільки гірше, ніж краще. Нік Картер уже виконував подібну роботу раніше, і йому було знайоме це почуття.

Головна вулиця виходила на піщаний простір із подрібнених черепашок. Вони пройшли стоянкою до Бамбукової кімнати на Вершині Моря. Вони замовили мартіні з горілкою. Кубинський квінтет щойно вийшов на сцену. 'А чи не ____ нам?' — сказав Нік, коли квінтет заграв версію The Way You Look Tonight на бонго.

Вона ще не відповіла на його запитання, але це може зачекати, подумав Нік. Інгра Бранд була одним із найпрекрасніших створінь, яких він колись тримав на руках, і вона танцювала так, ніби відводячи його прямо в ліжко. Відверто кажучи, це може бути найкращим місцем для відповідей на запитання, подумав він, поки танець поділяв їх на частини і знову з'єднував, відчуваючи теплоту один одного та пульсацію, що перетікає від одного до іншого. Нік відчув, як прискорився його пульс, коли на мить музика притиснула її стегна до нього. Попереджувальний сигнал задзвенів у його мозку. Обережно сказав собі N3, змушуючи свою кров заспокоїтися.

Ритм змінився. Інгра усміхнулася йому. — Те, як ти танцюєш, — пробурмотіла вона з подихом, дуже схожим на задоволення, її очі перетворилися на сяючі блакитні калюжі, які раптом здалися ще глибшими. "Це досвід ... якого у мене давно не було". .. 'Інше сказала її посмішка, не відкрита, але безпомилкова. — Ви, звичайно, знаєте про мого нареченого. Вона здригнулася на мить. «Я відчуваю його втрату сильніше з кожним днем. .. » Вона зупинила себе. — Я не маю так з тобою розмовляти.

Вони знову танцювали, її стегна терлися об його стегна в русі, який був не так пропозицією, як вимогою. - Ти повинен говорити те, що маєш на увазі, навіть ризикуючи бути неправильно зрозумілим, - пробурмотів Нік, дозволивши своїй руці зобразити багатозначну ніжність. Він задумливо подивився їй у вічі, потім м'яко провів губами по соковитим світлим волоссям. Її очі знову дивилися на нього, дивлячись на його обличчя, посміхаючись, міцно утримуючи його погляд. «Вона поводилася так, ніби Очоа-Вільярреал помер не мало, а через роки, — подумав Нік. Вона була або ненаситною, або досвідченою актрисою. Або разом.

"Я знаю пляж, куди ніхто ніколи не ходить". Вона прошепотіла напіввідкритими вологими губами. «По цей бік Безіменної греблі». Її очі сканували його обличчя та тіло, поки вона докладно розповідала йому, як туди дістатися. Її груди, здавалося, набрякли під його поглядом. Безіменна гребля, подумав Нік. Де було вбито Очоа - нею, за словами Клегга. І Нік мав поїхати туди один на її машині, сказала вона зараз, і йому довелося чекати на неї. Вона повернулася в «Сітку», щоб сказати Орфу, що в неї болить голова, і вона вирушить додому. А потім вона прийде і вони будуть разом.

Нік подивився на її обличчя, питаючи, чи не таким чином вона заманила Очоа на смерть. - Звучить чудово, - пробурмотів Чарльз Маклі, а Нік Картер неспокійно подумав про правому бампері її машини. Він добре його розглянув, коли вони залишили машину у «Фішнеті».

Це була одна з найбільш невмілих і безпомилково відомих робіт з видалення вм'ятин, які він коли-небудь бачив.


Розділ 4


Високий чоловік із широкими плечима, що стояв у тіні, нарешті рушив. Він подивився на радієвий циферблат свого годинника. Майже півгодини він стояв непорушно чекаючи. Не на самій греблі, а з цього боку, в гаю тонких сосен. Його пошарпана червона спортивна машина була припаркована в сотні ярдів далі дорогою, теж замаскована соснами.

Незважаючи на запобіжні заходи, Нік не міг позбутися відчуття, що за ним спостерігають. Він уперше відчув це, коли йшов через паркування після того, як Інгра пішла до «Сітки». Його шосте почуття попередило його про шпигунів або, принаймні, про когось поруч із ним у темряві. Він вийшов зі світла Бамбукової кімнати і залишився в тіні, повільно і довго оглядаючись на всі боки. Але або його чуття обдурило його, або хтось попрацював добре сховатися. Після кількох роздумів він мовчки пройшов через паркування до своєї машини. Як завжди, він перевірив машину на наявність свіжих відбитків пальців, щоб переконатися, що замки не були зламані. Нічого такого. Потім він обережно обійшов його і заглянув під капот, перш ніж сісти та виїхати. Теж нічого. А на шосе він кілька разів зупинявся і вимикав фари. Але його не пішла машина.

Тоді чому він не міг позбутися цього почуття?

Рев потужного двигуна далеко попередив його, що вона наближається. Нік обережно вийшов з-за дерев і подивився на низьку білу спортивну машину, що наближається. Він помахав. Вона помахала у відповідь і поїхала на уступ. Усміхаючись, Нік напружив м'язи, готовий відстрибнути убік, якщо доведеться. Але вона зупинилася за кілька футів від нього і скромно зісковзнула з переднього сидіння, посміхаючись у відповідь.

Не кажучи ні слова, вони підійшли до краю води. Кораловий пил, намоклий після припливу, видавав під їхніми ногами тихий скрипучий звук. Вона засміялася цьому звуку і раптом ожила, повна тріумфу, і наполягла на тому, щоб вони пірнули в хвилі, що м'яко кучеряли під молодим місяцем.

Вона скинула сандалі і розстебнула блискавку на спідниці. Вона відкрилася. Вона відпустила її, і вона ковзнула по її стегнах і впала на пісок. Вона вийшла, одягнена лише у ліфчик і чорні плавки від бікіні. Вона відкинула назад своє густе світле волосся і прийняла позу стриптизерки, поклавши одну руку на груди, а іншу на круглий V-подібний виріз у паху, як фіговий листок. Її очі посміхнулися йому.

З майже дитячим захопленням вона продовжувала свою гру, розгойдуючись у такт неіснуючої музики, перебираючи руками за спину і вчепившись у гачок ліфчика. Він упав. Кров Ніка завирувала, коли оголилися чудові груди.

Вона нахилилася вперед. Потім, швидким поворотом свого гнучкого тіла, вона знову піднялася, оголена. Голе тіло, біле і блискуче на тлі темних плям її засмаги, було вражаючим одкровенням. Напрочуд повні, зрілі груди твердо виступали, чудовий контрапункт її плоского живота з затіненою вм'ятиною пупка, опуклістю стегон, витончено стрункими ногами.

Вона сміялася. - 'А ти?' "Хіба я не можу побачити твоє красиве тіло?"

За усмішкою Ніка приховувалося здивування її особистістю, що швидко міняється. Він не розумів її. Тепер вона пустувала, як маленька дівчинка, на хвилях, грайливо дивлячись на нього, поки він роздягався. В інших випадках вона здавалася цілком дорослою жінкою. А що щодо перефарбованого бампера? Хіба вона не була холоднокровною вбивцею?

Коли він підійшов до неї, вона простягла тонку руку і схопила його за зап'ястя, її очі захоплено ковзнули по його широких плечах і стрункому мускулистому тілу. Дитина зникла з його поля зору. Тепер вона була жінкою, спраглою, вимогливою. Він обійняв її мокрими руками. Його губи торкнулися її. Її чудові груди притулилися до його грудей, і він відчув її тремтіння. Їхні губи та язики ставали все більш гарячими та цікавими. Поцілунок спалахнув і продовжився, спалахнув знову. І, нарешті, вона вирвалася на волю зі здавленим зітханням. Її очі попливли.

— Боже, мені це було потрібно, — хрипко видихнула вона. Він вивів її з води на темний пляж і природну печеру в скелі, яку побачив, роздягнувшись. Вона впала на пісок, і він опустився на одне коліно біля неї. Молодий місяць пробився крізь ковзні хмари, і він дивився глибоко в її очі, які тепер були зеленими. — Ти знаєш, що я взагалі про тебе нічого не знаю? — пробурмотів він, торкаючись рукою м'яких ліній її шиї та підборіддя, потім опустився і обмацав повні, гострі груди. Вона почала тремтіти, і її рот сформував слово швидко. Вона схопила його за руку і потягла вниз, поки він не став пестити шовковисту м'якість її потаємної істоти.


Він почув звук машини вдалині і завмер. Вона їхала, не зупиняючись, і за мить побачив, як червоний задній ліхтар зник за греблею.

Вона потягла його голову вниз і поцілувала його досвідчено та жадібно. Її пальці блукали його тілом. Її напівзаплющені очі блищали в місячному світлі, вона швидко зітхнула. Всупереч самому собі, він відчув, як його серце забилося швидше. Застерігаючий голос холодно сказав йому, що ця жінка, мабуть, ворожий агент і майже напевно вбивця. Обережно, не відпускай, сказав він бездумній істоті, яка була його частиною. Вона гарна, але не така, — люто повторив він. Але це було неправдою. Вона була вишуканою.

Нік відчув, як її ноги розсунулися під ним, відчув, як сильна напруга його власного тіла ковзнула в її м'якість. Її руки пестили і пестили його все наполегливіше, поки, нарешті, її нігті не вп'ялися в його спину, а її рот не розтанув у його здаванні і гарячому бажанні. Їхні тіла напружилися і з'єдналися, коли їх стегна схльоснули, а роти злилися воєдино. Нік дозволив собі піти в насолоду — усьому, окрім тієї маленької частини, яка завжди була суперагентом, готовим до небезпеки, несподіванок.

Вона, здавалося, відчувала це, і її губи шукали це, ніби це було щось фізичне, зухвало торкаючись його вух… його очей… його рота. ..його горло... ковзнуло. Її руки зімкнулися навколо пульсуючих м'язів, відчуваючи їхню силу. "Ооо!" - Простогнала вона. «Підійди до мене, підійди до мене. .. '

Його серце сильно билося, вся його істота тремтіло від зростаючого бажання. Він відчув, що йде, зісковзує за край. .. Його почуття підвели його. Її тіло тремтіло і корчилося від хтивості. Її ноги обвилися навколо нього, а м'язи напружилися, витягаючи всю силу, що він міг йому дати. Йому здавалося, що він тоне в її набігаючому бажанні, але що вона таки якось вислизає від нього, зберігаючи частину себе в запасі, над буянням... ...що?... битва... що вона стала ... лютою, захопленою битвою...

Він перевернув її і потягнув за собою, проштовхнувши своє бажання всередину. І цього разу він знайшов її! Кожен рух був вибухом екстазу. Вона раптом ахнула, вчепившись зубами в його губи. Її пальці дряпали його груди. Він тихо вилаявся, відводячи її руки і притискаючи їх до боків, не змінюючи ритму. Її рухи конвульсивно прискорилися в його ритмі, а потім, в останню шалену мить, вони забули про твердий пісок під собою, про прибій вдалині, про свою відособленість - про що завгодно, крім чудового виверження всередині, коли всі їхні істоти раптово спалахнули. стояти, а потім звільнялася і неслася геть від світу на хвилях трепетного екстазу.

Момент продовжився і згас.

Якийсь час вони лежали поряд, не стикаючись. Нарешті вона здригнулася і стиснулася так, що її груди стиснулися в дві прекрасні кульки перламутрової плоті. Рожевий колір навколо сосків, здавалося, потемнів, коли потік крові змусив м'які маси набрякнути. Нік злегка поцілував її в соски, встав і підійшов до їхнього одягу. Він підняв її і знову опустився поряд із нею. Він відчував себе надзвичайно стомленим для людини, якій секс був так само необхідний, як і повітря, яким він дихав.

Він підвівся на лікті і глянув на неї. Ким була ця жінка? Ким із півдюжини еротичних істот, яких він щойно досліджував, чи була вона ними насправді? Скромниця, яка чекала, щоб її розворушили? Світська жінка, яка його спровокувала, а потім тримала в страху? Сирена, яка давала йому уявлення про те, що може статися, якщо він тільки піде за нею? Нещасна наложниця, яка водила його дивними шляхами і збуджувала його заново при кожному чуттєвому повороті?

Тишу порушив звук автомобіля. Чи була вона одним із цих типів? — раптом спитав він себе, уважно прислухаючись. Машина зникла вдалині, не зупиняючись. Тим не менш, це нагадало йому про перефарбований бампер. Це також нагадало йому, що він був агентом на завданні, і час витікав, як пісок крізь пальці.

Він обережно притягнув її до своїх обіймів. — Інгра, люба, розкажи мені про себе, — недбало сказав він, ковзаючи губами по її щоці.

Вона засміялася. «Розповідати особливо нема чого. Я вела нудне життя - до сьогоднішнього вечора, - додала вона, з великим почуттям відповідаючи на його поцілунок.

«Кожна людина час від часу знаходить своє життя нудним».

Вона засміялася - "Знайти щось нове, просто?" . "Ви, очевидно, ніколи не працювали на уряд!"

'Ви це робите? Який вид роботи?

— Ну, це засекречено, звісно. Але я в електроніці. Одна з тих копітких надсекретних робіт. З тих, де тебе замикають на місяці.

Тому я повільно божеволію і деруся до стелі. А потім мене відправляють сюди, до батька, поки я не готова працювати ще півроку». Вона задумливо провела пальцем по гнучким, набряклим м'язам його плеча — з пересадки шкіри, яку використовували для видалення татуювання у формі сокири, яку Нік носив над правим ліктем. Але вона ніби не помітила легкої зміни в текстурі шкіри, тому що тепер швидко і ласкаво стиснула руку і сказала тремтячим голосом: "Бог знає, як я винесу це після цього знову".

Він ніжно поцілував її повіки. «Це не зовсім та робота, яка здається тобі слушною», — посміхнувся він. — Як ви в нього потрапили?

'Через мій . батька. Вона зітхнула. «Він завжди працював над державними проектами. Я провів все своє дитинство у закритих наукових спільнотах. Як у Лос-Аламосі, Ок-Ріджі. .. '

Щось клацнуло в голові Ніка. - О, - сказав він. - Звичайно. Професор Ґюнтер Бранд.

"Єдиний і неповторний". Вона посміхнулася. "Ви чули про нього?"

'Хто не чув? Зрештою, він спроектував атомний підводний човен».

— Так, але це було так давно. Нині він на пенсії. Живе там. Вона вказала вздовж греблі. "У Сеніор-Сіті".

Нік кивнув. Порив вітру зірвав сукню Інгри, засинав її піском, знову впустив. Сосни зітхнули і загомоніли. Він повернув голову.

— Я так люблю це місце, — зітхнула вона. — Той чудовий вечірній пасат. .. '

— Стає прохолодно. Нам краще повернутись. Раптом він глянув на неї. - А Орф? він запитав. «Яке місце він посідає у житті? Нове романтичне захоплення?

Вона відкинула голову назад і засміялася. — Боже, тільки не з бідним Карлом. Він просто лікар мого батька. Чи бачите, у тата кілька місяців тому стався серцевий напад, і… .. '

Вона не закінчила фрази. Нік уже рухався, відкидаючи своє тіло убік, як батіг. Його шосте почуття, яке так багато разів попереджало його про неприємності, щойно запалило раптовий спалах у його свідомості, без пояснення причин. І якраз вчасно. Армовані сталлю ковбойські чоботи приземлилися на пісок, де він щойно лежав. Одним сильним штопорним рухом тіло Ніка зігнулося вгору і завдало удару, як кувалдою по незахищеному обличчю, позбавивши людини рівноваги.

Дівчина скрикнула і відскочила убік. Стислі кулаки Ніка блиснули. Один низько, у фінті, другий у гостре, бронзове обличчя, яке хитнулося над ним. Семінол позадкував назад і вбік об скелю. Його рука потяглася до вицвілої джинсової куртки, коли його нога вилетіла назовні. Сталевий носок його черевика промайнув повз обличчя Ніка.

Нік присів, його м'язи згорнулися, як у змії. Він упіймав витягнуту ногу обома руками і щосили рвонув угору. Голова семинолу врізалася в скелю, і його тулуб зісковзнув з нерівної поверхні. Руки Ніка витяглися і зімкнулися довкола руки, яку семінар все ще тримав у куртці. Він безжально повернув її. Щось клацнуло у зап'ясті семинолу. Він видав пронизливий крик болю. Нік розкрив куртку і витяг пістолет з наплічної кобури. Зробивши це, він побачив зірку на сорочці чоловіка. Слова ЗАМІСНИК ШЕРИФА були вибиті на ній.

«Добре», — люто подумав Нік. Ідеальне завершення ідеальної місії. "Біжи до машини!" - крикнув він через плече. Одне з емпіричних правил АХ звучить: Ніколи не зв'язуйтеся з поліцією, якщо ви не влаштували непроникне маскування, засноване на співпраці з ними. Нік подивився на людину, що корчалася на піску, і дійшов висновку, що гірше бути не могло.

Дівчина не відповіла. Він повернувся і побачив, що його шлях до відступу заблокований 350 фунтами плоті, що насувається. Шериф Грейнджер! Нік відсмикнув правий кулак. Достатньо одного досить сильного поштовху в живіт. Це перехопило б його дихання, але не поранило його, і дало б Ніку можливість дістатися до машини.

На подив Ніка, шериф різко зупинився, пригнувся і розсунув ноги з вражаючою швидкістю. Його права рука вилетіла вперед, і тіло захиталося разом із нею. Це було традиційне сумо. Захист від удару знизу. Передпліччя зіткнулися на півдорозі між двома тілами. Те, що виглядало як м'яке тіло, виявилося твердим, як сталь. Сила удару шерифа відкинула руку Ніка убік, відкриваючи його захист для ефектного короткого удару підборіддя. Шериф завдав удару з диким риком — не від зусилля, а від тріумфу. У цьому було щось майже ритуальне, як гарчання та тупотіння ногою йокодзуми чи великого чемпіона з боротьби сумо.

Хоча його тимчасово вивели з ладу від несподіванки, Нік зміг зупинити удар. Але необхідна контратака вбила б шерифа. Так що Нік пірнув назад, намагаючись відкотитись від удару. Жорсткий кулак шерифа пролетів зовсім небагато, футів шість, але виворітний бік його долоні з розчепіреними пальцями з жахливою силою піднялася з-під підборіддя Ніка. Більш слабка людина впала б мертво зі зламаною шиєю. Нік все ще був за кілька дюймів від піску. Коли він падав, шериф прибрав праву руку та боком ударив Ніка по голому горлу. Це був смертельний удар долонею по кадику, завданий стиснутими, як лезо, пальцями.

Смертельний удар.

Нік вилаяв себе, коли відчув, як його голова вибухнула, і мерехтливі вогні промайнули крізь його свідомість. .. і згаснути.


Розділ 5


'Ми повеселимося. Я відріжу цю штуку від цього виродка!

На мить не залишилося нічого, окрім непроглядної темряви і протяжного людського голосу. Потім відчуття рук, що грубо намацують пах Ніка, що тягли, заволоділо ним. Він відчув холодний гострий металевий край, і очі його розплющились.

Він невиразно бачив гостролиця темношкірого чоловіка, що присів перед ним, що тримав у руках довгий ніж, що виблискував у місячному світлі. Шериф стояв за ним і тримав дівчину. Нік змусив своє тіло рухатися. Воно корилося, але повільно. Семінол парирував удар, з презирливою легкістю відбиваючи руку. Він розсміявся, відірвавши губи від своїх вовчих зубів, ніби збирався вкусити Ніка за чоловічу гідність.

'Гарне тіло!' Голос шерифа був схожий на батіг. - Припини, ти мене чуєш? Ми не маємо часу на розваги. Ви привезете місіс додому її машиною. Я заїду за тобою згодом.

Голос заступника Гудбоді звучав недовірливо. — Хіба ти не бачив, що цей ублюдок зробив із нею?

Тепер перед Ніком стояв шериф. — Схоже, вона не заперечувала, — посміхнувся він. — А тепер дай мені ножа. Гудбоді віддав його йому, і шериф засунув його в піхви, що звисали з пояса.

Значить, вони там були весь цей час! Дівчина мала привести його сюди спеціально?... Як ще вони могли знати, де на нього чекати? Ця ексгібіціоністська повія!

— Тобі краще одягнутися, синку, — м'яко сказав шериф. Ніку було важко рухатись. Все здавалося вдвічі важчим за звичайне, вимагало вчетверо більше звичайного зусилля. Надівши сорочку і штани, шериф Грейнджер сказав: «Її тато платить мені трохи більше за мою платню, щоб я наглядав за нею. Він не дуже добре пересувається в інвалідному візку». Він зі смішком похитав головою. - «Вона дика дівчина, але ми знаємо її хитрощі. Наприклад, робити це тут на пляжі, а не в номері мотелю.

Очі Ніка випромінювали холодну лють, але його кінцівки ніби були обтяжені свинцем. Тепер шериф тримав Ніка під пахвою і вів його через пляж із мрійливою повільністю. - Але ти завжди отримуєш задоволення першим, - прогарчав Нік крізь стиснуті зуби.

Шериф посміхнувся. "Чи не так?"

Попереду Нік побачив помічника Гудбоді, що ковзнув за кермо білої спортивної машини. Він був радий бачити, що праве зап'ястя Гудбоді звисає марно і безвільно. Він все одно його зламав. Якби йому довелося зробити це ще раз, він би схопив того за шию. Дівчина сіла на інше місце, і пара з ревом помчала у бік Сеніор-Сіті.

- А тепер ви підете зі мною, містере Репортер, - сказав шериф. Патрульна машина була припаркована вздовж шосе і замаскована гілками, але шериф провів Ніка повз неї до його власної пошарпаної червоної спортивної машини. - Сідай, - сказав він. Нік робив це з нищівною повільністю. - На інший бік, - наказав шериф. 'Я поведу.' Автомобіль під його вагою практично провалився у трасу. Шериф з глибоким зітханням втиснувся за кермо, його великі, схожі на стегенце стегна стирчали в обидва боки, притискаючи Ніка до дверей.

— Ми могли б зробити з цього добрий цирковий номер, — сонно сказав Нік. Щось тверде тицьнуло його в бік. Він сів, спробував уникнути цього, влаштуватися зручніше та заснути. Але хоч би як він сідав, ця штука продовжувала його тикати. Він подивився вниз і побачив, що з піхви стирчала рукоятка ножа шерифа. У сонному мозку Ніка ворухнулася невиразна думка про дію, але тут же зникла. Боже, якби його відвезли кудись, щоб він міг поспати!

Його шия хворіла. Спочатку він не міг пригадати, чому. Потім він згадав тверду сторону руки шерифа, яка вдарила його. Він ніжно торкнувся хворого місця. Його пальці відчували кров. Шериф натиснув на стартер і перевів важіль перемикання передач на кермі на третю передачу. Задні колеса забризкали піском і гравієм, коли машина зірвалася з насипу і попрямувала до греблі.

Раптовий поштовх щось спровокував у голові Ніка. Прохолодне вечірнє повітря, що обдувало вітрове скло, загострило його розуміння. Він глянув на руку шерифа на кермі, на мить спантеличений важким перстнем з печаткою на мізинці. Перстень з печаткою там зазвичай не носили. Тепер він побачив, що кільце було повернуте так, що друк повернувся до краю пальця, до краю руки. Звичайно! він згадав сонний, він сам користувався таким кільцем безліч разів. До друку кільця треба було встромити маленьку, ледь помітну голку, він це знав. Мініатюрна голка для підшкірних ін'єкцій. Хтось, кого вдарили кільцем, отримав ін'єкцію, яка діяла протягом кількох секунд, занурюючи одержувача у легкий транс.

Він насупився, намагаючись вловити невиразну думку, яка продовжувала вислизати від нього. Кільце. Кров на його шиї. Ін'єкція. Сонний. Якби він міг зібрати ці окремі елементи воєдино. Посвідчення особи. Це торкнеться його думки. Це було легко після багатьох років тренувань. Ніколас Дж. Хантінгтон Картер, машина агента N3 АХ. А цей хлопець? Шериф. Його за щось заарештували. для чого? Мушу бігти, але не використовувати ніж. Ніколи не вбивайте копа. Але, невиразно подумав він, у копів таких кілець немає. Частини спорядження, подібні до цього кільця, належать шпигунам, секретним агентам.

І ось ліниво пропливла інша думка. Боротьба Сумо. Цей шериф міг це зробити. Чому? Шериф з маленького містечка у Флорида-Кіс - це не мало сенсу. Нарешті Ніку вдалося вимовити слова, вимовити їх уголос. - У тебе є чуна?

Шериф повернувся до нього з диким, косим виразом здивування та гордості на обличчі. — Що ти знаєш про це, хлопче?

— Я бачив, як вони борються в Кодокані, — промимрив Нік. Що не так із обличчям чоловіка? Дивний погляд застиг на ньому. У нього був серцевий напад або щось таке? Риси обличчя були спотворені, дивно випнуті з одного боку, наче у нього розболівся зуб. Тепер вони перетинали греблю. Тепер шериф озирнувся на дорогу. "Так, - коротко сказав він, - я трохи поборовся і отримав свою чуну". В окупаційній армії. А тепер сиди тихо, хлопче, і ні про що не турбуйся.

Щось було не так з тим, що він щойно сказав. Нік щосили намагався це з'ясувати. Його мозок повільно вислизав. .. фіранки закривалися... один за одним... Кодокан, токійський священний храм сумо... куди іноземцям вхід заборонено. † звичайно, це було! Жодному іноземцю не дозволялося носити білий конопляний пояс великого чемпіона! Нік глибоко зітхнув і закликав останній відчайдушний резерв сили. Його права рука витяглася вперед, пальці вчепилися в спітнілі складки під підборіддям товстуна. Він зробив рішучий ривок уперед. Обличчя шерифа потворно скривилося і відпустило руку Ніка — м'яка, гнучка маска, зроблена експертами і одягнена на людину з плоскими монгольськими рисами обличчя та блискучою лускою чорного волосся!

Він кинувся на Ніка, однією рукою тримаючись за кермо, а іншою намацуючи ніж. Ліва рука Ніка вже стискала ручку. Машину шалено розгойдувало з боку на бік, і шини завищали, коли чоловік ударив по гальмах. Тепер ніж був вийнятий з піхви. Це зайняло цілу вічність. Огорожа хитнулася до них у світлі фар. Абразивний скрегіт металу, коли вони ковзали повз нього, зрикошетив, вистрілив через центральну лінію в інший бік...

Кулак з довгими сталевими пальцями і вся сила Ніка, що стоїть за ним, метнулися крізь величезний живіт, що тремтить у легені. З рота чоловіка вирвався пронизливий звук здивування та гніву. Інша його рука піднялася з керма і повільно і насилу потяглася до Ніка. Жахливе обличчя з очима, що блищали пурпуром у світлі приладової дошки, повільно опускалося, а лілові зуби клацали, як собака, поблизу рук Ніка.

Нік відчинив двері. Він відсторонився, відчув, як його плече вдарилося об асфальт. Він брикався наосліп, щоб звільнити ноги з їхньої в'язниці. Він покотився шосе, і світ вибухнув у нього в голові. Червона машина проїхала через огорожу попереду, розвернувшись у гротескному польоті. Він побачив, як товста постать шерифа, розкинувши руки і ноги, вискочила з машини і пірнула у воду. Потім його приховала з поля зору машина. Машина відразу затонула, залишивши лише мить білої піни на темній поверхні.

Нік зашкутильгав назад по дорозі, спираючись лівою рукою на огорожу, поки тягнувся вперед. Продовжуй! - наказав він своєму слабкому мозку. Усього сто метрів. Не стій на місці! Тебе не повинні знайти на греблі! Він спіткнувся і впав, а піднятися не було ні сили, ні волі. Він лежав у темряві і думав: пізніше. Добре...

Пролунав звук двигуна вдалині і знову затих, піт струмив по його обличчю. Він пересувався все швидше та швидше. Звук наблизився. Фари спіймали його в темряві, прицвівши своїм світлом, як комаха до чорної повсті вітрини. Нік продовжував боротися. Подумки він побачив перефарбований бампер і знівечений кузов, що лежав по центральній лінії.

Він був наприкінці греблі. Насип шосе розширився, спускаючись у густий гай грубих сосен, які змішувалися з корінням дерев біля кромки води. Він пірнув у їхній притулок, послизнувся і ковзав по пухкому гравію. Тепер машина була за ним. Нік озирнувся. Це був синій "олдсмобіль", а не біла спортивна машина. Коли машина промчала повз, він побачив цікаві особи похилого віку, що спостерігала за ним.

Але Нік не зупинився. Він прокладав собі шлях крізь сухі гілки, що ламаються, поки не зміг зробити більше ні кроку. Потім він упав на землю і дозволив темряві огорнути його. †


Нік важко прийшов до тями від реву моторів. Його очі розплющились, потім знову заплющились, на мить засліплені сяйвом світла. Він відкинув своє тіло вбік, намацав пістолет, якого там не було, і знайшов його застряглим серед гілок. Крізь ширму кривих сосен він бачив воду, повітря, греблю. І він почув звуки двигунів — глибоководного рибальського човна, що з'явився неподалік. Дві чотирифутові вудки спустили волосіні з корми. Близько до берега гуркотів швидкий моторний човен, а слідом за ним воднолижник виконував щільний слалом хвилями кільватерного сліду. Нік глибоко зітхнув і насилу підвівся на ноги. Це був блискучий, чудовий день. Єдиним дисонансом були приховані зламані стовпи огорожі. Це доводило, що події попереднього вечора мали місце і не були жахом. А якщо так, то як щодо відчуття, що гостроліцій семинол повернувся б сюди і поставив запитання? Чи це був кошмар чи реальність? Навіть зараз, коли він заплющив очі від хворобливих відблисків сонячного світла на воді, він побачив над собою жовті вовчі зуби, що скеляться в темряві.

Нік провів руками своїм тілом. Якщо не вважати пульсуючого болю в шиї і того, що виглядало як розірваний м'яз у правому плечі, він був цілий. Він сумнівався, що це було б так, якби заступник Гудбоді справді повернувся. І все ж, у міру того як він повз назад гравійним схилом, це враження посилювалося. На трасі на нього чекало неприємне потрясіння. Патрульна машина зникла. Хтось повернувся і підібрав її. І якщо хтось повернувся, вони, мабуть, обшукали підлісок у цьому районі, знаючи, що Нік все ще десь поряд. І якби ця людина знайшла його, хіба він не став би його допитувати? А якби його допитали, почав би він говорити? А якби він казав, скільки б він розповів?

Питання переслідували Ніка на кожному етапі довгої і болісної подорожі назад Закордонним шосе. Не було жодного сенсу повертатися до Біг Пайна. Після подій минулої ночі він нічого не міг там робити, можливо його прикриття провалилося. Тепер йому треба було повернутися до Майамі та зв'язатися з Хоуком.

Нік зупинив молоковоз на віадуку Факел, що прямував до Кі-Уеста. Видаючи себе за автомобіліста, що застряг, він переконав водія підвезти його до Маленького Факела. Там він сів на автобус до Майамі. Тригодинна подорож дало Ніку можливість упорядкувати свої думки та оформити їх у найкоротшій, лаконічнішій формі для передачі до штабу АХ у Вашингтоні.

Він вийшов з автобуса перед Корал Гейблс і взяв таксі до Південного Майамі. Там він кілька хвилин безцільно тинявся по обрамленому пальмами кампусу Університету Майамі. Потім, переконавшись, що за ним не стежили, він сів автобусом до Коконат-Гроув.

Запобіжні заходи були марною тратою часу.

Квартиру Бенсона вже завітали. Нік подивився на руїни. Дверцята шафи висіла на петлях, вміст був розкиданий тут і там. Ящики письмового столу виглядали так, ніби по них промайнув ураган. Валіди Бенсона були розірвані; навіть матрац був розрізаний. Кожен артефакт, пов'язаний з особистістю та професією Чарльза Маклі, був ретельно вивчений, і побіжний погляд на деякі з знайдених паперів підтвердив, що Маклі, в свою чергу, привів би до Бенсона.

А як же Нік Картер?

Він швидко замкнув двері і підійшов до вбудованого кондиціонера. Декілька швидких рухів викруткою, і грати від'єдналися. Усередині апарату лежав навмисно нанесений пил, не зворушений відбитками пальців, і там стояв Оскар Джонсон, єдина сполучна ланка в квартирі між Агентом N3 та АХ.

Нік зітхнув з полегшенням. Він, подумав — ін'єкція з кільця шерифа, мабуть, містила препарат, схожий на скополамін. Але інтенсивна психологічна підготовка, яку Нік одержав від психіатрів AX, принесла плоди. Він не піддався...

Увімкнувши короткохвильовий передавач, Нік знову глянув на кімнату. Щось турбувало його. Слабкий солодкий запах змішувався з майже неймовірною затхлістю. Він був дуже м'яким, ледь помітним. Але Нік дуже багато разів у своїй кар'єрі нюхав його, щоб одразу не розпізнати. Кров! І з цим усвідомленням безладний візерунок раптово набув чіткої форми. Він зрозумів, що цю кімнату не просто обшукали. Був запеклий бій.

А потім він не мав часу ні про що думати. Заблимав стартовий сигнал. Хоук чекав на його доповідь.

Ніку знадобилося близько шести хвилин, щоб докладно описати ситуацію. Наприкінці він сказав: «Я збираюся позбутися Маклі. Його квартиру обшукали і його тут немає.

Ряд безглуздих вібрацій пронісся радіохвилями Вашингтона, виходячи зі складного мовного перетворювача в приймачі як голос Хоука. «Поправка, – сказав глава АХ сухо. - "Він мертвий".

Нік спохмурнів. Він вимагав додаткових пояснень.

Це трапилося сьогодні рано-вранці», - сказав Хоук. Бенсон, мабуть, сподівався повернути прихильність свого начальства з ЦРУ, встановивши саморобний електронний пристрій оповіщення, який спрацює, якщо хтось зазирне до його старої квартири. Абсолютно без дозволу, звичайно. Так чи інакше, Бенсон чергував у кімнаті зв'язку в Майамі, коли вона вибухнула. Він пішов у квартиру. Вони пішли за ним, але було запізно. Він був поранений на думку. Він, мабуть, чинив опір, але був переможений. Нападник, або нападники, пішли до того, як прибули інші офіцери.

Нік відчув спалах жалості до Бенсона, але відмахнувся. Жаль була марна для вас у цій компанії. Проте швидкість та ретельність, з якою колеги прибрали труп Бенсона, сама по собі була принизливою епітафією на його нещасній кар'єрі. Це було схоже на спростування від ЦРУ, що колись існувала людина на ім'я Ральф Бенсон.

Як завжди, Хоук вгадав його думки. «У нас немає часу на жаль, N3». Голос звучав наполегливо. «Скиньте камуфляж і негайно залиште квартиру. Ця справа стала ще більш критичною після нашої останньої розмови. У Surfside є приватний будинок відпочинку The Sea View. Він був ретельно перевірений. Ви йдете туди і чекаєте, поки хтось зв'яжеться з вами. Ви не рухаєтеся раніше. Це надзвичайно важливо. Ти мене розумієш?'

Нік сказав, що зрозумів його, і мовчки перервав зв'язок. Не було часу говорити більше. Біля дверей почувся тихий шурхіт чогось, мабуть, целулоїда, що прослизнув повз клямку замка.


Розділ 6


Двері з тихим скрипом відчинилися. Туфлі на м'якому підборі повільно та беззвучно увійшли до кімнати. Нік дав їм половину часу, необхідного для того, щоб дістатися до іншого боку дверей, потім випустив довгу гнучку ногу і довгу м'язисту руку. Жилиста постать позіхнула від здивування та жаху. Його ноги підкосилися, а пістолет марно попрямував до стелі, перш ніж з гуркотом упав на підлогу.

Важко було сказати, хто більше здивувався - Нік чи непроханий гість.

Холодні очі капітана Клегга вилізли з орбіт, наче він бачив примар. 'Ти!' він прохрипів. 'Що тут відбувається? Я хотів . .. '

- Просто застрелити мене? Губи Ніка усміхалися, але у глибині його холодних сірих очей бачилася акула. Інший чоловік здригнувся, коли побачив це. Його руки полізли до кишені. Нік сказав: "Я сподівався, що ти це зробиш". Його сталеві пальці зімкнулися на зап'ястя Клегга. Великий і вказівний пальці були притиснуті. Зап'ястя зламалося, як куряча кістка. Чоловік заревів і притиснув непотрібну руку до грудей.

Нік поліз у кишеню Клегга. Це була одна з тих надглибоких кишень, які воліють рибалки для довгого леза в ньому.

Клегг був останньою фігурою, яку Нік очікував побачити що увійшла у двері. Навіть після того, як він побачив, як він біжить до шерифа Грейнджера, його інстинкти підказували Ніку, що чартерний капітан просто виконував накази шерифа і повідомляв про всіх, хто ставив питання про автокатастрофу. Тепер він не був такий впевнений. Може, тієї аварії й не було. Можливо, Інгра Бранд не була в ній замішана. Зрештою, він мав лише слово Клегга. Можливо, Клег все збрехав.

Ось де має бути ніж.

"Ну ось, знову", - сказав Нік, перевіряючи його гостроту. По суті, це була рутинна робота для такого тонкого стилету як Хьюго, але Х'юго був у Вашингтоні з іншими знаряддями N3. Тож тупому рибальському ножу довелося ставити запитання. Це мало бути криваво, але у Ніка не було вибору. Цього разу йому довелося вдатися до крайніх заходів.

Він перевернув Клегга на живіт і розрізав сорочку ззаду, не особливо переймаючись мурашками під нею. Клег безладно захрипів. Нік відчув, що це комедія. Чоловік був у повній паніці. Він мав надзвичайно низький больовий поріг. Нік був упевнений, що почує правду — і невдовзі.

Ніж встромився в скорчене плече Клегга, коли Нік запитав: Ти вигадав історію про автокатастрофу?

«Ні, клянуся, все сталося так, як я сказав», — видихнув Клегг, корчучись під ножем. «Я бачив, як дівчина збила його та поїхала. Грейнджер ніколи не казав, щоб я не розповідав, як це сталося, просто щоб він знав, якщо хтось запитає. Я зробив це. Він сказав, що отримаю сто доларів, якщо скажу йому».

Ніж знову встромився, трохи глибше. Клег закричав. — Клянусь, — видихнув він. — Забери цей ніж. Я розповім тобі все. Я хочу вибратися, але Ґрейнджер мене не відпускає. Щоразу я маю робити для нього щось інше. Я боюся цієї гидоти. Він сказав, що вб'є мене, якщо я не співпрацюватиму. Лезо встромилося, зігнулося, вирвалося і списом пронизало дупу. Крізь безладні крики Клегга Нік сказав: — Сподіваюся, це правда, чи я уб'ю тебе, тільки трохи повільніше. А тепер розкажи мені все, що ти знаєш про шерифа Грейнджера.

- Він не справжній шериф, - видихнув Клегг, по його шиї стікав піт. — Швидше, приватний поліцейський. Атчінсон найняв його для Senior City. Він працює там близько шести місяців.

- Атчінсон? — здивовано спитав Нік.

"Так, він головний у Великій Сосні", простогнав Клегг.

— А як щодо заступника Грейнджера, Гудбоді?

- Він чекає внизу, - видихнув Клегг, і в його голосі раптово пролунала надія. — Так, краще відпусти мене, бо він прийде сюди!

Ніж описав повільний зигзагоподібний рух трохи нижче лівої лопатки. Кров завирувала. Часу на тонкощі не було. Нік почекав, поки вщухнуть крики Клегга, і спитав, чим він займається в Майамі.

Він примусив мене піти з ним. Щоби обшукати твою квартиру.

Цього разу ніж встромився ще глибше. — Ти вбив людину, яка, як ти думав, була мною, чи не так?

Клег похитав головою. - Не я, клянусь! Він це зробив.

— Чому він послав тебе сюди?

"Для перевірки - обшукати труп".

Нік завмер. Вбудована система оповіщення задзвінчала.

Пізно. З боку дверей пролунало різке клацання. Обличчя Клегга розлетілося вщент, як надтріснутий помідор. Нік повернувся праворуч із ножем у руці і став на одне коліно. Через відчинені двері він побачив заступника Гудбоді. У непошкодженій руці він мав пістолет. Зброя закінчувалася товстим чорним циліндром. Семінол усміхнувся жовтими зубами, коли глушник хитнувся у бік Ніка. Пістолет знову клацнув. Гаряче полум'я обпалило плече Ніка. Він кинув рибальський ніж — скоріше для відволікання, аніж для вбивства.

Відволікання тривало досить довго, щоб Нік дістався Гудбоді в три довгих, що підстрибують кроку. Його коліно піднялося і вдарило об плоский жилистий живіт. Він опустив руку в ударі карате, який роздробив чоловікові зап'ястя. Пістолет із брязкотом упав на землю. Але Гудбоді вдалося вдарити Ніка по горло потеклими пальцями іншої руки — руки, яка була зламана. Нік поперхнувся і побачив червоні вогні перед очима. Він усвідомлював, що його відкинуло убік і він сильно вдарився об кахельну підлогу коридору.

Він дозволив собі повністю обм'якнути на оманливу мить. Потім він раптом підняв коліна і схопився на ноги і відчув, як гнів вибухнув усередині нього. Гудбоді теж підвівся. Лезо блиснуло в його руці. Нік схопив витягнуту руку, люто лягнув правою ногою і скрутив руку помічника шерифа, поки лікоть не вказував під страшенно неприродним кутом до обличчя, так що вістря леза впиралося в Гудбоді. 'І кажи!' Слова пролунали, як постріли. Гудбоді посміхнувся Ніку, але в його очах був болісний блиск. Він різко смикнув головою праворуч і пронизав себе власним ножем. Це було зроблено вправно. Артерія була проколота. Кров ринула з-під леза, коли чоловік притиснувся до леза, що вбивав його, проштовхуючи його дедалі глибше в горло. Жовті вовчі зуби стиснулися востаннє. Гудбоді болісно втягнув останній подих. Потім він опустився навколішки і впав.

Нік втягнув його в квартиру за ноги і поклав поруч із Клеггом. Він замкнув двері і обшукав обидва тіла. Ніхто з них нічого не мав із собою. Вони були без масок. Вони мали своє обличчя. Але коли Нік подивився на Гудбоді, він подумав, чи справді він мав риси індіанця-семінолу. З таким самим успіхом він міг бути китайцем! І чому Гудбоді не вбив його там, у печері? Він мав усі можливості. І ще: що Клегґ мав шукати на трупі Бенсона? Тримайся, подумав Нік, його тіло! Тому що, звісно, вони думали, що це його тіло.

Раптом, злякавшись, Нік зняв з себе одяг. Йому знадобилося менше хвилини, щоб знайти крихітний отвір від голки.


Ропот голосів став голоснішим. Чиясь рука схопила його за руку, намацала пульс. Нік розплющив очі в сліпуче білий світ. Деякі білі плями відірвалися від інших і нахилилися до нього. Жіночий голос поряд з його обличчям сказав: «Він отямився, лікарю».

- Дякую, сестро Лайонс, - відповів чоловічий голос. — Як я вже сказав, містере Берд, структурних ушкоджень немає. Цей тип хірургії стає дедалі більш поширеним. Розтин хворого, викачування всієї крові з організму, пропускання її через фільтр і закачування назад у нього. Примітний, звісно, сам фільтр. Він пропускає кров, але захоплює хворі клітини».

— А, гадаю, дуже ефектно, — прокашляв сухий голос, який Нік знав так само добре, як і власний. Він повернув голову трохи праворуч — і побачив, що Хоук дуже неспокійно сидить поруч із ліжком, тримаючи в руках букет квітів. Навіть у своєму ослабленому стані Нік не міг не посміхнутися до цього безглуздого видовища. Глава АХ нагородив його найхолоднішою посмішкою. «Хтось, будь ласка, візьміть це в мене», — сказав він, з огидою дивлячись на квіти.

— Так, медсестра подбає про це, — заспокоїв лікар. Він клацнув пальцями. «Сестра Лайонс, простежте, щоб містера Берда та пацієнта не турбували протягом наступних кількох хвилин. Впевнений, що їм є про що поговорити.

Коли анестезія почала відходити, пам'ять повернулося до Ніка - як він знайшов укол на руці, контакт з АХ і як він отримав вказівку негайно з'явитися в будинок для людей похилого віку Серфсайд, який по суті є надсекретним медичним центром ЦРУ. Решта, однак, була невизначеною. Він пам'ятав великі випробування, прибуття Хоука, розмови про переливання крові, операції.

"Як довго я був тут?" він запитав.

— Три дні, — відповів Гоук.

Нік здивовано підняв брови. Він спробував сісти. Хоук сказав: «Зберігайте спокій. Ти не можеш піти до завтра. І навіть після цього ти мусиш відпочити ще два дні, а потім ще кілька тестів, щоб побачити, чи всі з тебе відфільтрували».

Нік із деяким інтересом запитав, що саме вони з нього відфільтрували. «Наші люди називають це XL Liquid, — відповів Хоук трохи педантичним тоном, який він завжди використовував, говорячи про нову зброю шпигунів. — Речовина схожа на полоній-210. При попаданні в кровотік воно діє як щит, від якого відскакують альфа-частинки, вказуючи місцезнаходження жертви подібно до радару. Але замість екрану використовується приймальний пристрій, дуже схожий на лічильник Гейгера. При наближенні до жертв сигнали посилюються; з кожним кілометром відстані між жертвою та реципієнтом вони стають слабшими. За допомогою пеленгатора можна точно визначити місцезнаходження жертви. Він ефективний у радіусі сорока кілометрів, хоча зараз експериментують із рідиною, ефективною у радіусі трьохсот кілометрів.

Нік тихо свиснув. "Ходяча мета!" він сказав. «Не дивно, що вони мене не вбили». Хоук почав ерзати на своєму місці. Нік знав, що його непокоїло. "Давай, мені все одно, - посміхнувся він, - і я впевнений, що медсестрі все одно". Хоук із вдячністю витяг з жилетної кишені сигару і відкусив верхівку. «Ми знали, що росіяни мають свою версію цієї рідини, — сказав він, запалюючи сірник про підошву свого черевика.

Він зробив паузу. "Я не хочу говорити вам надто багато тут," продовжив він. 'ЦРУ стверджує, що тут абсолютно безпечно, але оскільки ми не мали можливості перевірити це самим, я знайду інший спосіб зв'язатися з вами через кілька днів.

Обидва чоловіки на мить замовкли — один був зайнятий, пихкаючи сигарою, інший згадував, як у минулі рази його використовували проти Юди, головного злочинця "Кігтя", - Особливого відділу Червоного Китаю для сіяння ненависті, вбивств та зародків війни. — Між іншим, — сказав Хоук, випускаючи хмару синьо-чорного диму, від якого Нік ледь не задихнувся, — ми майже впевнені, що цей Клег був справжнім. Нам вдалося простежити його біографію до його народження. Він був просто жадібною і хитрою людиною, яка надто вплуталася в цю справу».

- А Гудбоді?

"Здається, він і шериф Грейнджер народилися минулого року", - сказав Хоук. Він обшукав свої кишені. «У мене тут є фотографія, яка багато чого пояснює».

«Але чого я не розумію, то це чомусь Гудбоді і Клегг пішли в квартиру Бенсона вдруге».

- Це нас теж турбувало, - сказав Хоук, - поки ми не знайшли XL приймач у машині Гудбоді. Нам вдалося резюмувати їх пересування наступним чином: вони поїхали в Майамі, щоб обшукати квартиру Бенсона, були спіймані ним на місці злочину і вбили його, а потім зникли. приймач бурхливо відреагував, і в цей момент вони почали підозрювати, що людина, яку вони вбили, не була вами. Потім вони повернулися до Майамі, щоб перевірити тіло. Решту ви знаєте.

Нік подивився на глянсову фотографію, яку дав йому Хоук. Це був вид з повітря на серію острівців, що розтяглася. "Схоже на Флорида-Кіс", - сказав він.

"Так, якщо бути точним, район Велика Сосна", - сказав Хоук. Він простяг Ніку лист кальки, на якій чорнилом був намальований контур кожного острова. «Це малюнок справжніх островів, зроблений за фотографією, зробленою за тих самих погодних умов на тій самій висоті. Найдальший острів - Пелігро. Хвилястий край у верхній частині листа - це мис Сейбл в Еверглейдс, за 25 миль на північ».

- Острови? — спитав Нік, насупившись. — То звідки це фото? Він поклав на неї кальку і побачив, що чорнило слідує кожній мітці на фотографії.

— Поверни, — сказав Хоук.

Нік це зробив. На звороті були слова, і він прочитав:


СУПУТНИЧНА АЕРОФОТОГРАФІЯ, ЗРОБЛЕНА НАД ОЗЕРОМ КОКОНОР У ПРОВІНЦІЇ ЧІНГАЙ, ЦЕНТРАЛЬНИЙ КИТАЙ, З ШТУЧНИМИ ОСТРОВАМИ, СТВОРЕНИМИ МІЖ 3/11 А ТАКОЖ 12/6.


Нік різко підвів погляд. - Так, саме так, - сказав Хоук, застережливо приклавши палець до губ. «За цим стоїть щось більше. Але це може зачекати.

Двері відкрилися. Нік ворухнув головою, намагаючись розглянути, хто увійшов, але огляд йому загороджував екран. Голос медсестри сказав: «Боюсь, вам час іти, містере Берд».

Хоук підвівся і сказав: «Добре відпочинь. Зараз я йду додому, але скоро повернуся до тебе. За останні кілька днів я отримав кілька цікавих ринкових порад», - додав він, запихаючи фотографії до кишені та прямуючи до дверей.

З рота медсестри вирвалося зітхання. "Містер Берд!" Нік почув її різкий і докірливий голос. «Ця смердюча, сигара! Як ти смієш курити? Це диво, що пацієнт ще живий! Я навіть ні на мить не можу вийти!

Широка посмішка ковзнула по обличчю Ніка. Усі в штабі АХ так само обурювалися з приводу дешевих смердючих сигар, які курив старий джентльмен, але ніхто ніколи не наважувався так різко заперечувати. Нік почув різку відповідь Хоука: «Ну ж, ну, сестро Лайонс, немає потреби перебільшувати вашу професійну запопадливість».

Двері зачинилися. - Ви можете лягти на бік, - сказав діловитий голос медсестри. «Обличчям до стіни. Настав час для твого масажу. Нік спробував мигцем побачити її обличчя, але вона стояла до нього спиною, коли підійшла до раковини та відкрила кран із гарячою водою. Він підняв плечі. Судячи з голосу, висохла стара діва. Він обережно повернувся на бік, і тупий біль у рані на плечі повернувся.

Тепер вона стояла поряд із його ліжком. Ковдра була відкинута, штани його піжами сповзли. Нічого не кажучи про його шрами, почала вона, працюючи руками сильними, точними та досвідченими рухами. Через кілька хвилин вона сильно ляснула його по сідницях. - Гаразд, на спину! - наказала вона.

Коли він обернувся, почуваючи себе трохи незручно через свою наготу, його вдарили по обличчю чимось гарячим і мокрим. Він подумав. - "О Боже"... Тепер теплий рушник. Це було абсолютно потрібно? Але він ліг із зітханням, бо його тіло тепер купалося у чудовому почутті. Рухи медсестри раптом втратили свій професійний авторитет. Її руки були м'якими, повільними, рухалися у ніжному ритмі. Це було пронизливе, чудове відчуття, і Нік піддався йому. І раптом він відчув, як руки ковзнули до його середньої частини, а те, що вони там робили зараз, було не роботою медсестри!

Розгублена усмішка ковзнула по його обличчі. "Ну, сестро Лайонс!" він посміхнувся.


Розділ 7


Жінка, яку Нік побачив, коли стягнув з обличчя гарячий рушник, не була висохлою старою дівою. Вона також не була медсестрою на ім'я сестра Лайонс, хоч і носила форму медсестри. Дивлячись на неї з недовірливим подивом, Нік побачив те, що вперше побачив теплим вересневим днем у секції 33 стадіону «Янки», а потім на борту навколосвітнього літака, що прямував з Бомбея в Нью-Делі: м'яку шкіру мідного кольору, високі вилиці, ще , ретельно нафарбований губною помадою, щоб підкреслити його природну красу, очі майже мигдалеподібної форми, соковите темне волосся, що вибилося дрібними локонами з-під безглуздої шапочки медсестри, злегка вигнуті стегна, тонка талія і, під крохмальна білизна, в уяві всілякі чудові думки та спогади.

Сестра Лайонс, вона ж Джулія Барон із Нью-Йорка, Лондона та Пекіна, нахилилася вперед і ніжно поцілувала його. Серце Ніка забилося, коли він вдихнув духи, які прозвав «Жінкою-Драконом». Його Джулі. Бачив він її так рідко; і так дуже любив. «Джулі, люба, люба, — прошепотів він, — дозволь мені ще раз подивитись на тебе». Вона посміхнулася і показала трохи криві зуби, які, на його думку, прикрашали її обличчя. "Ти все ще виглядаєш красиво, - посміхнувся він, - але це не моє уявлення про медсестру".

Мрійливі котячі очі Джулі весело блиснули. — Що ж, тоді ми застрягли. Тому що ти теж не здається мені дуже хворим. Привіт, м'язи. Привіт шрам. Всім привіт . .. - Вона сіла на ліжко і кінчиками пальців погладила його міцні м'язи. "Гарне чудовисько, чим ти займався?"

- У цьому немає жодних сумнівів, - посміхнувся Нік. «Ваші виступи стають дедалі видовищнішими. Але чи ти думала про те, що зробити на біс?

— Обережно, — сказала вона і встала, підійшла до дверей, замкнула її і вимкнула світло. Повертаючись до ліжка, вона швидко розстебнула уніформу медсестри. Вона зісковзнула з її стегон на підлогу. Вона вийшла з неї і, якщо не брати до уваги пояса і нейлонових панчох, була чудово і безсоромно оголена. «Головна медсестра сказала, що ми маємо бути готовими до надзвичайних ситуацій», — сказала вона з посмішкою.

— Думаю, мені подобається така лікарня, — промимрив Нік, обіймаючи її. Її рота піддався під його поцілунок, відкрився. Їхні мови зустрілися. Його рука знайшла одну з її прекрасних грудей, відчула, як вона піднімається та опускається під його пальцями. Він узяв м'який, набряклий горбок у руку, потім ніжно стиснув.

- О, як мило, любий Нік, - пробурмотіла вона, і її губи ковзнули по його обличчю в швидких легких поцілунках, торкаючись його рота, його повік, його мускулистої шиї. "Це було так давно."

- Мені доведеться спитати, що ти тут робиш, - прошепотів Нік, - але я майже боюся це почути.

«Я твій охоронець, любий, — видихнула вона йому у вухо, — я не можу нікого підпускати до тебе, поки ти тут».

"Тоді ось як про це подбати", - посміхнувся Нік. А потім уже не було ні часу, ні бажання говорити. Він підняв її на ліжко, притулився до неї своїм довгим тілом і ковзнув у неї. Вона вітала його з розкритими обіймами, притягла до себе. З нею не було боротьби — просто два прекрасні тіла, притулившись одне до одного і ритмічно погойдуючись, зливаючись воєдино, концентруючись на досконалому почутті іншого, палаючи полум'ям взаємної пристрасті в єдиному вогні, що реве.

Вони шепотіли ласкаві імена, які посилалися на спогади про минулі зустрічі. Шепіт стих у тиші, а потім почав надто голосно стогнати, коли вона відчула його тіло і його напружені рухи. Вона відповіла своїми твердими, гнучкими стегнами, поки її рожеві соски і тремтячий пагорб її живота не перетворилися на постійний рух під ним. А потім чорна ніч вибухнула червоним, розколовшись під ними, і світ упав у них під ногами. Принаймні так їм здавалося.

І Нік сказав: Джулі, твоя Я люблю .

І, як завжди, він мав це на увазі.


Якщо не рахувати пари, що лежить на великому банному рушнику, на пляжі нікого не було. Маленькі хвилі ліниво вились у дзеркальних водах затоки Біскейн, розбиваючись об шар рожевих раковин, що лежав біля їхніх ніг. Поруч валялися водолазні маски та ласти. Засмагла, забруднена піском пара лежала в обіймах один одного, шепочучи і сміючись. Два келихи для мартіні та термос були в межах досяжності.

Останні два дні вони купалися, сміялися і кохали, і лише кілька разів бачили людей поруч із собою. Барвистий горизонт Майамі-Біч був на горизонті, але Кі-Біскейн, хоч і з'єднаний з материком греблею, міг бути на іншій планеті. Чоловік підняв свою склянку, посміхнувся до дівчини і сказав: «Медовий місяць, люба». Він осушив склянку, взяв термос, підніс її до вуха і струснув. «О, о, — сказав він, — схоже, що медовий місяць закінчився. Та все ж тато вчинив розумно, пославши його.

Того ранку термос прибув експрес-поштою, адресованій «містерові і місіс Фінч, Кі-Колоні-Хаус, Кі-Біскейн», і людина за прилавком, як і було наказано, поспішив до молодої пари, отримав чайові і почув крик місіс Фінч: « О, як мило! Це один з тих термосів, що самоохолоджуються! А містер Фінч сказав: «Якраз те, що потрібне для пікніка. Я накажу в барі змішати купу мартіні з горілкою.

Тепер молодята лежали на березі, старанно дивлячись на термос. 'А чи не ____ нам?' - пробурмотів містер Фінч, і його наречена кивнула. Він витягнув металеву пластину з накаткою з кришки і вставив її в невеликий охолодний блок внизу. Потім, сидячи близько один до одного, дивлячись кожен у різні боки, вони слухали повільне дзижчання в термосі, яке тепер посилилося. Тонкий металевий голос почав говорити. Хоча далекий і зовсім невиразний, голос був безпомилково впізнаваний. Це був не джин у пляшці, а Хоук, який розмовляв із «містером і місіс Фінч», також відомими як Нік Картер та Джулі Берон.


- Слухайте уважно, - сказав голос. «Після цього повідомлення самознищиться. Я дам інформацію лише один раз. Зрозуміли? Коли Хоук почав зворотний відлік із десяти, Нік подивився на Джулі і показав їй поглядом, що пляж з її боку порожній.

'... тепер номер один: Супутникова повітряна розвідка Зображення штучних островів на озері Коко Нор в провінції Чингай. Я не зупинятимуся на цьому, бо впевнений, що Джулі це вже знає. Достатньо сказати, що саме її група з OCI повідомила існування школи підготовки червоних китайців, яка надала десятки англомовних агентів, здатних видавати себе за американських громадян. Крім того, її група повідомила про існування точної копії американського міста десь у Чингаї. Це призвело до того, що повітряна розвідка сфотографувала провінцію, виявивши в процесі безліч штучних островів, на жаль, ми не можемо підібратися ближче, ніж фотографія, яку я вам показав. Після цього збільшення стають непридатними використання через атмосферних умов. Але я з'їм свій капелюх, якщо це фальшиве місто не знаходиться на одному з тих штучних островів».

"Ні хріна собі" - захоплено прошепотів Нік. Він був готовий особисто з'їсти кілька капелюхів, якби це місто не було Великою Сосною! Номер два: Інгра Бренд. Коли ми перевірили її, ми натрапили на такий секретний проект НАСА, що навіть AX не був проінформований про його існування». Нік посміхнувся трохи сердитому тону металевого голосу Хоука. «Окрім безпосередньо залучених науковців, про це знають лише президент та Об'єднаний комітет начальників штабів. Він знаходиться на мисі Соболь в Еверглейдс. Саме тут виробляється найпотужніша і найкомпактніша ядерна ракета всіх часів. Я міг би додати, що вона настільки сильна, що той, хто тримає його в руках, може нав'язувати свої умови решті світу, а це також означає СРСР. Голос продовжив.

'Проект відомий за кодовими ініціалами ПХО, скорочення від Pay-hay-okee, назва, яку семиноли дали Еверглейдс.

Темні брови Ніка здивовано здійнялися. То це була інформація, яку намагався передати Очоа.

Хоук сказав: «Я збираюся відразу поговорити про роль Інгри Бренд у проекті PHO, але спочатку я хочу прояснити кілька інших речей. Ми провели ретельне розслідування щодо її батька, А. К. Атчінсона, компанії «Аквасіті» та доктора Карла Орфа. Ось, стисло, відповідні факти. Почну з Орфа. Йому п'ятдесят чотири роки, народився у Празі, судетський німець, наприкінці війни залишив Європу, спочатку практикувався у Домініканській республіці, потім на Кубі. Мені сказали, що він дуже досвідчений хірург. Покинув Кубу невдовзі після приходу до влади Кастро, практикувався в Майамі. Натуралізований як американець три роки тому. Нині він більш-менш відійшов від своєї практики. Живе в Сеніор-Сіті, більшість часу проводить на риболовлі, але іноді неофіційно лікує кількох пацієнтів. Один із них — професор Гюнтер Бранд, у якого близько року тому стався серцевий напад.

Нік закурив сигарету і подивився на пляж. Він був, як і раніше, безлюдний. Він глянув на Джулі. Вона підморгнула: "Добре". Вони посміхнулися, нахилилися і поцілувалися — все ще щасливі наречені, на випадок, коли на них наведуть сильні біноклі.

Скрипучий голос Хоука продовжував. - «Щодо фактів, що стосуються професора Бренда, добре відомі завдяки тій ролі, яку він зіграв у розробці атомного підводного човна. Але незважаючи на всі похвали і популярність, які він отримав в результаті, зазвичай забувають, що він був головним вченим Гітлера в області підводних ідей, винахідником багато чого, у тому числі двомісного підводного човна та плану вторгнення в Англію через Канал., який так і не пройшов далі за проект. Навіть Гітлер, здавалося, знаходив це надто надуманим. Після війни Бранд був виправданий у Нюрнберзі і попрямував до цієї країни, де його минуле зам'яли. Щиро кажучи, нам були потрібні його чималі таланти. Він був представлений публіці як «добрий антифашистський німець». Ми не знаємо, які його справжні погляди. Він не дуже балакучий. Але незлічені перевірки безпеки, що проводилися щодо нього протягом багатьох років, виявили докорінно аполітичну фігуру, яка зацікавлена лише у пошуку фінансування для підводних наукових проектів». Голос Хоука замовк, а потім продовжив: «Це головна причина, через яку він обрав Сеніор-Сіті, щоб жити в ньому після виходу на пенсію. Очевидно, А. К. Атчинсон час від часу просив у нього поради та допомоги у будівництві Аквасіті. За свої послуги він отримує скромний гонорар від Товариства Атчінсона і живе в Сеніор-Сіті безкоштовно».

— Щодо самого А. К. Атчінсона, — продовжував металевий голос, — нам не вдалося знайти нічого, що ще не було б добре відомо. Техаський нафтовий мільйонер, який досяг свого великого успіху, років шістдесяти. Самотня, досить самотня людина, яка ненавидить публічність. Самотнє все життя, але з, ну, можна сказати, непереборною цікавістю до слабкої статі. Зазвичай має під рукою якийсь гарем зі старлеток, манекенниць та дівчат із шоу-бізнесу. Збудував свою віллу на Пелігро-Кі насамперед для того, щоб він міг жити як сатир без втручання обурених моралістів. Чи не активний політично. Офіційне пояснення його рішення збудувати Аквасіті полягало в тому, що його морські нафтові свердловини викликали в нього інтерес до можливості створення цілих спільнот під водою. Але наше власне дослідження виявило дещо інший мотив».

Нік загострив вуха. Він нахилився ближче до термоса, що розмовляв, і видихнув дим.

- Нинішня коханка Атчінсона, - прохрипів металевий голос, - або, принаймні, його нинішня фаворитка - Кара Кейн, колишня танцівниця водного балету в Майамі, чия кар'єра пішла на спад. Старий козел насправді будує для неї Аквасіті. Вона стане там зіркою підводного театру, тренуватиме власний плавальний кордебалет і буде господаркою підводного готелю та ресторану, а драйв-центр продаватиме її власний асортимент продукції.

— Щодо Аквасіті, — продовжив голос. «Наше розслідування не виявило нічого навіть віддалено підозрілого. Aquaco - це компанія Атчінсона - отримала попередній дозвіл від Комітету з ключового розвитку на будівництво споруд у водах навколо Пелігро вартістю 35 мільйонів доларів. Aquaco буде дано три роки на завершення розробки для задоволення комітету, після чого компанія отримає ліцензію на 30 років. Матеріали надає низка провідних американських виробників – алюміній, скло, спеціальні труби. Зважаючи на все, Aquacity буде служити свого роду вітриною для їхньої підводної продукції. Звичайно, в пресі були скарги на надмірні заходи безпеки, що оточують суто комерційний проект, але Атчінсон завжди працює саме так. Він якось сказав, що не хоче, щоб якісь репортери копошилися довкола, що публіка не побачить, що він збудував, доки це не буде закінчено».

Нік виглядав задумливим. Надсекретний проект «Кейп-Сейбл» розташовувався на іншому боці Флоридської затоки, всього за 40 миль від такого ж секретного проекту «Аквасіті»! Якщо колись виникне потреба у розслідуванні двох секретних проектів, похмуро подумав він. — А тепер важливі факти про Інґру Бранд, — прохрипів металевий голос Хоука. — Їй двадцять шість років вона народилася в Німеччині. Її мати загинула під час бомбардування Гамбурга 1943 року. Вона приїхала до цієї країни зі своїм батьком після війни і була автоматично натуралізована, що дозволило їй жити з ним на різних урядових базах, де він був. Вона особливо блискучий учений, який користується великою повагою у своїй галузі, що займається проектуванням електронних схем. Я чув, що вона практично поодинці розробила числову та аналогову схеми для головного мозку ракети PHO на мисі Соболь. Вона також винайшла металевий сплав, який використовується для цих схем. На її честь він названий Брандиніум — сплав гафнію та танталу, що витримує температуру в чотири тисячі градусів.

Нік тихо свиснув, намагаючись встановити зв'язок між блискучим ученим, якого описав Хоук, і красивою, суперсексуальною білявкою, з якою він звивався на пляжі тієї ночі. Він зазнав невдачі.

— Мене все це, звичайно, не задовольняє, — продовжував голос Яструба, — і вас, я думаю, теж. Ми збираємося ближче познайомитись з нею. Начальник служби безпеки Кейп-Сейбл, схоже, не хотів нічого говорити, крім того, що зараз вона перебуває на тривалому відпочинку. Я думаю, він не любить, коли йому заважають інші державні установи

Тож ми маємо обійти його. Ми вже домовилися про те, щоб Джулі вирушила на мис Сейбл як помічник з адміністративних питань із резерву НАСА. У цій якості вона має всі можливості переглянути файли безпеки.

— Також було домовлено, — сказав Хоук, — що ви, N3, також відвідаєте установку на мисі Соболь. Ваше прикриття – особа вищого офіцера служби безпеки з Вашингтона, який здійснює інспекційну поїздку. Ваші документи, підписані Об'єднаним комітетом начальників штабів, будуть доставлені протягом години через кур'єра. Вони будуть вручені вам особисто у лікарні, куди ви зараз повернетеся для остаточного медичного огляду. Можу додати, що кур'єром є Грем із редакції, і в нього із собою весь необхідний одяг та засоби маскування».

Хоук зробив паузу, а потім продовжив: «Я хочу, щоб ви оглянули всю цю установку і подивилися, чи може щось чи хтось — навіть просто тарган — туди увійти чи вийти. Докладні записи про всі порушення безпеки, з якими ви можете зіткнутися. У вас є тільки один день, щоб зробити це, так що вам потрібно діяти швидко. Ви повинні піти, перш ніж комусь прийде на думку думка зателефонувати до штаб-квартири НАСА, щоб дізнатися про вас. Це може перешкодити вам. бентежити.

— Коли ви виїдете з установи на своїй службовій машині, — сказав Хоук, — сірий «мерседес» буде припаркований уздовж державної дороги 27 на півдорозі між Фламінго та Хоумстедом. З нетерпінням чекаю. Коли ви наблизитесь, Мерседес починає рухатися. Ви слідуєте за ним до певної заправної станції у Хомстеді. У туалеті цієї станції ви передаєте свої записи та одяг іншому водієві. Потім ви міняєтеся машинами і продовжуєте свій шлях на «Мерседесі» до міста Еверглейдс на березі Мексиканської затоки, на узбережжі, де команда Editors зараз перебудовує для вас каютний катер. Потім ви прибудете до Біг-Пайн-Кі в ролі Ніла Кроуфорда, мільйонера, рибалки та любителя підводного плавання. Більш детальна інформація про ваше прикриття, а також ваше звичайне спорядження чекають на вас в Еверглейдс».

Голос завмер у тихому шипінні.

Нік зачекав кілька хвилин, щоб переконатися, що термос вимкнувся. Він знав, що під блискучою сріблястою оболонкою вміст, слова якого вже були стерті, швидко розпадався. Потім він видалив комбінований ключ і головку стрічки, зробивши пристрій марним, і струсив сірий порошок зсередини в океан. "Дуже повчальний літр мартіні", - сказав він, ставлячи термос назад у кошик для пікніка. "І красивий медовий місяць теж, я повинен сказати." Джулі посміхнулася, і пліч-о-пліч вони вийшли на пляж.

Хоук не сказав Ніку, що робити у Великій Сосні. У цьому також не було потреби. Посилання на його звичайне спорядження було б достатньо. Цього разу він буде не розтяпою, яка щосили намагається залучити ворожий вогонь, а особисто Кіллмайстром.

Бути завдання: Знайти Юду і може бути армію агентів CLAW і знищити їх.


Розділ 8


«Тепер, якщо ви натиснете третю кнопку на приладовій дошці, носова палуба відсунеться назад і… .. '

Чотири . Кулемети «Браунінг» 50-го калібру плавно та безшумно ковзнули на позиції.

Френкі Дженнаро сяяв від гордості. Він був інженерним генієм, і перебудова сорокафутової крейсерської яхти, на якій він і Нік Картер тепер перебували в рульовій рубці, була його найкращою роботою. Спітніла команда техніків AX стояла під брезентом, який захищав їхню роботу від сторонніх очей, на рейді Беррон-Рівер, недалеко від маленького містечка Еверглейдс. Незважаючи на задушливу спеку, вони теж усміхалися, бо знали, що вони та їхній бос виконали чудову роботу.

«Їх можна запускати одночасно й окремо, – сказав Дженнаро, – автоматично чи вручну. Батарея фокусується на цілі та втекти неможливо. На позиції сто тисяч набоїв. Все, що потрібно зробити, це натиснути на цю кнопку». Дженнаро потягнувся до ряду кнопок і торкнувся однієї з них. «Без ключа, який завжди із собою, — продовжував він, — усі ці додаткові речі не працюють. Для того, хто прийде сюди шпигувати, це просто кнопки, що заїли. У цьому нічого незвичайного.

Ви знаєте скільки пристроїв на човні за п'ятдесят тисяч доларів.

Він підвів Ніка до двигунів і сказав: «У вас на борту є звичайна кількість обладнання, а також кілька дорогих, але звичайних доповнень, таких як навігатор Decca та ехолот, які безцінні на мілководді, заповненому рифами, де вам доведеться працювати. ... Він зупинився перед корабельним радіо. "Якщо ви вставите сюди свій ключ, - сказав він, вказуючи на ледь помітну щілину, - ви задіяєте передавач Оскара Джонсона для миттєвого, зміненого шифром короткохвильового контакту зі штаб-квартирою".

Інженер та спеціаліст зі спецефектів відкрили люк і вказали на двигуни. «Два Chrysler 177, – сказав він, – стандарт для човна такого розміру. Але внизу в нас зовсім інше. Турбореактивний двигун Westinghouse J46-WE-8B із форсажною камерою потужністю 5000 кінських сил. Це означає швидкість майже 200 км/год. Я покажу тобі кнопку на панелі приладів, з якої ти його включиш». Він повів Ніка назад у рульову рубку. "Ви повинні бути обережні, щоб не натиснути цю кнопку раніше", - сказав він, вказуючи. «Інакше ви просто перевернетеся на таку швидкість. При цьому ви піднімаєте яхту з води на глісаді, а потім з'являються спеціальні стабілізатори».

Нік посміхнувся. "Чудово, Френкі, чудово", - сказав він із щирим захопленням.

— А найкраще, — засяяв Дженнаро, — для стримування переслідувачів — два 40-мм «Бофера», які приводять у дію цією кнопкою і стріляють з корми трохи вище за ватерлінію. Крім того, у вас є невеликі магнієві бомби, які викочуються з-під рибальських крісел і вибухають і згоряють у воді під час контакту з корпусом супротивника».

Через годину Нік відправив «Мобіл Гал» через канал до Індіан-Кі-Лайту та відкритої води. Ім'я крейсерської яхти знову було хитрощом Дженнаро. Маскування Ніка як Ніла Кроуфорда було ретельно розроблено, щоб збігатися зі справжніми Кроуфордами, багатою сім'єю судновласників з Мобіла, штат Алабама. А з ТРД ця яхта була дуже рухлива!

До полудня Нік був біля берегів мису Сейбл. Він побачив червоно-білі ліси ракетної бази, що височіли над корінням дерев та іспанським мохом. Він був там тільки вчора, щоб уважно стежити за заходами безпеки проекту PHO. Він не зміг знайти жодного витоку. Він написав це у своїх нотатках Хоуку, зробивши висновок: Не вірте, що несанкціонований тарган може проникнути на базу або вийти з неї.

Він також досліджував можливість штурму бази з моря. Але служба безпеки НАСА запевнила його, що це також неможливо. Вони провезли його на тримісному підводному човні «Перрі» і показали йому електричні огорожі та товсті бетонні буфери, що запобігають підходу до води, а також екіпажі водолазів, які щогодини вдень і вночі патрулювали цей захист. А на поверхні йому показали добре озброєні патрульні катери, що цілодобово досліджують води між затокою Понсе-де-Леон та Ойстер-Кіс.

Нік вирішив, що не завадить все ще раз перевіряти ще раз. Тепер він знаходився приблизно за три милі від берега, дотримуючись стандартного ключового курсу 218 градусів. Він повернув кермо на 217 градусів. Це поступово наближало його до мису Соболь.

Майже одразу його радіо затріщало. Металевий голос сказав: LJ/7017, LJ/7017. Ви входите до забороненої зони. Ти розумієш мене? Негайно змінити курс на південь. LJ/7017, Mobile Gal, тримайся подалі. Нік усміхнувся і повернув кермо назад на курс. Вони справді були дуже уважні! Він міг уявити собі сильні радари та біноклі, з якими вони стежили за ним, якби вони могли прочитати його ім'я та реєстраційний номер. Коли він повільно відправився від берега, радіо знову затріщало: «LJ/7017. ЖЖ/7017. Про вас буде повідомлено за вторгнення та відмову розкрити інформацію. О.'

Чудово, подумав Нік. З погляду безпеки найкращого й бажати не можна. Наскільки він міг бачити, вони все передбачили. Єдиною слабкою ланкою в ланцюзі була «Інгра Бранд». А Джулі Берон зараз була на базі НАСА, перевіряла усі файли. Якби щось можна було б знайти, Джулі знайшла б це. Що стосується сьогодення та майбутнього Ingra Brand, N3 в даний час перебуває на шляху до того, щоб це сталося.

Нік дістався Великої Сосни у другій половині дня.

Пропливаючи під Безіменною греблею, він озирнувся через плече. Стовпи, розчавлені фургоном смерті шерифа, що обертається, були замінені. N3 востаннє перевірив свою зброю. Вільгельміна, Люгер: у спеціальній кобурі з гвинтовою пружиною на поясі. Хьюго, стилет: у піхвах на передпліччі. П'єр, газова бомба: у правій кишені штанів.

Наразі він входить на ворожу територію. Все виглядало так само, як і раніше: пристань, усіяна прогулянковими катерами, прапори, що майоріли на вітрі, готель Sea-Top, що піднімається в блакитне безхмарне небо, земля, усіяна стільцями, столами і парасольками в червоно-білу смужку. . Але він почував себе зовсім інакше, ніж тоді!

Людина на пристані, в яку він зараз кидав вудки, справді був тим мускулистим, ластовити водяним хлопцем, яким він здавався? Чи він теж був агентом "КІГТЯ"? Слуга схопив мотузку, закріпив її, потім узяв дошку із прикріпленим до неї списком. «Послухай, ти, мабуть, та сама людина з Пойнт Клір», — повільно сказав він, маючи на увазі пляжне містечко в затоці Мобіл, де Нік мав розпочати свою подорож. - Містер Кроуфорд, чи не так? Він узяв телефон і зателефонував на ресепшн, і за кілька миттєвостей до нього підбігла пара захеканих посильних. Яка різниця, якщо в тебе є гроші, кисло подумав Нік, йдучи за ним у готель. Цього разу жодних чихів; тільки покірні поклони та приглушені команди з усіх боків, коли його відвели до його кутового номера на третьому поверсі, навіть не розписавшись у гостьовій книзі.

Нік роздягся і прийняв душ. Потім він розтягнувся на ліжку та почав займатися йогою. Його кінцівки затекли після шести годин за кермом човна, і тепер він напружив усі свої м'язи, контролюючи своє дихання та кінцівки, щоб розвіяти втому. Через п'ятнадцять хвилин він вискочив на ноги з лежачи і витер плівку поту зі свого гнучкого засмаглого тіла.

Після другого душу він вийшов із готелю на прогулянку. Він зупинився біля газетного кіоску. Він купив місцеву газету і прочитав її від А до Я, але нічого не знайшов про зникнення шерифа Грейнджера. Ні про загибель у Майамі його заступника Гудбоді та капітана Едді Клегга. Навіть про зникнення з готелю Sea-Top кореспондента журналу Чарльза Маклі. Цікава газета.

Ще більш примітний бармен вирішив через кілька хвилин після бурбона в Het Visnet. Він щойно запитав людину, де знайти капітана Едді Клегга, якого йому рекомендували як найкращого місцевого провідника. "Тоді ви повинні мати на увазі інше місце, сер," сказав бармен, дивлячись на нього спокійно. — На Великій Сосні немає нікого з такою назвою.

Нік повернувся до готелю, поїв, посидів трохи в Бамбуковій кімнаті на випадок, якщо Інгра Бранд може припливти. Коли вона не зробила цього до півночі, він піднявся нагору, заліз у ліжко Ніла Кроуфорда і заснув, як немовля. Наступного ранку Нік пішов на пристань і сказав сторожу човнів, що до кінця дня збирається ловити рибу. Але як тільки він опинився за греблею, він різко повернув праворуч, і «Мобіл Гал» попрямував уздовж пустельної навітряної сторони Безіменного Ключа.

Настав час відвідати професора Бранд. Використовуючи топографічну карту, прикріплену до навігаційної дошки, Нік швидко знайшов те, що шукав - єдиний прохід через ці мілководдя біля берега. Він увімкнув ехолот і направив крейсер через приховані коралові рифи до дзеркально гладких вод захищеного струмка. Канал було побудовано штучно. Флаглер чи інший колишній флоридський мільйонер збудував свій будинок на цьому струмку. Залишилися лише руїни елінгу. Інші будівлі були віднесені ураганом 1935 р. Вздовж узбережжя йшла вибоїста ґрунтова дорога, яка, згідно з картою, вела через невисокий пагорб на Безіменному Ключі в Сеніор-Сіті.

Було б набагато простіше найняти машину та проїхати через греблю. Але Нік був упевнений, що за дорогою стежать день і ніч, і елемент несподіванки був життєво важливим для успіху цього візиту. Він мав сильну підозру, що професор Бранд не зможе його прийняти, якщо він оголосить про свій візит заздалегідь. Нік поставив крейсер на якір у глибокій воді, дістав ключ і вставив його в невеликий замок під однією з ліжок. Те, що здавалося твердими половицями, розсунулося, відкриваючи 35-міліметрові камери, проявники, папір для друку, інструменти для створення мікроточок, сильний мікроскоп, коробку з паспортами та посвідченнями, ще одну коробку з косметикою та масками. То був його Ящик Пандори, він же Діпі — прізвисько Френка Дженнаро. Зламостійкий сейф, в якому він мав зберігати все, що не мало відношення до Ніла Кроуфорда.

За кілька хвилин Нік зістрибнув із задньої палуби у своїх плавках і поплив до пляжу. В одній руці він тримав водонепроникний мішок. Він перебрався через низьку піщану мілину і зник у занедбаному човновому сараї.

Сивий чоловік у окулярах без оправи та мішкуватому безформному костюмі, що з'явився за кілька миттєвостей з елінгу, не був схожий ні на Ніла Кроуфорда, ні на Ніка Картера. Це був літній чоловік, можливо, років п'ятдесяти, досить гладкий і справляв враження розсіяного і повільного - доктор Лоуренс Піке десять років тому працював із професором Брандом в Океанографічному інституті Вудс-Хоул. Він дуже хотів зустрітися зі своїм колишнім колегою, щоб обговорити деякі модифікації, які вони планували внести до Boletho, двомісного підводного дослідницького судна, розробленого Брандом. Він пройшов весь шлях з Массачусетса, щоб поговорити про це, але, як відомо, розсіяний, забув попередити Бранда про свій приїзд.

Хоук приготував камуфляж, і Френкі Дженнаро приніс документи, одяг, маску з ластолексу та вузькі рукавички тілесного кольору, щоб старити руки Ніка. Справжній доктор Піке благополучно вибрався з дороги, працюючи над секретним урядовим проектом на Гаваях. Нік точно знав, де знаходиться вулиця 220 К. Йому не хотілося зупинятися та питати, тому він досконально вивчив лабіринт вулиць на топографічній карті. Добре, що він зробив, зрозумів він тепер, дивлячись на такі ж будинки на тих же вулицях. «Сеньйор Сіті» прийшов прямо з реклами, заявивши: «Насолоджуйтесь своєю пенсією у Флориді за 250 доларів на місяць». Будинки були геометричні блоки з гіпсу, цементних блоків і скла, оточені терасами і вигнутими навісами, і всі вони називалися Casa Zus або Casa Zo.

Люди, що поливали галявинки під кокосовими пальмами з довгим листям, були так само схожі, як і вдома. Чоловіки всі були сиві чи лисі, з жилистими, обвислими грудьми та животами під спортивними сорочками; у всіх жінок були сині кепки для волосся, і світло блищало в їхніх окулярах, коли вони сиділи у своїх кріслах-гойдалках у внутрішньому дворику. Ніку було важко повірити, що в цьому світі шахових дощок, бриджів та листів від дітей та онуків може бути щось загрозливе. Але він йшов обережно, очі його були насторожі.

Він думав про збіг, а агент N3 не вірив у збіги. Це був інвалідний візок, у якому, за словами шерифа Грейнджера, був Бранд. Інвалідне крісло! І знову перед його думкою став фільм. Він спостерігав, як Іуді допомогли спуститися трапом літака, щоб посадити його в інвалідне крісло. Ґюнтер Бранд. Юда. Збіг?

Кутастий кубинець з плоским обличчям, одягнений у білу гуаяберу, відчинив двері на вулиці К, 220. Він глянув на документ Піке, поки Нік грав роль розсіяного професора. Кубинець похитав головою, повернув документ і почав зачиняти двері. 'Почекай секунду!' — закричав слабенький, тонкий голос. "Це старий друг". Кубинець виглядав невпевнено.

Скориставшись моментом коливання, Нік протиснувся повз нього, вигукнувши: "Професор Бранд, це ви?"

Людина в інвалідному візку не була Юдою. Це було одразу зрозуміло. Юда, як кажуть деякі, насправді Мартін Борман, був «прусським биком» — із круглою головою, широкими плечима та грудьми. Цей чоловік був худорлявим, старим, з висячим підборіддям, водянистими блакитними очима і сріблясто-білим волоссям, що кучеряв над коміром. Він викотився з напівтемної кімнати, його нижня губа тремтіла від чого? Зусилля? щастя? Нік не міг цього бачити. На стільці звисала тростина, що вказує на те, що за потреби він може встати з інвалідного візка.

'Старий друг! Старий друг!' — вигукнув він тремтячим голосом. 'Як давно. Як справи? Розкажіть мені все. Що відбувається у інституті? Що ви думаєте про експеримент із Sealab II? Питання натикалися одне на одного. Раптом він обірвався, подивився повз Ніка, і на його обличчі з'явився переляканий вираз.

Нік обернувся. - Лікар Орф увійшов до кімнати.

"Що це означає?" — спитав Орф, люто витріщивши очі на рожевому дитячому обличчі.

Нік знову почав свою комедію, але Орф перервав його нетерплячим помахом руки. — Хіба ви не знаєте, що професор Бранд серйозно хворий? У нього був серцевий напад і. .. '

— У мене стався серцевий напад, — машинально повторив чоловік у інвалідному візку. «У мене був серцевий напад рік тому, і ще кілька місяців тому».

Нік дивно подивився на нього. Було щось дуже цікаве у тому, як він це сказав. "Та й справи, я не знав про це," сказав він. — Бачиш, я хотів з тобою дещо обговорити. .. '

— Найкраще це зробити в листі, — перервав його Орф. «Професор не виносить жодного хвилювання. А тепер, як його лікар, я мушу вас благати. .. - Він раптом замовк, раптом з цікавістю глянув на Ніка. - Твоя машина зовні?

- Ні, я приїхав на таксі.

Нік побачив, як швидко повідомив кубинець Орфу. 'Я не чув, як таксі зупинився, — пробурмотів Орф, засовуючи між губами цигарку із золотим мундштуком і запалюючи її.

"Водій неправильно мене зрозумів, - відповів Нік, - і відвіз мене на вулицю А. Погода хороша, тому я вирішив прогулятися". Говорячи це, він не зводив очей із кубинця. Чоловік обійшов його і викотив непротестованого професора з кімнати. — Стривай, — сказав Нік. "Принаймні, я хочу попрощатися зі своїм старим другом".

Орф обережно, але наполегливо підштовхнув Ніка до дверей. — Марно, — пробурмотів він, дим клубився повз його жаб'ячі очі. — Бачиш, він і зараз нічого не каже. Друг мій, він уже забув тебе. Орф демонстративно знизав плечима, і його очі раптово стали масляно-м'якими від фальшивих емоцій. «Його моменти ясності стають дедалі рідшими». Він видав тихий клацаючий звук і відчинив вхідні двері, потім вивів Ніка назовні.

Коли двері за протестувальником Ніком зачинилися, перед будинком зупинилася машина з шинами, що верещали. Він повернувся, пружне, схоже на пантеру тіло під мішкуватим костюмом було готове до дії.

Інгра Бранд вислизнула з-за керма своєї білої спортивної машини і попрямувала до нього садовою доріжкою. На ній було біле бікіні, і вигляд Ніка нітрохи не бентежив - вузька талія, повні округлі стегна, витончено стрункі ноги. Підійшовши до нього, вона підняла сонцезахисні окуляри і струснула густим світлим волоссям.

Вона сказала. - 'Доктор. Піке, я вважаю? "Пройшло так багато часу, що я не впевнена".

Після кількох люб'язностей їй захотілося пройти повз нього. Нік широко посміхнувся і спробував продовжити розмову. Спочатку він сподівався, що вона запросить його; тепер він був готовий задовольнитись коротким поглядом на її обличчя. У цьому було щось дивне, інше. Вона якось змінилася. Можливо, не фізично, але явно змінилася. "Вибачте мене?" - пробурмотіла вона. — Я щойно прийшла з пляжу. Я хотів би зняти цей мокрий одяг».

Нік дивився, як вона входить до хати. Що це було? Чим довше він дивився на неї, тим більше бентежився. У ній було щось дивне, але він не міг цього зрозуміти. Він повернувся і пішов геть від дому, потім задумливо пішов тротуаром.

Щось таке маленьке, що його ледве можна було виявити. Тільки накидане око Ніка могло вловити це. Але саме його увага до дрібних деталей так довго підтримувала його життя — марка парфумів, те, як дивляться жіночі вуха з піднятим волоссям, нервовий жест.

Нік пройшов близько двох кварталів, коли задзвонили всі дзвони його системи оповіщення. Він глянув нагору — і його тіло напружилося.

Вся атмосфера у Senior City раптово змінилася!


Розділ 9


Нік залишився у своїй ролі. Він швидко попрямував далі, його думки явно були десь в іншому місці. Але кожен нерв і кожен інстинкт під м'ятим костюмом, що погано сидів, чекав, прислухався. Намагався відчути та відчути, що саме змінилося. Що там було. Хтось був тут. Навколо нього.

З тіні не виглядали зловісні обличчя. Не було навіть тіні. Було ясно і жарко, близько першої години дня. Кущі на тихій вулиці гойдалися легким вітерцем. Люди поливали газони, доглядали квіти, сиділи на терасі свого барвистого білого будинку. Де-не-де балакали групи людей похилого віку.

Тим не менш, Нік відчув небезпеку. Сморід був настільки сильним, що його мало не знудило.

Він прискорив крок.

Група сивих людей похилого віку, повз яких він щойно пройшов, балакала про фондовий ринок і звинувачувала ціни в Біг-Пайн. Вони навіть не підняли голови, коли він пройшов, але щось, екстрасенсорний інстинкт, змусило Ніка озирнутися через плече за кілька хвилин.

Двоє з них відокремилися від інших і пішли за ним. Літні пенсіонери в темних окулярах і сорочках з квітковим принтом — але в тому, як вони йшли тротуаром за ним, не було нічого старого. Їхній крок був впевненим і цілеспрямованим.

Нік почав йти швидше. Краєм ока він помітив, що вони теж.

Перед ним вийшли старіші люди. Вони стояли невеликими групами, дружньо розмовляючи. У деяких під пахвою була газета; в інших був собака на повідку. Все це виглядало досить безневинно. Ось тільки накидане око Ніка відразу побачив закономірність. Приблизно через кожні сто ярдів, поперемінно обох тротуарах. Це було збігом. Вони ніколи не могли випадково позиціонувати себе так ефективно.

Вони повністю закрили його.

Був час думати, був час діяти. Нік навчився розрізняти під час свого короткого, але завзятого учнівства. Це був час діяти. Дозволити своєму чудовому тілу, натренованому йогою, взяти гору, поки його мозок все ще аналізує проблему.

Він уже рухався. Ребристі гумові черевики із міцною підошвою вже вгризалися у гравій найближчої під'їзної доріжки. Нік перебіг його довгими кроками, що підстрибують. За його спиною лунали крики, тупіт риссю. Він пробіг повз гараж, повз простирадло на мотузці для білизни і побачив, перед собою ворота. Він глибоко зітхнув, напруживши м'язи і плавним стрибком узяв ворота, правою рукою тримаючись за верх, щоб надати собі додаткову силу та рівновагу.

Він потрапив у квіткову клумбу. Літня жінка з садовою лопатою та волоссям, закрученим у бігуді, піднялася з настурцій і заверещала. Він винувато посміхнувся і побіг далі, але йому хотілося повернутись і задушити її. Тому що вона продовжувала кричати.

Її голос звучав як сирена і визначав її становище ефективніше, ніж пеленгатор. Чи була вона агентом "КІГТЯ"? Усі хто були у Сеніор Сіті?

Він перестрибнув через паркан ще раз і вкотре. Його швидкий зигзагоподібний курс привів його вниз по під'їзній доріжці, вниз вулицею, потім між двома будинками та ще кількома задніми дворами. Звуки його переслідувачів стихли. Він біг своїм легким широким кроком, доки не вийшов на Еспланаду номер два. По топографічній карті він знав, що вона виведе його із Сеніор-Сіті у відкриту місцевість. Він сповільнив крок до кроку, знову став старим, сивим доктором Піке.

З приголомшливою комп'ютерною швидкістю мозок Ніка аналізував те, що мало статися, і водночас узгоджував, яким має бути його наступний крок. Орф і кубинець могли зловити його, поки він був ще в будинку, і уникнути цього дикого полювання. Що вони не мали на увазі, що щось чи хтось передумав після того, як він вийшов із дому. Як? Хто? Інгра Бранд? Вона знала справжнього Піке. Чи могла вона побачити крізь камуфляж Ніка? І що означала дивна поведінка професора Бранда? Нік уже стикався з подібним машинним повторенням. У постраждалих від китайської реформи методика відома як сіно — буквально «промивати мізки». А зміна настрою Інгри Бранд? Щось, маленька деталь у її зовнішності викликала знак питання. Що це було?

Позаду Ніка почулося слабке шипіння шин. Він обернувся. Довгий чорний катафалк щойно виїхав із провулка на еспланаду. Вільгельміна прослизнула в руку Ніка, але обидва залишилися в правій кишені його штанів. Катафалк зупинився просто перед ним. Рука Ніка стиснулася на рукоятці «люгера», потім трохи розслабилася, коли він побачив веселе, чисте обличчя преподобного.

— Ви друг професора Бранд, чи не так? - люб'язно спитав він, нахиляючись до вікна машини з боку Ніка. «Я преподобний Бертрам, – пояснив він. «Я намагався випередити тебе протягом трьох кварталів». Нік глянув прямо на нього і нічого не сказав. Пастор поплескав сидіння поруч із собою. — Я йду до Біг-Пайну, — сказав він. — Чи можу я вас підкинути?

Щось пішло не так. Як цей пастор дізнався, що він друг Бранда? Як він дізнався, якою вулицею він втік? Нік швидко оглянув тиху безлюдну еспланаду. Не було ні звуку, крім цвіркуна цвіркунів і тихого гулу мотора катафалка.

Пастор Бертрам сказав щось тихим голосом. Нік його не розумів. Він обережно нахилився до вікна. — Ти маєш труднощі? повторив пастор. Його обличчя раптом стало серйозним і стурбованим. «Я бачив, як якісь люди бігали біля будинку професора. Він в порядку? Я намагався відвідати його після його останнього серцевого нападу, але цей дивний лікар відіслав мене. Коли хвилину тому я побачив, як ви виходите з дому, то я подумав, що у вас можуть бути новини.

Нік уважно подивився на пастора. Важко було не повірити великим блакитним очам за лінзами без оправи, рожевої дитячої шкіри, цятки крему для гоління на мочці вуха, що якимось чином доповнювало портрет повної невинності. Але N3 нікому не довіряв.

У дзеркалі заднього виду над головою преподобного Бертрама промайнув рух. Нік подивився на це. Тротуаром підійшли двоє чоловіків. Він обернувся до них. Темні окуляри, сорочки в квіточку. Один високий, інший низький та товстий. Двоє людей похилого віку, які почали полювання! Нік повернувся в інший бік. З того боку прибігли ще двоє пенсіонерів. Вони йшли за ним!

'Я можу вам допомогти?' - з тривогою вигукнув пастор Бертрам.

Але Нік уже біг риссю. Куля просвистіла повз його вуха, відскочила від бордюру перед ним. Він різко повернув праворуч і побіг назад під'їзною доріжкою, пригнувшись, ніби біг по полю бою. За його спиною почулися кроки. Пролунав ще один постріл, розплескавши гравій ліворуч від нього. З'явилася Вільгельміна. Нік раптово відскочив убік і двічі вистрілив під час стрибка. Ведучий переслідувач схопився за шию і, повільно розвернувшись, упав у гравій. Другий постріл схибив. За його спиною відчинилося вікно. Хтось закричав. Нік повернувся і побіг повз басейн на задньому дворі. Інший стрілець пішов у укриття. То був його шанс.

Попереду він побачив відкриту землю, але перед нею стояла висока загратована брама. Надто високо, щоб перелізти. Нік затамував подих. Його натреноване йогою тіло розтяглося. Зазвичай широкі плечі стали дивно млявими та дивно викривленими. Навіть його грудна клітка, здавалося, зменшилася. Він протиснувся своїми вузькими стегнами в майже такий самий вузький отвір і м'яко приземлився на руки на землю. Потім підвівся і побіг далі. Під час. За його спиною гуркотіли постріли. Куля просвистіла повз нього, коли він дістався до укриття серед валунів.

Він залишив каміння між собою та переслідувачами і рухався далі відкритою місцевістю. Їм знадобиться кілька хвилин, щоб перебратися через паркан — достатньо часу, щоб він дістався до болота з іншого боку острова, навпроти того місця, де він залишив човен. У укритті коріння дерев він міг точно визначити, скільки чоловіків було за ним, і відповідно спланувати свої дії.

Нік біг широкими, плавними кроками, час від часу оглядаючись через плече. Було особливо спекотно. З півдня дув сильний поривчастий вітер. Сяйво моря і блискуче зелене листя коріння дерев перед ним було сліпучим. У повітрі висів запах болотного газу та гуано. Він бачив, що перші два «пенсіонери» були вже за парканом. Нік прискорив крок, пірнаючи серед невисоких кущів та високої трави, що пучками росла серед сірих мертвих коралів. Корали круто спускалися до болота, забезпечуючи чудове укриття. Він пірнув за них із Вільгельміною в руці.

Їх було троє. Вони спускалися схилом, голосно клацаючи низьким бамбуком і морським виноградом. Тепер, коли вони опинилися поза Сеніор-сіті, вони перестали симулювати. Нік побачив, як високий товстун раптово схуд, коли витяг пістолет-автомат з-під квіткової сорочки і викинув мішок, в якому було запаковано зброю. Але що було ще дивніше, вони, здавалося, точно знали, де знаходиться Нік. Людина з автоматом направила його прямо на коралове освіту, за яким він ховався. Настала швидка черга. Шматочки розбитого коралу дзижчали в повітрі, як оси. Рікошетні кулі свистели і вили в кущах... Потім шум припинився. Тиша. У повітрі висів сморід пороху і кислий запах розбитих коралів.

Нік підвів голову на долю дюйма. Людина з автоматом смикнула затвор, щоб перезарядити, і він був настільки дурний, що стояла, поки робив це. Вільгельміна вистрілила. Куля зачепила волохату руку з автоматом і потрапила в квіткову сорочку. Обличчя чоловіка скривилося від неймовірного болю. Якийсь час він гойдався туди-сюди, а потім упав. Нік уже рухався, коли вистрілив. Він побіг від коралів до гаю дерев.

Другий стрілець з'явився відразу за кораловим рифом. Пістолет люто вистрілив, і Нік кинувся убік, упав на одне коліно і прицілився. Вільгельміна вибухнула лютим гавкотом. Інший вистрілив ще раз, але схибив. Коралові уламки полетіли до ніг Ніка. Той, хто стріляв, зник з поля зору. Третього переслідувача цього було достатньо. Він дерся вгору схилом, як переляканий кролик. Нік прицілився до нього, потім опустив люгер. Він поповз уперед і оглянув двох чоловіків, яких уклав. Вони обидва були мертві. Один погляд і Нік був здивований. Юнацькі, міцні тіла, обличчя людей похилого віку — але без масок. Це здивувало його. Шрами біля вух і нижче лінії росту волосся вказували на зворотну пластичну операцію - процес старіння, що досягається за рахунок ослаблення шкіри та хімічного утворення зморшок на обличчі. Постійний, безперечно, болючий процес. Хто може бути настільки фанатичним, щоб це дозволити? Пістолет-кулемет дав відповідь. Це був T.soe ВТЛ – китайська імітація російської зброї.

Нік замітав свої сліди і ходив мушлями і гілками, де це було можливо. Він піднявся величезним схилом на низьке плато, засіяне кущами, валунами і тонкими, гнутими вітром деревами. Це була найвища точка на No Name Key (Безмінному Ключі). Звідси відкривався краєвид на Сеніор-Сіті, а також на навітряний бік острова, де був пришвартований «Мобіл Гал». Ніде не було жодних ознак активності. Навіть у підліску внизу, що простягався до спекотного серпанку над горизонтом. Нік лишився на вершині пагорба до кінця дня. Він лежав плазом на подрібнених мушлі і морському винограді, його очі були готові до найменшого руху. Нічого не трапилося. Зважаючи на все, за ним ніхто не прийшов. Це було дуже дивно. Під покровом темряви Нік спустився схилом з іншого боку і пройшов довгий шлях до безлюдної східної частини острова і струмка, де він залишив човен. Він кілька разів зупинявся, щоб подивитись і прислухатися. Але його не переслідували. Перш ніж увійти в занедбаний елінг, щоб переодягнутися, він почекав півгодини, пригнувшись у темряві, шукаючи найменші ознаки пастки. Його чуття вже підказувало йому, що довкола нікого немає, але він хотів бути подвійно впевнений.

З одягом доктора Піке у водонепроникному мішку Нік пробрався через занедбаний елінг і спустився хиткими сходами на пляж. У мішку були також Вільгельміна та П'єр; тільки Х'юго все ще був прив'язаний до руки у своїх вузьких піхвах.

Несподівано він зупинився, почувши незнайомий звук. Ледве чутно, майже вібрація - камінчик або тріск сухої гілки. Він обернувся.

Пізно. Атака прийшла згори.

Висока груба постать кинулася з коралового уступу довкола елінгу на Ніка. Він відчував, як сильні руки страшенно чіпляються за нього. Він втратив рівновагу і впав, вдарившись головою об нижню сходинку. У червоному тумані раптового болю і запаморочення він побачив довгі пальці, що наближалися.

Нік рвонувся і відчув, як його власна голова відскочила назад від удару по дихальному горлу, який розірвав ніч на частині світлом, що спалахнуло. Удар завдала друга постать — маленька, товстенька, теж у квітковій сорочці. Так... Двоє людей похилого віку, які почали полювання того дня! Як вони знайшли його? Це було неможливо. Він навіть змінив маскування. Вони ніяк не могли пов'язати лікаря Піке з Нілом Кроуфордом. І все-таки це були вони. І саме тому вони мали померти.

Акула заворушилася в глибині очей Кіллмайстра.

Х'юго вислизнув із піхов і проклав собі шлях через живіт другого чоловіка. Він спіткнувся і впав на вищого чоловіка. У той же час, нога Ніка вилетіла в сильному жорстокому ударі, який змусив високого чоловіка послабити хватку і різко вдихнути. Він зігнувся навпіл, його руки рушили до джерела неймовірного болю. Коли він це зробив, загартована в караті рука вдарила його по шиї, як залізний кулак. Щось клацнуло. Якщо він був тоді живий, він безперечно був мертвий ще до того, як упав на землю.

Тим часом інший зняв сонцезахисні окуляри. Тепер він кинувся на Ніка з тваринним гарчанням люті. Кров швидко розтеклася по квітах на його сорочці, але в квадратному важкому тілі ще була страшна сила, і ця сила підтримувалася лютою люттю пораненої тварини, яка вмирала. Нік зачепив чоловіка ногою за ікру і сильно вдарив по коліну окутою залізом п'ятою. Нога зламалася, і людина впала на вістря Х'юго. Нік витяг смертоносну сталь, готовий до другого удару. Молоді очі на його старому зморшкуватому обличчі заблищали ненавистю, і він знову атакував. Нік розвернувся і штовхнув стилет усередину. Гостра як бритва сталь встромилася в шию збоку, як гарячий ніж у маслі.

Нік насилу підвівся на ноги, схопив непромокальний мішок і увійшов у воду.


Преподобний Бертрам сидів на передньому сидінні катафалка і дивився в бінокль, поки Нік Картер підпливав до «Мобіл Гал». Він був припаркований на найближчому пагорбі та був у навушниках. Він усміхнувся, простяг руку і відкрив труну позаду себе. Там було повно хитромудрої проводки, покажчиків і антени пеленгатора, що повільно обертається. Вікарій увімкнув передавач поруч із труною і взяв мікрофон.

— Ти мав рацію, Орфе, — усміхнувся він. — У його крові все ще достатньо радіоактивних слідів, щоб активувати приймач, коли він буде в межах двох миль. Як? Ні, цього разу він пішов. Вбито ще двох охоронців з К-стріт. Разом п'ять. Його великі безневинні блакитні очі щасливо мерехтіли за лінзами без оправи, коли він сказав: АХ, очевидно, досить схвильований, щоб відправити найкраще.


Розділ 10


Целулоїд видав м'який скриготливий звук, прослизнувши повз замк. Двері повільно відчинилися, і світло з коридору впало в темну кімнату. Дівчина зупинилася на порозі, її постать вимальовувалась у світлі. Кругла, плавна лінія її стегон зігнулася, коли вона повільно зачинила за собою двері. Гострі обриси її піднятих грудей були останніми, що було видно.

Потім у кімнаті знову стало темно.

Вона пройшла через нього з абсолютною впевненістю, спритно ухиляючись від столу зі скляною кришкою, безліч картотечних шаф, стільців для нарад, розкиданих навколо. Її підбори безшумно ступали по товстому килиму від стіни до стіни. Дійшовши до армованих сталлю дверей з іншого боку офісу, вона зняла туфлі.

Потрібно було більше часу, щоб відчинити двері. На ньому було два замки, один із них був дуже сучасним кодовим замком.

Але не було на світі замку, який міг би затримати Жюлі Барон понад п'ятнадцять хвилин, і цей не став винятком.

Вона безшумно прокралася по підлозі меншої кімнати, витягла з-за столу стілець і відкрила карткову касу. Тонкий, як олівець, промінь світла вирвався з її кулака і погладив карти, потім зупинився. Вона закрила касу і пройшла через кімнату до шафи, полиці якої були вкриті електромагнітними стрічками. Промінь світла прослизнув повз нього. Вона взяла котушку і вставила її у магнітофон.

Три дні Джулі досліджували файли безпеки НАСА на мисі Сейбл, нарешті скоротилося до трьох стрічок у кабінеті доктора Говарда Данлепа. Данлеп був психіатром проекту, і кожне питання Служби безпеки про дедалі дивнішу поведінку Інгри Бранд за останні вісім місяців направлялося йому. Його відповіді, зафіксовані у службових записках для Служби безпеки, незмінно були такими:

«Поведінка суб'єкта даних аж ніяк не становить загрози безпеці, а є природним результатом перевтоми та вимушених умов, у яких доводиться жити науковому співтовариству під час роботи над Проектом. ФО. Короткий перепочинок від звичайної рутини може бути корисним; можливо, візит зацікавленої особи до її батька, оскільки вона дуже близька до нього і, здається, надзвичайно стурбована серцевим нападом, який у нього нещодавно був».

Все добре, тільки Джулі не змогла знайти машинописні записи розмов Данлепа з Інгрою Бранд у файлах, до яких належали такі розмови. І майора Бесслера, начальника служби безпеки, їх теж не було, і він написав гостру записку Данлепу, який відповів, що його стіл завалений паперами, але переговори скоро будуть доступні для подальшого розгляду в уряді. Сервіс безпеки. І це все було.

Поки Джулі не дісталася мису Соболь.

Через її камуфляжну роботу в Архіві вона знаходилася в тому ж коридорі, що й Данлеп в головній адміністративній будівлі, і через недавнє прибуття великої групи інженерів і техніків зі штаб-квартири НАСА. в Х'юстоні дали їй поважну причину залишитися в будівлі допізна. Решта була просто рутиною для її спеціального хакера замків.

Швидкий погляд до кабінету Данлепа показав, що він не затримувався з паперовою роботою. Він був старанною, акуратною, працьовитою особистістю, випереджаючи навіть самого себе. Ось чому зникла розмова з Інгрою так виділялася.

У другий вечірній візит до його офісу Джулі знайшла зниклі дані. Вони все ще були на плівці і замкнені у найсвященнішій із надсекретних архівних кімнат поруч із його кабінетом. Напередодні ввечері Джулі дещо дізналася прослухавши першу плівку.

Це було показово.

Сьогодні ввечері вона послухає другу котушку записів, а якщо в неї ще залишиться час, то третю, останню. Вона пошукала в темряві крісло та сіла, ввімкнувши диктофон. Котушки почали обертатися. Вона нахилилася вперед, коли м'який голос доктора Данлепа прошепотів через усю кімнату. Їй довелося загострити вуха, щоб почути його, але вона не наважилася збільшити гучність.

— Під час нашої останньої розмови, — прошепотів доктор Данлеп, — ви розповіли мені про кошмар бомбардувань, крові і смерті, який, за вашими словами, переслідував вас усе життя. Я думав про це, Інгра, і мені здається, що це пов'язано зі смертю твоєї матері під час бомбардування Гамбурга. У цьому сенсі це природне явище. .. '

— Я не пам'ятаю смерті моєї матері, — перервала Інгра Бранд голосом, стиснутим від пригнічених емоцій. «Мені було лише два роки, коли це сталося. У цьому кошмарі мені завжди п'ять років, і почуття втрати не до матері, а до сестри.

- Інгра, ми вже говорили про це, - терпляче відповів доктор Данлеп. — Ми знаємо, що в тебе ніколи не було сестри, ні близнюка, ні якоїсь іншої сестри. Це те, що сказав тобі батько твій; документи підтверджують це.

— Все життя, — прошепотіла Інгра, — я мав болюче почуття втрати. Так боляче, що майже фізично. Я почуваюся розрізаною навпіл, недосконалою, і я десь читала, що коли половина близнюків помирає, саме так почувається, що вижив».

— Але близнюка не було, Інгра. Перегляд інформації про народження. Подивіться на детальне розслідування, проведене Службою безпеки НАСА, встановлені на ваші дані протягом багатьох років. Ваше життя було перевірено і перевірено ще раз дюжиною різних агентств через делікатний характер вашої роботи. Якби ви були звичайним громадянином, вам довелося зіткнутися з можливістю невідомої сестри. Але ні з кимось, чиє життя так само повно задокументоване, як і ваше.

Потім доктор Данлеп зробив паузу, щоб перевести дух і знову пролунав шепіт на вухо Джулії. «Хіба ти не бачиш, це проекція однієї сторони твоєї натури. частина, з якою ви боролися роками; частина, яка вимагає, щоб ви дозволили собі піти.

Напружений, ледь стримуваний шепіт Інгри знову перервав його, і вона сказала: — Останнім часом стало гірше. Не минає й ночі, щоб вона мені не снилась. Я чую її голос, що кличе, коли руйнується дах, а потім біжу крізь потік крові і вогню. †

Вона продовжувала так ще кілька хвилин, потім розплакалася, і доктор Данлеп сказав: "Все в порядку, давай, кричи". Оркестр на мить загудів, потім Данлеп знову заговорив, цього разу діловитим тоном, який вказував на те, що він був один. — Нотатки щодо другої співбесіди, — швидко сказав він. «У пацієнта виявляються класичні симптоми запущеної шизофренії. Досить серйозна дезорієнтація особистості. .. » Настала довга мовчанка, потім він додав ледве розбірливо: «Можливо, можна було б щось зробити з теплотою, людським ласкою ... .. занадто серйозно? Мені цікаво... чоловік, який міг би дати їй любов, на яку вона заслуговує. .. видаліть це пізніше. Подивимося... пацієнт теж показує. .. '

Елегантні брови Джулі здивовано здійнялися в темряві. То був новий поворот! І цікавий теж. Вона мала включити третю касету — негайно! Вона ввімкнула ліхтар-олівець, взяла його в зуби та змінила касету.

Вона була так поглинута своєю роботою, що не могла бачити смугу світла, що розширюється, в приймальні.

Чоловік штовхав двері дюйм за дюймом. У руці він мав пістолет. Він безшумно підкрався по товстому килиму до напіввідчинених сталевих дверей. Він зупинився, коли до нього долинули тихі голоси на магнітофоні.

'Доктор. Данлеп, я маю комусь розповісти! - напружено сказала Інгра Бранд. — Дещо з того, що я розповів тобі у наших перших двох розмовах, не було сном, як я сказав. Я маю на увазі розповідь про мого батька. Цей серцевий напад, люди, з якими він тусувався з того часу, як переїхав до Флориди. Це не моя уява. Він справді в небезпеці. Серйозна небезпека. Всі ми...'

- Не кажи так, Інгра! Голос доктора Данлепа був різким. «Ви знаєте, що ці розмови зрештою виявляться у вашій справі. Я перемотаю це пізніше і зітру те, що ти щойно сказала. Це трапилося б з вашою кар'єрою, якби така розмова була колись записана. Одна справа описати сон, але зовсім інше сказати, що ви вірите, що він дійсно був. Я чесний з вами. Ти гаразд. Тобі потрібно відпочити. Довгий відпочинок. Я рекомендуватиму це. Після того, як ви відпочинете кілька місяців, я знову поговорю з вами, і тоді ми подивимося, яким має бути наступний крок. .. '

«Доктор, я щойно дещо зрозуміла», — сказала Інгра Бранд. — Ви справді вірите, що я… я психічно неврівноважена!

"Не турбуйся! Просто втомилася, перевтомилася.

— Ні, я не думаю, що це так. Жодної секунди. Ви думаєте, що я серйозно хвора. Ви самі сказали, що мене звільнять із проекту, якщо ці розмови потраплять у мою справу. Тоді навіщо ти це робиш? Чому ви ризикуєте своєю професійною репутацією, щоб урятувати мою шкуру?

"Не вашу шкуру, - відповів доктор Данлеп, - а блискучу наукову кар'єру". Настала довга мовчанка... - Ні, це теж неправда, - сказав він раптом напружившись. «До цього часу ви повинні знати, чому я це роблю, як я до вас ставлюся ..... Інгра, я полюбив тебе, з першого разу як побачив. .. '


За мить голос доктора Данлепа продовжив: Але зараз це не було на плівці. Він був у кімнаті. Він сказав: "Отже, ти розкрила мій маленький секрет". Стельове світло спалахнуло. Джулі обернулася і моргнула дулом тупого автоматичного пістолета.


**********************


Інгра Бранд, одягнена в чорну сукню з квадратним вирізом і великим діамантом на тонкому ланцюжку навколо шиї, виглядала похмурою і нудною.

Нік побачив її, як тільки увійшов до Бамбукової кімнати.

Кімната була заповнена засмаглими людьми в галасливому тропічному вбранні — блискучих кричачих сорочках, дзвінких золотих браслетах, сонцезахисних окулярах у блискучій оправі, химерних місцевих солом'яних капелюхах — і строга стильна простота Інгри виділяла її. Перед нею на барній стійці стояла половина склянки горілки з мартіні, і вона рилась у якійсь дурній великій сумочці, коли до неї підійшов Нік. Вона вже витягла "Лаки" і сигарету в роті, коли у Ніка спалахнула запальничка.

Вона подивилася нагору. Нік подарував їй свою сліпучу усмішку мільйонера. «Здрастуйте, — сказав він, — мене звуть Ніл Кроуфорд. Чи можу я запропонувати вам дещо?

Погляд, який вона кинула на нього, був задумливий, оцінюючий. Його очі захоплювалися досконалістю, яка захоплює дух красою жінки перед ним. Єдиним дисонансом була її сумочка, яка якось більше була схожа на магазинну. Але Нік ніколи не любив сумки. У такої гарної жінки мав бути слуга, який би всюди слідував за нею, щоб передати серветки для волосся, парфуми, сигарети, губну помаду, тіні для повік і все, що їй могло знадобитися.

На плівці пролунав брязкіт мідних духових інструментів і стукіт пальців по бонго, потім вони від'їхали, вогняно-червоні атласні сорочки каліпсу гойдалися туди-сюди під синкоповану версію «Yum Bambe». Інгра на мить кивнула головою. - Випити, ні, - сказала вона. "Невеликий танець, так."

Але вона, схоже, не заперечувала. Вона танцювала добре, але без тієї інтенсивності, що передається, з якою танцювала минулого разу. Нік подумав, що це пісня, але коли ритм змінився, і вони почали повільно танцювати, і вона притулилася до нього, похитуючи стегнами, сталося щось інше, ніж минулого разу. Вона зовсім не була незграбною, але в рухах її була якась нерішучість, негнучкість, ніби її тіло несвідомо чинило опір йому.

Це здивувало Ніка. Він трохи відсторонився і глянув на неї зверху вниз. Вона посміхнулася йому з напівзаплющеними очима. - Тут так багатолюдно і душно, - пробурмотіла вона. «У мене трохи паморочиться в голові. Ми можемо вийти на хвилинку?

Вона взяла його за руку, коли вони притулилися до поруччя балкона і подивилися вниз на темний басейн Вершини Моря.

— Я знаю пляж, — прошепотіла вона. І, не дивлячись на неї, він знав, що її губи будуть відкриті і вологі, що очі її чарівно спокусливі. «Ніхто ніколи не приходить туди. Це з цього боку Безіменної греблі.

Значить, так мало було вбити охорону! Були й інші, хто зв'язав доктора Піке з Кроуфордом! І вони послали її заманити його. Очі N3 стали жорсткішими. Вони не марнували часу задарма. Після повернення з Сеніор-сіті він попрактикувався в йозі, прийняв душ і з'їв бутерброд, а потім спустився до Бамбукової кімнати. Загалом, не минуло й години, як вона вже була тут, чекала на нього. Він із похмурим подивом подумав, яку техніку підходу вона використала б, якби він не зробив крок уперед першим. Пролитий напій? Палець, на який наступили?

Його палець піднявся під діамантом, який вона носила, і недбало постукав по ньому. — Тільки не з цією штукою на шиї, люба, — сказав він. — Нам би скласти компанію будь-якому викрадачу коштовностей звідси до Майамі. Крім того, сьогодні ввечері я чекаю на важливий телефонний дзвінок. Він помовчав, потім з лукавим виглядом додав: — Але візьмемо, наприклад, мою кімнату. Тут так само самотньо і пустельно, як на будь-якому пляжі, а дно набагато м'якше за пісок». Вона почервоніла і подивилася в інший бік. Але навіщо йому полегшувати їй життя? Він мав більш ніж достатньо цього справ.

- Гаразд, - пробурмотіла вона ледве чутно,

Нік замаскував короткий, але ретельний огляд свого номера на третьому поверсі, невиразно бурмочучи про приготування напою для Інгри. З моменту його останньої перевірки, менше години тому, ніхто не був у жодній із трьох кімнат. Він постукав по великому ліжку, що височіло над підлогою, як потрійна булочка. — Ніж немає, — усміхнувся він. «Весільний номер. Я не думаю, що вони хотіли ризикувати тим, що вона звалиться». Він швидко пройшов до іншої кімнати, потім глянув на неї через плече. Він спитав: — Ти часто це робиш? Він бачив, як вона скривилася. Але йому було байдуже, що він зробить з нею зараз. Гра добігала кінця. Менш як за півгодини вона розповість йому все, що він хоче знати.

Він відкрив туристичний бар, який йому надали. Усередині шкіряної сумки поруч лежали пляшка вермуту та пляшка горілки, а також алюмінієвий шейкер, ложка для перемішування та дві склянки. Він узяв склянки, наповнив їх вермутом. - Боюся, у мене скінчилася горілка, - вигукнув він. — А один вермут теж добрий?

Тяжкий, солодкий смак вермуту замаскує те, що він збирався налити їй у склянку. Він натиснув на певне місце збоку сумки, і з підкладки вислизнула маленька металева коробочка. Він почув, як Інгра сказав так, коли зняв кришку з коробки і взяв капсулу. Він кинув його в її склянку, і вона миттєво розчинилася, так що безбарвний вміст непомітно змішався з вермутом.

Сироватка правди — так Пойндекстер із відділу спецефектів назвав речовину, схожу на скополамін. Сироватка правди гарантовано змусить усіх розповісти все за 20 хвилин. Тим часом буде секс, щоб зайняти їх. І з тим настроєм, в якому зараз був Нік, це не мало бути ніжним досвідом. Як би вона відреагувала? — похмуро запитав він. Який із незліченних еротичних типів у її репертуарі вона зіграє цього разу? 'Ні! Не так!' - Закричала вона, коли його рука зімкнулась на її тонкому чорному ліфчику.

Інгра залпом закінчила вермут — начебто їй потрібна була ця підтримка. І на його пропозицію вона вийшла з сукні. Тепер він стояв перед нею, по-звірячому оголений і схвильований, його очі були мов холодна сіра сталь. Легким рухом його руки вона виявилася оголеною до пояса, і він притяг її до себе, навіть не глянувши на неї. Він міцно поцілував її. Його руки були закопані в її густе світле волосся, його великі пальці були затиснуті під її щелепами по обидва боки її обличчя, так що вона не могла відвернутися. Він відчув, як її коліна підігнулися під нею, але все ще притискався губами до її губ, підтримуючи її, його руки заплуталися у її волоссі. Його язик встромився в її зуби, потім проник глибоко, вдарив і сильно врізався, заповнивши її рот, ігноруючи її протести зі полосканням горла, долаючи тремтливий захист, який слабо висував її язик.

Потім він штовхнув її на ліжко, стягнув з її тіла чорні мереживні трусики і подивився на неї згори донизу. Вона зіщулилася під руйнівним блиском його очей і машинально підняла руки, щоб захистити свої груди і м'яку золоту букву «V» своєї статі, в класичному жесті присоромленої наготи. Він різко відсмикнув її руки, притиснув їх однією рукою над її головою, тоді як його погляд повільно рухався її тілом, зупиняючись на пружних пагорбах її грудей, продовжуючи рухатися вздовж вигину її стегон, зупиняючись на довгому, гладкому вигині її стегон. .

Вона почала схлипувати, але він проігнорував її, спостерігаючи, як її рожеві соски напружилися під збуджуючим збудженням його жорсткого погляду. Тож цього разу її довелося приголомшити, як невинну дівчину! Нік похмуро подумав. Вони побачать, як довго вона зможе так продовжувати.

Вона задихнулася, коли його вага вдарила її, змусивши вниз. Його тверде, тонке тіло поринуло в неї, звиваючись і штовхаючись, бездумно і жорстоко, вирішивши досягти свого. 'Звір!' — вирувала вона. "Я ненавиджу тебе!" Ці слова привели його в ще більш запеклу атаку. Нік пірнув у привабливу червону мішень, і його м'язи смикнулися і сильно вдарилися, його руки обвилися навколо неї, як бутси.

'Звір!' Цього разу стогін був половиною насолоди, і коли вона встромила нігті йому в спину, вона почала рухатися під ним. Його поштовхи посилилися, і її власний темп тепер збільшився, оскільки її тіло рухалося у довгому, пульсуючому ритмі невимовного задоволення. Вона стогнала і хникала, корчилась і тремтіла, коли тремтіння дивовижного екстазу пробігло її тілом. "О, це смачно!" - Видихнула вона. — Я не знала, що таке може бути! І він знав, що цього разу вона не розігрувала комедію, що вона мала на увазі саме це. Але зараз не було часу гадати, як це можливо.

Коли його тремтяче виконання наблизилося, він відчув, як її тіло вигинається, напружується і неймовірно тримає його. Її пальці судорожно напружилися, впиваючись у його шкіру. Зіниці її очей розширилися, і вона закричала: Що зі мною відбувається? Потім їхні тіла злилися воєдино у довгий, чудовий момент піднесеного, глибокого задоволення.

Вони полежали там деякий час, щоб перепочити. Але мить спокою була безжально коротка. Думки Ніка кидалися. Вона ніколи не переживала того, що з нею щойно сталося. І все ж таки востаннє. .. Він повернувся до неї. Як вона могла щоразу бути такою неймовірно різною у своїх реакціях? Настав час дізнатися. Він поцілував її. Її очі розплющились. За її зіницями та зусиллями, які їй потрібні були, щоб сфокусувати погляд, він міг сказати, що сироватка правди почала діяти. — Люба, давай поговоримо, — прошепотів він.

— Так… поговоримо. .. - невиразно пробурмотіла вона.

Нік знав, що він не так багато часу. Він потрапив прямо у суть справи – Хуан Очоа, він же Педро Вільярреал, і ця "аварія".

— Ви були там, коли вбили вашого нареченого? — спитав він різким голосом. Вона здригнулася чи то від його тону, чи то від того, що він сказав, і похитала головою. — Дивно, — сказав він голосом, схожим на арктичний вітер, у різких подробицях розповідаючи їй про білявку в білій спортивній машині, яку бачили їдучою, і про пом'ятий бампер її власної машини. Її очі розплющилися, намагаючись сфокусуватися. — Ви хочете сказати… та я любила Педро. .. '

— Розкажи мені про це, — гаркнув він. "Всю історію".

І вона це зробила. «Він зупинився тут… у готелі… ми зустрілися… випадково, я думав… ми багато часу проводили разом… я покохала його… потім одного разу він щось сказав… тоді я зрозуміла, що наша зустріч не відбулася». випадково, що він спланував... ми посварилися... на березі Морської Вершини...

'Про що?' Нік перервав її. 'Подробиці.'

«…Я відчувала, що він насправді не любить мене… що він шпигує за мною… мені здавалося, що він наражає мого батька на серйозну небезпеку… Я втекла, вирішивши ніколи його не бачити. знову. Пізніше я передумала. .. Я подумала, може, він зможе мені допомогти. .. Я подумала, що він може бути навіть агентом якогось уряду... Я подзвонила йому. ..

— Із дому твого батька?

- Так... я просила його прийти на греблю... місце начебто гарне... там нас не підслухають. ... але ... - Вона погладила себе по лобі, ніби намагаючись згадати. '...не знаю, що трапилося... я не пішла... я ніби знепритомніла. .. Коли я прийшла до лікаря Орфа, він сказав мені, що Педро загинув в автокатастрофі, коли машина його переїхала, і що, коли він вперше сказав мені про це, я знепритомніла.

- Що ти збирався сказати Педро? - Запитав Нік. — Це пов'язано з Орфом і твоїм батьком? Із проектом на мисі Соболь?

Вона кивнула і хотіла відповісти, але Нік перебив її. 'Почекай секунду!' — сказав він напружено, бо раптом у нього з'явилося знайоме поколювання небезпеки, що поповзло по його шиї. - Орф надіслав тебе сюди сьогодні ввечері?

Вона знову кивнула і замріяно посміхнулася. Вона щедро потяглася і пробурмотіла: «Щоб спокусити тебе, ангел… рада, що послухалася його поради… одягла найсексуальнішу спідню білизну… мою спокусливу сукню… не хотіла брати з собою цю дурну сумочку…. але він наполіг.

Волосся на потилиці тепер стало дибки.

Сумочка!

Цілий вечір щось намагалося привернути його увагу. Ось воно! Він побачив його краєм ока — на стільці ліворуч від ліжка. Його першою спокусою було перестрибнути й кинути через всю кімнату. Сильніше спокуса стримувала його, кажучи, що на це немає часу. Він сильно штовхнув Індру так, що вона впала з ліжка на інший бік. Він пішов за нею і приземлився на неї.

У той же момент стався засліплюючий спалах світла. Стіни кімнати, здавалося, розширювалися назовні. Пролунав гуркіт, ніби весь світ вибухнув. Потім їх огорнула темрява. †


Розділ 11


Джулі так довго дивилася в дуло пістолета, що була майже загіпнотизована. Десять хвилин? Дві години? Вона втратила відчуття часу. Це був глухий кут. Данлеп не став би стріляти в неї, але продовжував повторювати: "Якщо ти залишиш цей офіс живий, я зник".

Він стверджував, що повернувся, щоб забрати якісь папери, які забув, побачив, що двері відчинилися, і увійшов із пістолетом напоготові. Чи кожен психіатр має пістодет 38 калібру, як у тебе в кишені? — спитала Джулі, схрестивши витончені ноги і недбало запаливши цигарку.

— Добре, я знав, що ти тут! - відрізав він. — Я завжди залишаю тут маленькі пастки для шпигунів, і ти на це потрапила. До речі, чому вас так цікавить саме «Інгра»? На кого ти працюєш?

— А точніше, на кого ти працюєш? — лагідно спитала Джулі.

Але наступна розмова переконала її, що Данлеп не іноземний агент, а лише людина, чия чесність була скомпрометована раптовим захопленням дівчиною, яка могла бути його дочкою. Це не було особливо приголомшливим — якщо обидві сторони не були найняті надсекретним урядовим проектом. Тоді на карту було поставлено безпеку країни.

«Але ж я говорю вам, що дівчина фантазує», — клявся Данлеп. — Історія про її батька — це вочевидь вигадка. Якби це було включено до досьє, це зруйнувало б її кар'єру».

'Доктор. — Данлеп, м'яко кажучи, — сказала Джулі, — на вашу думку вплинуло ваше захоплення цією дівчиною.

Але Данлеп не слухав. «У цих секретних проектах кожен має бути автоматом», — сердито пробурмотів він. "Але блискучі люди часто нестабільні".

Джулі пильно подивилася на нього. Він говорив про себе не менше, ніж про Інгру. У неї виникла ідея. "Я думаю, ми можемо укласти якусь угоду", - обережно сказала вона. «Якщо ви співпрацюватимете зі мною, я приховуватиму вашу роль у цій справі якомога довше».

'Співпрацювати? Як?

«Я хочу прочитати всі ваші записи про поточний психічний стан Інгри Бранд. Вони ще у вас є?

Він кивнув головою. 'В моїй кімнаті.'

"Тоді домовилися?" — спитала вона, простягаючи руку до пістолета. Він подумав про це на мить, потім кивнув, простягаючи їй пістолет з полегшенням. Він закрив обличчя руками і сказав: «Це лише тимчасовий стан». І раптом він підвів голову, наче його осяяла якась ідея. — Ви самі зможете думати про це, коли вона повернеться сюди. Я простежу, щоб ти змогла бути присутньою на зборах з переорієнтації. І якщо ви все ще не впевнені, що вона одужала, я сам піду до Служби безпеки, щоб зізнатися у своїй участі у цій справі. Це узгоджено?

'Якщо вона повернеться,— сказала Джулі.

- Але це все, - сказав Данлеп. «Сьогодні вночі отримав телеграму із служби безпеки. Рано-вранці вона повернеться на мис Соболь.


Інгра Бранд голосно закричала.

'Таточка! Ільза! — вигукнула вона, витріщивши очі від страху, а з куточка рота ринула кров. — У бункері… допоможіть… сестра та батько… допоможіть. .. '

Нік став навколішки поряд з нею в спустошеній, палаючій кімнаті, оглядаючи порізи та подряпини, які вони обидва отримали. На щастя, незначні. Кров, яку вони випльовують, походила від удару вибуху їх барабанними перетинками. Підвівшись на ноги, він побачив, що їх врятувало велике тримісне ліжко. На щастя, вона стояла без ніжок на підлозі. В іншому випадку їхні тіла були б розірвані на стільки ж клаптиків, скільки матрац, що димить.

Циклоніт або рдкс, - подумав Нік, вкладений у підкладку сумочки і вибухнув таймером. У формі, здатній вибухнути у горизонтальному напрямку, як передбачалося, якби вони були на пляжі з сумкою поряд із собою. Це мав зробити дорогоцінний алмаз; Нік повинен був сказати Інгре, щоб вона не спокушала долю, залишаючи його на собі, а поклала б його в свою сумку, після чого вона б тримала сумку поруч із собою з міркувань безпеки. Отже, вони планували вбити Інгру так само, як і його!

Зовні в коридорі чулися крики та біганина людей. Небезпека ще не минула. Орф та Ко. неодмінно б розмістили спостерігачів тут і там, щоб повідомляти про результати. Вони вдарять знов. Нік озирнувся. Він мав вивести Інгру звідси і на борт «Мобіл Гал». Тепер це було єдине безпечне місце. Її одяг, який лежав на стільці поруч із її сумкою, був повністю знищений. Але його сорочки має бути достатньо. Він обернув його довкола її м'якого, податливого тіла і застебнув її. Доходило майже до колін. Потім він одягнув свої бавовняні шорти і повів її крізь дим і полум'я до дверей. Коридор був заповнений переляканими постояльцями готелю, що снують у нічних сорочках і намагаються потрапити до ліфтів. Нік швидко пройшов крізь них, як міг захищаючи Інгру від їхніх тичків і ліктів, і попрямував униз сходами. Він зупинився під лампочкою на другому поверсі і підніс обличчя Інгри до світла. Її зіниці все ще були розширені, обличчя було порожнім, нічого не бачить. Шок від вибуху та сироватка правди, схоже, повернули її думки до дитячих переживань. Смерть її матері внаслідок вибуху? Ні, вона продовжувала говорити про свою сестру! Один раз англійською, один раз німецькою. Дуже ясно. Швестерляйн – сестра. Нік схопив її за плечі і похитав з боку на бік, потім кілька разів ударив по обличчю. Це не мало сенсу. Вона була в глибокому шоці. Вона тупо подивилася на нього, а потім почала пхикати. Щось про біль, потік вогню, а потім знову: Паппі! Ільза!

Він узяв її через плече класичною хваткою пожежника і продовжив спускатися сходами. Він спустився в підвал, потім перетнув парковку і пішов пустельною стоянкою до пристані.

Це також було залишено. Нічний портьє залишив свій пост, залучений, як припустив Нік, вибухом і людьми, що біжать до готелю. Тим краще.

Настав час знову відвідати професора Бранда.

Відповідь на багато питань знав саме професор, у тому числі і про те, чим саме марила Інгра. Він покосився на неї при світлі компаса, виводячи "Мобіл Гал" з порту. Вона притулилася до приладової дошки і виглядала відключеною.

Він повинен був покласти її на нижню полицю і, щоб переконатися, що вона залишиться там, поки він зійде на берег, помістив її в стан шакті - "білий сон глибокої істоти". Нік навчився цій практиці йоги у Таші-лами з Лхаси. Миттєвий сон, втрата свідомості, навіть повне оніміння почуттів — це викликано тиском пальців на очі і шию. Західна наука тепер досягла тих же результатів з електричним струмом 0,05 міліампер, який безперервно пропускався через ті ж самі ділянки тіла. Але Нік, як і раніше, вважав за краще старий спосіб Тибету. Для цього потрібно менше обладнання; і у вас все одно були кінчики пальців під рукою.

Нік заглушив двигун, як тільки виїхав з жвавого магістрального каналу, забрав Інгру вниз і посадив її в каюті. Під його досвідченим дотиком вона відразу заснула. Він знову заліз нагору, з полегшенням знаючи, що вона залишиться в мирному несвідомому стані, незважаючи на шум та удари. І цього буде багато, зрозумів він, озираючись через плече та квапливо збільшуючи потужність потужних дизельних двигунів.

Він бачив, як на тихій гладіні б'ють фонтани, але не чув пострілів. Вони були ще далеко — чотири чи п'ять кілометрів, принаймні. Темні, нечіткі обриси катера швидко відірвалися від материка і розширилися. У воді з'явилося більше фонтанів, цього разу ближче.

Нік задумався. Був повний місяць, і був приплив. Він побачив великий буй, повз який він пройшов, де вирувала вода. Нік вирішив, що найкраще підпустити переслідувачів ближче, а потім дати їм залп із двох Боферів. На той час вони минають риф і сховаються з поля зору з материка.

Риф виплив майже паралельно правому борту, коли його досягли перші кулі. Вони відскакували від борту кермової рубки, збовтуючи воду попереду. Нік вставив спеціальний ключ у панель приладів і натиснув четверту кнопку. Це змусило б 40-міліметрові Бофер з'явитися з того, що здавалося двома вихлопними трубами. Він глянув через плече. Швидкісний катер вже майже досяг його. То справді був стрункий, потужний Оуэнс. XL 19. На прогоновому містку стояв чоловік із автоматом у руках. На кормі стояли двоє чоловіків, які притискали гвинтівку до плеча та стріляли. Поки вони йшли його кільватерним слідом, Нік натиснув п'яту кнопку. Червоний.

«Мобіль гал» затремтів від потужної віддачі гармат. Нік тримав кнопку, коли великі набої з червоними смугами врізалися в катер, видаючи гикавку. "Оуенс" здригнувся від удару і буквально розвалився на очах. Він бачив, як фігури летіли крізь помаранчеве пекло, як лялька. Гаряче повітря вдарило йому в обличчя. Він тримався за штурвал свого човна.

Зробивши це, він побачив два катери на підводних крилах. Вони з ревом пролитали навколо Безіменного Ключа і промчали під греблю, а потім помчали до нього, як гігантські коники темною водою. Вони розвивають швидкість щонайменше 80 вузлів. Він побачив спалахи вогню, перш ніж звук досяг його. Раптом кулі здалеку в небі над ним звук зляканих голубів.

Нік зреагував зі швидкістю змії, вимкнув дизелі, повернув ключ, натиснув кнопку із написом J46 Start. Не можна було гаяти ні секунди. Mobile Gal повинен був зробити все можливе – і швидко! Всередині корабля почувся низький глухий гул. На панелі приладів загорілася лампочка, що вказує на те, що працює турбореактивний двигун. Нік потяг ще два важелі, викидаючи стабілізатори. У той же час він натиснув кнопки, які активували носову палубу, підняли та встановили Браунінг 50-го калібру.

Одне судно на підводних крилах розрізало воду перед його носом, і кулемет на носовій палубі загуркотів. Нік натиснув червону кнопку. Його чотири кулемети гримнули у відповідь. Він бачив, як розбилося скло рульової рубки на підводних крилах, і від кулемета, яким він стріляв, відлетіла постать. Судно на підводних крилах мчало на металевих лижах, як жінка на високих підборах, що рятується від миші у спущеній спідниці.

Нік скористався можливістю піти. Він озирнувся через плече на синьо-зелене полум'я форсажної камери, швидко повернув важіль соленоїд на Slow Forward, і крейсерська яхта рушила.

Судна на підводних крилах з'явилися з обох боків. Вони розуміли ситуацію, знали, що не можна гаяти час. Несподівано лівим судном почала стріляти 57-мм безвідкатна радіокерована гармата. Кулі не досягли його, і морська вода залила задню палубу "Мобіл Гал". Вони намагалися вимкнути турбореактивний двигун!

Нік натиснув важіль повної швидкості вперед. Крейсер здригнувся, на мить закріпився на кормі, потім рвонувся вперед. Швидко. Швидше. Нік подивився на циферблати, його рука лежала на важелі збоку. Маючи 5000 кінських сил, "Гал" піднявся з води і летів над блискучою, залитою місячним світлом водою.

Патрони пронеслися крізь ніч, прямуючи до «Мобіл Гал» з обох боків, вириваючи довгі уламки з палуби і врізаючись у надбудову. Нік озирнувся через плече. Крізь тремтяче зелене полум'я форсажної камери він бачив, як судна на підводних крилах повільно відстають, а їхні кулі падають у воду. Він націлив свій катер у канал під греблею. Спідометр поповз нагору - 99, 100, і все одно не на повному газі. - Нехай благословить тебе Бог і всіх твоїх нащадків, Френкі Дженнаро, - палко сказав Нік. Але він знав, що недостатньо просто залишити за судом на підводних крилах. Вони знали про секретний струмок на вітряному боці Безіменного і просто чекали б там, коли він вийде пізніше. Він мав їх знищити саме зараз. Втікаючи з іншого боку греблі, Нік озирнувся і побачив, що судна на підводних крилах підходять до каналу. Хоча вони мали всього чотири фути опади, вони, мабуть, не наважувалися використовувати інші шляхи доступу. Тоді це було місце, щоб зробити це. Його кулак врізався в важіль із позначкою «P». Буксирний парашут відчинився і загальмував "Мобіл Гал" так раптово, що у Ніка перехопило горло. Він смикнув за важіль, що звільняє парашут, потім натиснув останню кнопку на панелі приладів і повернувся на стільці. Сидіння для риболовлі перевернулися, і кілька невеликих мін скотилися спеціальними гірками і шльопнули слідом за катером. Він бачив, як вони танцюють у місячному світлі у кількох сотнях ярдів. Коли судна на підводних крилах досягли першої міни, у темряві спалахнув спалах сліпучого білого світла, висвітливши все на багато миль навколо, ніби це було вдень. Не було чути ні звуку, окрім двигунів підводних крил і затихаючого реву турбореактивного двигуна Ніка. Потім він побачив два менші помаранчеві вибухи, за якими послідували два гуркіти грому, і раптово люди і обладнання впали крізь примарне безмовне біле полум'я. Алюмінієві лижі суден на підводних крилах розплавилися, згорнувшись під палаючими уламками, як щупальця комахи. Потім полум'я стихло, і Нік побачив, як на греблі зупиняються машини, а люди вистрибують із них, схвильовано вказуючи та жестикулюючи.

За кілька хвилин до струмка під'їхав «Мобіл Гал». Човен швидко підплив, потім повільно опустився на воду після того, як ТРД відключився... Фігура, яка допливла до пляжу, не затримувалася в елінгу, щоб змінити маску чи маску. Він дістав з непромокаючої сумки тільки туфлі, сорочку, штани, Люгер і маленьку бомбу, швидко одягнувся і сховав зброю на тілі, потім безшумно покрався вгору схилом і пішов пустельною пустельною дорогою до Сеніор-сіті. Під пальмами морок, наче плащ, огортав нечисленні вуличні ліхтарі. Нік не намагався залишатися непоміченим. Це було б марною тратою часу після захоплюючої морської битви. Крім того, події того дня в Сеніор-Сіті переконали його, що всі звичайні запобіжні заходи були марною тратою часу. "Коготь" не дбав про тривіальні деталі на кшталт вартових і дозорців. У цьому не було потреби. Вони були повністю автоматизовані.

Нік махав руками і корчив смішні гримаси перед монітором, який, як він думав, знімав його прибуття на К-стріт.


Розділ 12


Пряма лобова атака – так планував N3. Він обережно йшов крізь густу тверду тінь вулиці Кей, тримаючи в правій руці газову бомбу П'єра.

Будинки по обидва боки тихої вулиці були освітлені, як різдвяні ялинки. У всіх кімнатах горіло світло. Але Нік не бачив у кімнатах людей, не чув ні голосів, ні якихось інших звичайних побутових шумів. Чи були вони просто реквізитом, як і все інше в Senior City?

Де були всі люди похилого віку, яких він бачив того дня? У Ніка була досить хороша ідея - тепер вони прямували до "Мобіл Гал". Нічого страшного, похмуро подумав він. Інгри на борту не було. Він сховав її на рифі неподалік струмка. На борту на них чекала смерть. У вигляді вантажу 25 фунтів РДК, налаштованих на вибух, якщо хтось сяде на борт, не перерізавши спочатку прихований електричний провідник.

Будинок професора Бранда був єдиним темним приміщенням у кварталі. Підійшовши ближче, Нік побачив, як по лужку пробігли темні тіні. Автомобіль вилетів із тротуару на вулицю. Щури, які покидали корабель, що тоне? Чи частина пастки?

Крізь напівпідняті жалюзі Нік побачив професора Бранда, який сидів у інвалідному візку у вітальні. Мерехтливе блакитне світло телевізора висвітлювало старого і книжкові полиці. Монітор, на якому зафіксовано його наближення? N3 прокрався крізь тіні до бічного вікна. Ні, мабуть нормальна програма, чи форум. Дивно, він би не подумав про професора. .. Раптом він відчув, як волосся на його шиї стає дибки.

Юдо!

Зображення на екрані телевізора тривало всього частку секунди, але він не міг помилитися щодо жорстких квадратних плечей, круглої голови з плоским, невиразним обличчям, ніби старанно пришитим. Тепер екран телевізора був порожній, сіро-блакитне око дивилося в темну кімнату. Який форум! - подумав Нік, відступаючи в тінь і прямуючи до задньої частини будинку. «Шоу «промивання мозку», представлене Ког, виробників вбивств та мікробів війни, з сотнями філій по всьому світу».

І це, він був упевнений, був одним із них. Нік перевірив ринву, потім піднявся по ній, упершись ногами в оштукатурену стіну, сильні руки підтягли його вгору. Нагорі він потягнувся своїм гнучким, натренованим йогою тілом до вікна, яке бачив праворуч.

Щось йому не сподобалося у вікні. Х'юго вислизнув з піхов, порився під вікном, повільно підняв його. в той час, як Нік чіплявся за стіну осторонь. Пфф! То був звук удару кобри. Нік подивився на сусідній будинок і побачив стрілу, що встромилася в глуху стіну, тонке держак якої все ще тряслося. Обережно він відчинив вікно ширше й увійшов до кімнати. Арбалет був відрегульований таким чином, щоб стріла вилітала під час підняття вікна. Ласкаво просимо!

Він мовчки прокрався по кімнатах нагорі, але нічого не знайшов. Потім він спустився товстим килимом сходів. Професор сидів спиною до Ніка, все ще дивлячись на телевізор, згорбившись в інвалідному візку. Був лише м'який гомін від пристрою. Коли N3 просунувся далі в кімнату, він зрозумів, чому загальне зображення на екрані було зображенням порожньої вулиці зовні. Обидва напрямки! Він правильно вгадав.

Думки Ніка мчали вперед із комп'ютерною швидкістю, обертаючись за причинно-наслідковою схемою, якої раніше не було. В результаті Х'юго опинився в його руці, і він почав обертатися на кінчиках пальців ніг ще до того, як почув, як у його мозку спрацював попереджувальний сигнал.

Квадратний кубинець із плоским обличчям у білій гуаябері здивувався. Він усе ще був у коридорі позаду Ніка, витягаючи з піхов на стіні важку, схожу на сокиру, мачете. Нік дістав його одним стрибком. Х'юго увійшов у серце кубинця ззаду. Його ноги підкосилися. Його обличчя повернулося до Кіллмайстра, і в витріщених очах з'явилося майже полегшення, перш ніж білки закотилися. Потім з відкритого рота долинув приглушений звук, і квадратне тіло впало на підлогу.

- Професор Бранд, - сказав Нік, повернувшись до нього. – Ти… – слова завмерли на його губах. Він, нарешті, зробив це, фатальну помилку, мало не стерши ім'я агента з активного списку, а потім помістивши його на бронзову дошку у штаб-квартирі АХ – убитий у бою. N3 кипів від гніву та розчарування. Це було так очевидно, але він втратив на увазі можливість того, що Бранд розігрував комедію в той день, що він насправді був на стороні "Кігтя". До нього мало дійти, коли він побачив, як Бранд дивиться на монітор, але, побачивши зображення Юди, він дійшов неправильного висновку — що Бранду промивають мізки замість того, щоб зрозуміти, що він отримує інструкції.

Нік подивився на тростину, якою вказував на нього професор Бранд. Це була гвинтівка з ручкою для приклада. Гумовий ковпачок замінили трубкою глушника.

"Стовбур Remington 721", - сказав Бранд з посмішкою. «Два патрони Магнум 300»...

— Відмінно підходить для слонів, — усміхнувся Нік.

'В куток!' - відрізав Бранд. «Обличчям до стіни». Дивно, подумав Нік. То був не той голос, який говорив Бранд того дня. N3 був експертом із голосів. Навчаючись наслідувати голоси, він засвоїв усі нюанси тону, зміг класифікувати голоси на вісім основних типів, міг навіть співвіднести можливі зміни та поєднання. Перехід від того голосу опівдні до сьогодні не був одним із них.

— Якщо ти вб'єш мене чи хоча б зупинишся, — недбало сказав Нік, — це вб'є твою власну дочку.

Краєм ока він глянув на Бранда. Жодної реакції. Бранд був зайнятий тим, що витягав пару наручників з-під ковдри, що затуляла ноги. — Руки за спину, — наказав він, перекочуючись до нього. Нога N3 вискочила, металева п'ята його черевика потрапила по підставці для ніг інвалідного візка. Він вдарив вгору щосили. Тростина сильно заскрипіла, і на них впало вапно. Нік обернувся, коли інвалідне крісло з глухим стукотом перекинулося. Людина в ньому не була калікою. Він пірнув праворуч, став на одне коліно і спрямував тростину на Ніка. Нік пірнув убік, коли палиця знову вистрілила, відчуваючи, як куля просвистіла повз його вухо і вдарилася об стіну позаду нього.

"Це твій другий і останній патрон," сказав він, його очі були жорсткими та холодними. Кулак з довгим сталевим пальцем, встромився йому в шию, там, де починалася маска. Кров ринула з-під ластотексу. Чоловік опустився на землю.

N3 зірвав просочену кров'ю маску і похмуро глянув на «пенсіонера», що лежав без маски. Шар за шаром обман, сердито подумав Нік. Під цим обличчям буде ще одна закривавлена маска, але з плоті та крові. Обман в обмані - і чого все це призвело?

Нік закрив жалюзі, замкнув двері та вікна і обшукав будинок зверху до низу. Ні справжнього професора Бранда, ні професора Орфа не залишилося і сліду. Нікого, коли вже на те пішло. Надвечір вони зникли. Ці фігури, що тікають? Машина, яка виїхала? Вони, мабуть, побачили його наближення на моніторі і втекли, залишивши достатньо пасток, щоб уповільнити його, якщо не вбити.

Нік уважно оглянув телевізор. Це була звичайна марка та інші канали були нормальними. Кі-Уест, Майамі і Форт-Майєрс. Канал, що давав замкнутий вигляд вулиці, був каналом УВЧ, але як він не крутив ручки, він не міг повернути вигляд Юди. Нік знайшов дві камери в кімнаті на першому поверсі, що записували вулицю через жалюзі. Другий монітор також розташовувався у цій кімнаті. На ньому був загальний вид на під'їзну дорогу до пляжу через заднє подвір'я, а також на будинок та під'їзну дорогу через вулицю. Перед апаратом стояв стілець, а в попільничці на підлозі ще тліла цигарка. Нік схопив його та понюхав. Кубинський бренд. Значить, його квадратний друг у Гуаябер прибув сюди зовсім недавно!

Зачинені двері шафи під сходами впали під спеціальною відмичкою Ніка, відкривши мініатюрну фотолабораторію з раковиною та краном, 35-мм камерами, плівкою, проявниками, папером для друку, обладнанням для виготовлення мікрофільмів та потужним мікроскопом. У ящику над раковиною був мініатюрний радіопередавач і транзисторний пеленгатор, який міг переводити сигнал радіомаяка в лінію, а потім ділити цю лінію на градуси.

Ніку стало цікаво, на який маяк цілився пеленгатор. Він увімкнув його і відрегулював, потім перевірив картою Біг-Пайн-Кі та околиць, прикріпленою до стіни над передавачем. Спершу він не зрозумів. Маяк знаходився тут, на вулиці К. Потім, коли він відійшов від пристрою, він побачив, що стрілка впала зі 100 до 90. Він знову ступив уперед. Стрілка знову підскочила до 100. Він сам був маяком!

Вмить йому стали зрозумілі події того дня. Тож ці «пенсіонери» могли піти за ним у човновий сарай! Отже, звичайно ж, полювання почалося лише після того, як він залишив будинок Бранда. Звичайний погляд на пеленгатор відкрив їм, ким він був насправді. Приголомшливо! - люто подумав Нік. У його крові все ще було достатньо рідини XL, щоб зробити його ходячою мішенню! Але зараз він нічого не міг з собою вдіяти. Нік змусив себе повернутися до завдання, що стоїть перед ним — обшукати будинок.

У другій шафі була коробка з косметикою та масками, кожна з яких була неймовірно реалістичною. Деякі з них віддалено нагадували деяких жителів Великої Сосни, але не можна було точно сказати, кого вона зображує, не одягнувши їх на живе обличчя. Нік дістав водонепроникний пакет та розгорнув його. Він засунув зразки всього, що знайшов, у нього, потім замкнув двері і пішов до спальні професора Бранда на першому поверсі. Приватні листи лежали у шухляді столу. Нік подивився на них. Більшість із них були від колег-вчених із проханнями про інформацію та пораду. Але були й листи від Інгри Бранд із поштовим штемпелем «Фламінго, Флорида» — камуфляжна адреса мису Сейбл. Ці листи Нік забрав.

Тепер його пальці проникли глибоко в шухляду столу, щоб намацати нижню частину столу. На нього було наклеєно аркуш паперу. Він витяг його. Папір вийшов непошкодженим. Там було записано комбінацію сейфа.

Нік випростався, оглянув кімнату. Сейф, без сумніву, має бути за картиною. Але картин не було. Потім за меблями. Він підсунув ліжко, потім стіл — і він. Бранд безперечно не вжив жодних спеціальних заходів, щоб сховати сейф. Нік присів навпочіпки, і його пальці повернули кодовий замок.

Він намацав стос паперів, потім великий конверт із фотографіями. N3 квапливо подивився на них. Були групи вчених, що показували моделі підводного човна та іншої секретної зброї; на інших водолази у водолазних костюмах стоять по стійці смирно для огляду; один від самого Бранда, який стояв поруч із високим, схожим на вовка чоловіком — адміралом Канарісом із абверу. Було кілька кадрів цивільних осіб та військовослужбовців, які сиділи за великим столом для нарад і безпристрасно дивилися в камеру; досі інші сімейні групи; кілька Бранда та його колег-вчених із фюрером.

Нік перегорнув папери. В основному це були листи німецькою мовою, датовані між 1939 та 1946 роками. Він поклав їх у пакет, що не промокає, закрив сейф і вимкнув монітор внизу. Він зробив те саме нагорі, потім виліз із того ж вікна, в яке увійшов, зісковзнув по ринві і зник у тіні.

Нік був здивований, виявивши, що Mobile Gal не пошкоджений. Він навмисно повернувся на узбережжя у пошуках можливої заміни. Він бачив 21-футовий Кріс-Крафт, пришвартований до приватного причалу, і вирішив захопити його, якщо виявить, що його каютний крейсер рознесло на шматки. Але це було негаразд. Він м'яко погойдувався на швартовних канатах у спокійній залитій місячним світлом бухті, явно недоторканій.

Ретельно відключивши вибухівку RDX, Нік застрибнув на борт і поплив. За кілька хвилин він підійшов до точки, де кораловий уступ підносився над поверхнею. Він дозволив своєму катеру наблизитися до коралу, а потім пішов далі. Інгра лежала там, де він її залишив, накривши брезентом, і глибоко та розмірено дихала.

Нік постояв мить у місячному світлі, спостерігаючи за нею. Голова її була повернута в його бік, і, поки він дивився, швидкий порив вітру розвівав пасмо волосся по її обличчю та щоці, притискаючись до її очей, як шовковий вуаль. У цей час Інгра дуже нагадувала Венеру Боттічеллі, що піднімається з моря. Він нахилився, відкинув брезент убік та обережно взяв її на руки. Перестань, сказав він собі сердито. У нього ще не було доказів, що вона не вбивала Очоа, що вона не була ворожим агентом.

Він відніс її на катер, поклав на квартердек, а сам піднявся на борт. Можливо, це було навіть її власне обличчя. N3 тепер так захоплювався масками, що навіть розділив її волосся, щоб знайти підступні хірургічні шрами. Нічого не побачив. Це було її власне обличчя.

Але ким вона була?

Через п'ять годин це питання стало найважливішим питанням, яке коли-небудь ставив собі Нік Картер.

Він провів ніч на якорі на мілині. Він сидів у рульовій рубці, навгостривши вуха, очі насторожено виглядали потенційних противників, плани крутилися в його гнучкому мозку, як фільм, що розгортається. На світанку він був готовий до зв'язку зі штабом АХ зробити повний звіт про всі аспекти справи, як він їх бачив досі, і повідомити їм, куди він іде, якими будуть його наступні кроки. Таким чином, якщо щось піде не так, його заміні не доведеться розпочинати все спочатку.

Для самого Хоука було занадто рано, і Рей Джонсон з Connections записав на плівку звіт Ніка, але раптово перервав його повідомленням, яке в п'ятдесят разів більше збиває з пантелику, ніж те, що говорив Нік. АХ довелося це розповісти.

"Це щойно прийшло", - сказав Джонсон своїм оманливо лаконічним теннесійським голосом, читаючи його Ніку:

'ТРАНСЛЮВАТИ 8096-Дж. 5,46 ГОД. АГЕНТ ДЖУЛІ БАРОН ПОВІДОМЛЯЄ, ЩО ІНГРА БРАНД ТІЛЬКИ ЩО ПОВЕРНУЛАСЯ НА МИС СОБОЛЬ.

Обличчя N3 зазвичай було безпристрасним. Це ніколи не видавало емоцій, які він не хотів показувати. Але цього разу він не міг стриматись, він навіть не намагався. Він просто сидів і дивився спочатку на короткохвильове радіо, потім на дівчину в каюті.

Якщо Інгра Бранд була на мисі Соболь, хто це, чорт забирай, була?


Розділ 13


Дівчина у каюті ворухнулася. Її очі розплющились. Вона подивилася на високого чоловіка зі сталевими очима, що схилився над нею, і трохи розпатланим волоссям, схопила простирадло і натягла його до підборіддя. - Хто такі Хейсс Сі? — спитала вона злякано.

Розчепірені пальці правої руки Ніка Картера рушили від скронь дівчини до її горла і легко зімкнулися навколо них. Там вони зупинилися, його великий палець лежав на пульсуючій сонній артерії. N3 недбало запитав, закурюючи цигарку іншою рукою: «А хто ти, Ангел?»

Порожні очі сповнилися сльозами. Голос дівчинки прошепотів:

Мене звуть Інгра. Ich habe mich verlaufen. Відколи американські солдати тут, у дер Нае?

Це було марно, зрозумів Нік. Вона все ще була глибоко шокована і знову пережила дитячі враження від війни. «Мене звуть Інгра, – сказала вона. 'Я розгублена. Чи тут є американські солдати? Марно турбувати її далі. Він помасажував їй віскі, приклав великі пальці до очних яблук, і вона знову заснула.

Нік підійшов до рульової рубки і озирнувся. Сонце все ще було низько над горизонтом, і його відображення засліплювало кришталево чисті води затоки Флориди. Він подивився на свій годинник. Чверть сьомої. У штаб-квартирі АХ оголошено червону тривогу. Хоук вже був у дорозі, і його машина, що ковзала через Вашингтон, була повідомлена радіотелефоном. Він зв'яжеться з N3, як тільки дізнається більше про звіт Джулі Берон. А поки що робити було нічого.

Нік завів двигун. Два дизелі Mobile Gal ожили. Час вирушити в дорогу. Пелігро-Кі знаходився за двадцять миль звідси. Пелігро. Небезпека іспанською, похмуро подумав він. Острів Небезпеки. Гарне ім'я. Все вказувало на те, що це нервовий центр діяльності "Кігтя". Телевізійне зображення Юди, яке він бачив, означало, що він, ймовірно, знаходився за 30 миль від Біг-Пайн. Замкнуті ланцюги не мали значно більшої дальності дії. І загадковий А. К. Атчинсон, і його не менш загадковий Аквасіті - за версією N3, обидва були підозрілі. Ніхто, навіть ексцентричний техаський нафтовий мільйонер, не захищав би суто комерційний проект з невеликою армією, озброєною гарматами. А потім зникли Бранд та Орф. Нік був упевнений, що вони теж вирушили до Пелігро.

Великий знак питання. До світанку Нік провів кілька годин, переглядаючи фотографії та папери, які він знайшов у сейфі Бранда, питаючи, чи справді йому промили мізки, як він спочатку подумав. Ті креслення, які він розробив для підводного вторгнення до Англії. Що вони робили в його сховищі через 25 років? Невже вони тепер мали лише історичне значення? Чи їх нещодавно намалювали? Незважаючи на дати та географічні прив'язки, багато матеріалів виглядали дивно сучасними. Підводні крила і тягачі, двомісний підводний човен, всі принципи і деталі, що застосовуються, ще не були розроблені на війні.

"Ключі небезпеки" тяглися, як коралові сходи, до Пелігро. Потім був великий стрибок – шість кілометрів відкритої води. Але Нік не наблизився. Протягом наступних двох годин він маневрував навколо «Ключої», зі швидкістю равлика, дизелі гули якомога тихіше, а вихлопні гази вібрували, випускаючи тонкий струмінь блакитного газу.

"Ключі" були відмінним щитом від радарів, але Нік хотів би підійти ближче. Шість кілометрів — дуже довгий підводний заплив. Але він не мав іншого вибору. Передостанній острів у групі Шарк-Кі здавався найкращим місцем, щоб залишити катер з Інгрою. Невелика Г-подібна бухточка з південного боку була оточена настільки високими деревами, що рубка катера була прихована від сторонніх очей.

Вхідний сигнал на короткохвильовому пристрої задзижчав, коли Нік був зайнятий швартуванням катера. То був Хоук. "Доповідь Джулі Берон тепер офіційно підтверджена", - його голос надломився. «Інгра Бранд повернулася на базу НАСА на мисі Соболь сьогодні о 6:15 ранку. Джулія повідомила майора Бесслера зі служби безпеки НАСА і доктора Данлепа, психолога проекту, ваші свідчення, і під виглядом медичної необхідності дівчина, яка видає себе за Інгру Бранд, була ретельно обстежена. Після цього її ретельно перевірили щодо безпеки, і сама Джулі була присутня — природно, непомітно — на співбесіді з переорієнтації. Зрештою, всі троє — майор Бесслер, Данлеп і Джулі — були повністю переконані, що дівчина справді Інгра Бранд.

N3 глянув через плече на блондинку, що спляча в клітці. Потім він зробив щось дивовижне. Він сказав: «Я думаю, що вони обидві Інгри».

Голос Хоука був крижаним. — Чи не могли б ви пояснити цю заяву? - відрізав він.

Натренований мозок Ніка тепер працював на повну котушку, підбираючи фразу з листа тут, фотографію там, уважно вивчаючи кожен доказ, приймаючи його, якщо він не заперечував. Поступово з'явився образ. N3 сказав: «Мені потрібно кілька хвилин. Будь ласка, залишайтеся на телефоні, я повернусь. Він почав розглядати фотографії, які він узяв із банківського осередку Бранда, який, як він тепер зрозумів, призначався для того, щоб приховувати речі не від Орфа та Ко, а від його дочки. На фото – де він був? То був ключ до всього. Його пальці жадібно схопили його, підняли, перевернули. На обороті написано: «Берхтесгаден, липень 1943 року».

Це була фотографія вчених, що зібралися з Гітлером, з їхніми дружинами та дітьми, повних Gemütlicbkeit і пива на сонячному балконі на тлі засніжених Альп. Палець Ніка попрямував до професора Бранда, який стояв трохи осторонь інших. Він був сумний, жалоба, і чорний браслет, який був на ньому, пояснював чому. Він щойно втратив дружину під час бомбардування. Але трирічна дівчинка, що стояла поряд з ним, сяяла і виглядала щасливою та безтурботною. Але чи була вона насправді поруч із ним? На перший погляд, Нік так і думав. Але другий, уважний погляд показав йому, що насправді вона була ближчою до наступної родини — принаймні на шість дюймів.

П'ятнадцять сантиметрів, що мали значення! Жінка, світловолоса і гарненька, дещо огрядна, була напрочуд схожа на маленьку дівчинку. А чоловік – це блискучі окуляри, волосся, як сталева вата! N3 впізнав його – професор Лаутенбах! А поряд з ним, її обличчя, наполовину приховане в його штанині, що грає в хованки, сміється - ще один білявий малюк - точне дзеркальне відображення першого!

Близнюки! Дочки-близнюки професора Лаутенбаха! Лаутенбаха, злісного вченого генія Гітлера, який не загинув у берлінському бункері фюрера, як усі думали, а пізніше виявився помічником Юди та "Кігтя" у червоному Китаї! Востаннє N3 бачив його в диспетчерській секретній ракетній базі у Зовнішній Монголії, за секунди до вибуху, який Нік влаштував, щоб підірвати Лаутенбаха та його смертоносні гармати на шматки.

Тепер зі швидкістю комп'ютера Нік збирав уривки марення Інгри, розкриваючи натяки у листах професора Бранда, уривки інформації з інших документів. Ось що він з'ясував: удар у бункер, Інгра викинута назовні, бункер спалахнув, її батько та сестра-близнючка всередині. Але був ще один вихід, про існування якого вона не знала, можливо потаємний вихід, який повідомлявся з іншими бункерами - фюрера, або, що більш ймовірно, Мартіна Бормана.

Тим часом Інгра бігла з криками про допомогу вулицями, що горять. А потім ? Пізніше, як гадав Нік, Бранд удочерив Інгру. Він виростив її, як власну дочку, ніколи не кажучи їй правди. 1945 року було неважко приховати те, що він зробив, оскільки практично всі архівні записи в Німеччині були знищені. А сестра-близнюка Інгри? Вона померла в бункері в Берліні не більше, ніж її батько. Натомість вона супроводжувала його в Червоний Китай, де завдяки своїй західній зовнішності та безжальній та аморальній поведінці батька стала головним агентом "КІГТЯ".

"Здається, це правильно", - визнав Хоук після того, як Нік закінчив свій звіт. 'Весь їхній шлях. Гарна думка, хлопче. Це збігається з деякими фактами, які Джулі виявила на своєму боці». І він коротко розповів про те, що вона почерпнула із файлів Данлепа, підкреслено назвавши його «колишнім психологом проекту».

Потім після драматичної тиші в ефірі раптово пролунав голос Хоука: «Є тільки одна проблема. Хто є хто? Звичайно, все вказує на те, що твоя Інгра справжня, але поки що ми точно не дізнаємося, плани "КІГТЯ", ми не впевнені. Я тільки-но домовився з майором Бесслером, щоб Джулі могла вільно пересуватися по всьому проекту, і наказав їй триматися за свою Інгру.

«Ми безперечно наближаємося до критичної точки», — сказав Нік і швидко розповів Хоуку про свою заплановану підводну подорож на Пелігро.

Старий на мить замовк. Потім слова прорвалися через мовний перетворювач. Нік зробив зморщив обличчя. 'Заміна?' - повторив він. «Але чому, чорт забирай, у цей момент?»

«Я розмовляв з лікарями в Майамі, — сказав Хоук, — і вони беруть на себе повну відповідальність за цю рідину XL, але вони також сказали щось, що має сенс. Про рідину відомо мало. Їхні тести показали, що він повністю відфільтровується з вашого кровотоку. У вашому власному звіті зазначено, що досі є слабкі сліди. Вони не можуть передбачити, скільки часу буде потрібно, щоб вони повністю зникли. А поки ви наражаєте себе на серйозну і непотрібну небезпеку.

- Рішення за мною? - перервав його Нік. — Чи мені більше нема чого сказати про це? Хоук відповів, що то його вина. "Тоді я хочу продовжити", - сказав N3. Єдиний коментар Хоука був: "Хотілося б, щоб ви знали, що є альтернатива". Потім він додав: «У нас залишилося лише сорок вісім годин. Що "КІГОТЯ" може планувати, то це відбудеться протягом цього часу. Майор Бесслер сказав мені, що пілотний запуск заплановано на 10 ранку четверга. Ракету PHO без ядерної боєголовки буде запущено над островом Вознесіння під час перевірки точності. За двадцять чотири години до цього я чекаю на вас остаточного звіту.

Двадцять чотири години! "Це вимагатиме швидких дій", - подумав Нік, закінчуючи розмову. Це означало, що, хоч би що робив N3 протягом доби, він повинен був припинити спроби встановити радіозв'язок з Хоуком, інакше хтось інший прийде замість нього, щоб взяти на себе управління — можливо, щоб подивитися, чи не залишилося від нього якихось щось шматочків. Дж. Хантінгтон Картер пішов у море!


Нік піддав своє спорядження останньої перевірки. Він обмацав чорний костюм водолаза, що був на ньому. П'єр був у водонепроникній боковій кишені. Тонкі, як олівець, піхви Х'юго лежали на місці, у гумовому нарукавнику. Другий ніж - великий і з синьою ручкою - був прив'язаний до його ноги. Щоб відлякати як акул, так і людей. Але Вільгельміна не пішла з ним. Люгер був би марний під водою. Він сумно погладив його і попрощався, а потім поклав зброю в коробку Діпі з рештою свого спорядження та паперів. Він засунув спеціальний ящик, замкнув його, повісив ключ на ланцюжок на шию і засунув його у водолазний костюм. Кинувши останній погляд на дівчину, яка мирно спляча на ліжку, він пішов на кормову палубу.

Південне сонце палило і смажило його в теплому гумовому костюмі. Нік нахилився вперед, натягнув сині ласти на ноги. Потім він закинув балони з киснем на спину та застебнув ремені навколо талії. Він засунув гумовий мундштук між зубами і відрегулював кран, доки подача повітря не стала гарною. Потім перегнувся через перила, плюнув у маску, щоб вона не запітніла, протер її, перевернув. Він ще раз озирнувся і опустився за борт. Корал круто йшов униз, і Нік спустився приблизно на вісім метрів, де він поплив на кілька дюймів вище за дно. Він дозволив своїм м'язам розслабитися і рухав ногами у плавному, розслабленому ритмі. Він мав довгий шлях. Не було сенсу поспішати. Вийшовши з вузького струмка, він показав своїм тілом, як стрілкою компаса, шлях, яким він піде в Пелігро, і почав пливти легким кролем. Світло було м'яким та молочним, а тіні хвиль танцювали на піску внизу. Нік подивився через плече і побачив, як бульбашки піднімаються фонтаном срібних перлин. Він сподівався, що вони будуть замасковані брижами. Якщо він підійде ближче, йому доведеться перекрити подачу повітря та покластися на йогу.

Нік плив протягом години, не звертаючи уваги на різнокольорових рибок, які загравали з його маскою, і на морських анемонів з малиновим серцем, що простягли до нього свої оксамитові щупальця, і на пухнастих морських багатоніжок, що трималися від нього подалі. Якось довгі нитки величезної медузи ковзнули всього за кілька дюймів над його головою, і він пірнув убік, знаючи, що якщо вони потраплять йому вище за серце, це вб'є його. Але його система попередження була переважно пристосована до тих незрозуміло важких рухів і поворотів у воді, які означали, що поблизу знаходиться людина чи акула. Щоразу, коли він відчував щось подібне, він обертався і дивився у молочні сутінки. Якось підійшла барракуда і подивилася на нього своїми злими очима тигрів так близько, що Нік побачив, як м'яко рухаються її зябра, а зуби в злісній нижній щелепі блищали, як у вовка. Після уважного огляду велика риба зникла в сутінках, а Нік продовжив свою подорож.

Пелігро застав його зненацька. Він очікував, що його попередить Аквасіті, яка, згідно з рекламними проспектами, розтягнулася прямо на його шляху з півдня на схід. Але Аквасіті не було. І жодних ознак того, що щось подібне будь-коли буде або прийде. Немає обладнання, немає активності на морському дні. Тільки пісок та вода. І тут раптом з'явився кораловий насип самого острова, що круто здіймався до поверхні. Острів Небезпеки. Він був тут.

Нік зробив останній глибокий вдих, перекрив подачу повітря і пробрався в туманно-сіру воду. Гострий біль пронизав вуха. Нік притис своє тіло до землі і висів приблизно за десять футів від поверхні, поки він не був достатньо декомпресований і біль не зник. Потім він обережно виплив на поверхню і зупинився, як тільки його очі опинилися над водою.

Він один раз повністю обернувся, побачив, що поблизу немає човнів, і зосередився на острові приблизно за півмилі від нього. Вілла А. К. Атчісона домінувала над усім іншим. Він стояв на штучному схилі біля коралової основи острова, а зелений лужок був усіяний маленькими пальмами та цитрусовими деревами, оточеними листяними деревами та високими пальмами. Уздовж набережної було безліч причалів, складів та барж. До одного з причалів було пришвартовано чотири судна на підводних крилах; півдюжини чоловіків із балонами сиділи на поручнях, ноги з ластами звисали за борт. Поруч був пришвартований великий плоский човен із навісом від сонця. Палуба була усіяна кабелями, циліндрами, водолазними костюмами, водолазними ножами, водонепроникними ліхтарями, ластами, підводними рушницями 002 та свинцевими вантажами. Чоловік у мисливській кепці та синій джинсовій формі притулився до стійки плоскодонки і дивився в море з автоматом на лівому плечі.

Очі Ніка повільно ковзали вздовж берега, і він побачив ще чоловіків з автоматами та деяких із біноклями на шиї. Декілька червоних і сірих підводних скутерів, оснащених гарпунними рушницями та працюючими від електродвигунів, стояли на іншій пристані. N3 впізнав їх. Він бачив їх у кресленнях серед паперів професора Бренда. На парі опор лежав сферичний круглий оранжево-чорний двомісний підводний човен, також спроектований Брандом.

Решта обладнання, яке він бачив, складалося зі стандартного обладнання — для підводного плавання Westinghouse, Reynolds Aluminaut, пари підводних апаратів Perry, «моботів» — безпілотних роботизованих підводних апаратів, що використовуються для обслуговування підводних нафтових свердловин, — водолазного корабля у формі окарини з металевими які здатні піднімати предмети з морського дна. У складському ангарі далі дорогою Нік побачив групу чоловіків, що клали скловолокно на стійки судна на підводних крилах.

Нік зрозумів, що на острові є підводне спорядження на суму щонайменше 10 мільйонів доларів, коли він почав ховатися. Він проплив кілька сотень ярдів і сплив на поверхню — і тепер він дивився на причал, сповнений алюмінієвих і скляних трубок, багато з яких досі були запаковані в коробки з назвами провідних американських заводів. Все це – але не Аквасіті! Що це означає?

Щоб переконатися, що він не пропустив підводний проект, Нік знову пірнув і проплив навколо Пелігро. Нічого такого. Нічого, крім піску, води та природних коралових утворень з усіх боків острова.

Коли він виплив цього разу, він ледве вивернувся. У його бік рушив катер на підводних крилах, укомплектований хлопцями з автоматами в зігнутих руках. N3 втік – якраз вчасно. Величезний темний корпус промайнув над ним, і він був відкинутий, як лялька, від великих, схожих на ножі, гвинтів. Проте катер не зупинився. Вони його не бачили.

Зрештою, настав час повертатися на Шарк-Кі, вирішив Нік, перевіривши подачу повітря. Незабаром стемніє, і він не хотів, щоб Інгра в паніці прокинулася і спробувала вибратися з струмка.

На зворотному шляху він досяг великих успіхів, зосередившись виключно на тому, щоб тримати обличчя на кілька дюймів вище за рівень води, опустивши голову, щоб зробити тіло більш обтічним. Його розслаблена, плавна версія австралійського кроля дозволила Ніку повернутися до підводного входу в струмок трохи більше, ніж за годину. Він відштовхнувся, швидко підвівся у своїх власних срібних бульбашках і висунув голову над водою.

Човен зник. Інгра також.

Він відчув сильний поштовх у плече. Він обернувся, притягуючи щось до себе. Це був шматок уламків, і за конструкцією та вагою він зрозумів, що це була частина "Мобіл Гал".


Розділ 14


Тепер нічого не залишалося, як повернутися на Острів Небезпеки.

Нік перевірив подачу повітря. Якраз вистачить на останню милю. До того часу йому доведеться залишатися на поверхні, сподіваючись, що його ніхто не побачить.

Він плив довгими гребками, і його тіло розтинало воду. Сонце сіло за кілька хвилин до цього, але вечір уже опускався з тропічною швидкістю. У темряві попереду N3 побачив горизонт океану. Потім з'явився шар чорної туманності, над якою мерехтіли перші зірки.

Вони вбили дівчину? Відвезли до Пелігро? Нік міг думати тільки про те, що вони висадили в повітря корабель, ймовірно, з безвідкатного кулемета на одному з катерів. Вони, мабуть, навіть не попередили, похмуро подумав він, тому шансів на те, що вона вижила, дуже мало.

Якщо, звичайно, вона їх не покликала, не направила туди, де був корабель! Зрештою, як вони могли знайти його ?

Цього разу на подолання дистанції пішло вдвічі більше. Дув нічний пасат, і поверхня стала нерівною. Була сильна брижа з глибокими западинами хвиль... Коли Пелігро нарешті здався над океаном темним, як великий пароплав без бортових вогнів, Нік одягнув маску, засунув мундштук між зубами, увімкнув подачу повітря і пірнув.

Світила місяць, але вона висіла низько над горизонтом, мало що освітлюючи під водою. Нік прослизнув між темними тінями риб, які неохоче відсунулися йому вбік. Через деякий час ритм його неухильного просування став автоматичним, і контури поступово прояснилися. Цього разу він не зупинився на кораловому схилі Пелігро, а повільно підвівся.

Подача повітря Ніка закінчувалася. Йому довелося зробити глибокий вдих, щоб випустити трохи повітря зі шланга. Він глянув на лічильник. Повітря залишилося лише на кілька секунд. Це означало, що йому довелося перейти на йогу, але це не мало значення. Судячи з тиску, він був за секунди від поверхні. Він зробив останній глибокий вдих із майже порожнього балона і затримав подих. Він дерся по гострих коралових уступах, його витягнута рука чіплялася за опору. Раптом його екстрасенсорна антена загула — але надто пізно. Його рука вже зімкнулась на дроті. Вона вибухнула з тріском іскор, пропалюючи гуму, посилаючи гарячий, пекучий біль у його мозок. Він перекинувся, миттєво онімів і задихався. У той же час над Ніком у воду впав важкий предмет. Він підняв очі і побачив людину у водолазному костюмі, що пливла до нього. У правій руці він мав гарпун 002, а до ноги прив'язані додаткові стріли. На спині у нього був костюм із пневматичним двигуном, який рухав його з вражаючою швидкістю.

Нік кинувся в його бік і штовхнув воду ластами. Чоловік цілився із гвинтівки C02. Нік зрозумів, що він не виживе. Він був ще далеко від людини. Він пірнув униз, схопився за пальці ніг і згорнувся калачиком у найменшу можливу мету. Він відчув, як ударна хвиля газу вдарила його по сідницях, відчув, як щось відскочило від плеча. Стріла гарпуна повільно пролетіла повз нього вглиб. Чоловік тепер поспішав, встромляючи другий гарпун у ствол рушниці.

Нік підплив до нього, його груди в гумовому костюмі звело судомою від спроби затримати подих. Х'юго вийшов з піхов і ліг у його руці. Він направив стилет у людину, рухаючись по воді з жахливою повільністю. Лезо потрапило в ціль. Нік відчув чорну гуму на своїй руці, раптово побачив, як людина звивається навколо леза і згинається, як комаха. Потім вода наповнилася чорним димом, що виривається зі шлунка чоловіка. Нік прибрав лезо, і з нього вирвалося ще більше диму, і людина прослизнула повз нього і повільно по спіралі зникла в сутінкових глибинах, кров клубилася позаду нього, як дим від збитого літака.

Чи були ще водолази? Нік швидко озирнувся, ледве бачачи з-за поту, що заливає очі. Руху не видно. Він пошкандибав угору коралом, відчув, як його коліна починають підгинатися. Йога дозволяла йому затримувати дихання на чотири хвилини, але в даному випадку удар струмом вразив його легені, коли він тільки-но почав. Тепер він побачив чорну хмару, що опускається над її полем зору. Він тонув навпроти корала. Вода потрапила йому до рота. Ні! — закричав голос у його мозку. Він змусив себе рухатися далі.

Коли він піднімався, його плече вдарилося об борт пірса, але товста гума пом'якшила удар. Він був під лісами. Місяць, і небо, і ліси кружляли перед його очима; потім він упав головою вниз на мілину, проковтнув слину і натиснув кнопку на прив'язі, щоб позбутися балона. Він лежав ротом і носом над водою, роблячи глибокий вдих.

Це був уразливий момент. Але ніхто на нього не нападав.

Сховавши балон і ласти, Нік прокрався крізь тіні на звук тихого гудіння, яке мало бути сигналом тривоги. Воно виходило з маленької кабінки на пристані. Людина, яку він щойно вбив, була єдиною присутньою. Напівпорожня чашка чаю, сигарета, що ще димиться, і китайська газета з Гавани резюмували його особистість.

Нік глянув на табличку живлення сигналу тривоги на стіні. Він був дуже складним, розбитим на окремі десятиметрові відрізки, щоб можна було швидко та точно визначити місце розриву ланцюга. Нік висмикнув вилку - і весь ланцюг згас. Це дало б їм продовольство для роздумів!

Він прокрався трав'янистим схилом до темної вілли. Будинок виглядав покинутим. Невже всі вони пішли, залишивши лише одну людину охороняти весь острів? Це здавалося малоймовірним. N3 ковзав з тіні в тінь за долю секунди, притискаючись плашмом до однієї статуї за іншою, повертався і дивився на місячне світло. Капітан Клегг мав рацію! Деякі зображення складалися з двох фігур, інші з трьох, чотирьох, навіть півдюжини, і кожне було порнографічним, їх мармурові органи роздмухувалися непропорційно, обличчя сатирів завмерли у вічно хтивих поглядах. Що ж, зі смаком не посперечаєшся, подумав Нік, знизуючи плечима. Особисто він вважав за краще плоть каменю.

Вікна на першому поверсі були замкнені, але одне з вікон швидко звалилося під ударом Х'юго. Нік напружив слух, прислухався. Сигналу тривоги не було. Він уліз усередину, приземлився, як кішка, на босі ноги. Він пройшов холодною кахельною підлогою, озирнувся. нехай очі його звикнуть до темряви. Меблі були бамбуковими і негабаритними, ніби вони були зроблені для велетня. Нік провів пальцем величезним диваном. Товстий шар пилу. У кімнаті та в коридорі висів вологий запах вапна та гниття. Картини на високих стінах вісімнадцятого століття, але з портрети предків. Вони також були порнографічними — роботи таких майстрів, як Пуссен, Ватто та Буше. Все дуже цінне і дуже розкішне, але у Ніка склалося враження ретельно продуманого камуфляжу. У цих кімнатах ніхто ніколи не мешкав. Вони були просто обставлені меблями та захаращені порнографією, а потім залишені пліснявіти у вологій тропічній спеці. Нік спробував кілька дверей, які відчинялися у довгий центральний коридор. З них відкривався вид на порожні кімнати із зачиненими віконницями.

Окрім однієї.

Темні брови Ніка здивовано злетіли вгору, коли він відчинив двері.

Одну стіну займав ряд телевізійних моніторів, і дві дюжини їхніх очей байдуже дивилися на Ніка. Під моніторами як клавіатура гігантського органу розташовувалися кнопки інструментів. Нік увійшов у кімнату, ухиляючись від великого лляного крісла, що стояв у місячному світлі, що проникало крізь напівзакриті жалюзі. Перша його думка була - Юдо! Він знайшов його штаб-квартиру!

Але коли він повернув ручки на моніторах, Нік виявив, що дивиться на кімнати, в яких щойно був. Хоча вони були ще темні, він міг бачити все ясно. І - що ще дивовижніше - у кольорі! Другий ряд, пронумерований з 11 по 23, займав кімнати нагорі, і Нік побачив, що вони обставлені меблями і, схоже, зайняті. У кожній кімнаті камера була спрямована на ліжко.

До нього повільно дійшло. Це був не шпигунський пристрій, а іграшка багатія. Багатомільйонна електронна система вуайєріста із найсучаснішими інфрачервоними кольоровими фільтрами для нічного використання! Напевно, підглядав за гостями, допоки вони розважалися з жінками гарему АК. Нік з огидою відвернувся, потім зупинився.

Остання кімната, яку він щойно ввімкнув – номер 18 – була з людьми!

Величезний, лисий, бочкоподібний чоловік із біцепсами, як стегна, і стегнами, як дуби, сидів на ліжку і схилявся над оголеною брюнеткою з чудовим тілом, призначеним для кохання. М'яке каштанове волосся вилось навколо її вух, а очі були такими карими, що здавались майже чорними. На переніссі у неї були бліді ластовиння. Її губи скривилися в кислій усмішці, коли чоловік обхопив своїми великими руками її прекрасні груди. Він опустився на дівчину, майже повністю прикриваючи її, розсовуючи ноги і важко рухаючись. †

Нік уже мчав вгору сходами і вниз коридором, рахуючи кімнати, поки не досяг номера вісімнадцять, пригнічуючи хвилю огиди, яку він відчував. Вуайєризм був однією з пороків N3, хоча досить часто входив у його роботу. Він знайшов двері і відчинив її.

Дівчина закричала. Велетень вислизнув від її м'якого білого тіла і обернувся до Ніка, незадоволене бажання все ще горіло всередині нього, як розпечена кочерга. Нік впізнав його за газетними фотографіями.

А. К. Атчінсон поставив одну зі своїх статуй у себе у дворі. Він був настільки техасцем, наскільки це можливо, великим, мускулистим чоловіком-биком із темно-коричневою шкірою. Його очі дивилися на Ніка з блиском пристрасті та ненависті, і зіниці дивно плавали в очницях, ніби він був під наркотиками. N3 побачив маленьку капсулу на тумбочці і зрозумів, що це - кантариди. Іспанська мушка. Гігант кинувся на нього, і Х'юго майнув у руці Ніка.

'Вдягайтеся. Обидва, - відрізав він. — Якщо ти не хочеш говорити голяка.

- Гей, ти з материка? - Нетерпляче запитала брюнетка. Вона зістрибнула з ліжка і швидко одягла мереживний ліфчик і пояс, який був трохи більше, ніж пояс із підв'язками із сексуальною привабливістю. "Мене звуть Кара Кейн, і хлопчик, як я рада тебе бачити!" - буркнула вона з ентузіазмом. «Я хочу тільки одного - забратися з цього божевільного, ідіотського острова!»

- Можеш піти - після того, як спочатку розповіси мені дещо, - категорично сказав Нік.

"Ах, він нічого тобі не скаже", - сказала вона, з огидою вказуючи на АК, одягаючи пару нейлонових панчох. «У нього тільки одне на думці, і це те, що вона з ним зробила. Вона зробила з нього людську статеву залозу».

'Вона?'

- Ільза Сміт, - сказала Кара. «Вона запросила мене на цю роботу. Ви не повірите, але я була досить відомою плавчиною. Але я вплуталася в наркобізнес і не могла знайти роботу. Тому коли вона приїхала до Майамі і пообіцяла мені двадцять тисяч доларів, якщо я захочу пожити на цьому острові з AK протягом одного року — я вхопилася за це». Вона встала, пристебнула нейлонові панчохи до ременя і сказала: «Я просто не бачила ні цента, а минуло вже більше року. І тепер, коли Ільза замащена, а я не отримаю своїх грошей. І я не можу вибратися з цього острова!

АК сів на ліжко. Він тихо застогнав, коли почув ім'я Ільзи. "Вона та, яка йому дійсно подобається", - засміялася Кара, натягуючи сукню на свою спокусливу фігуру. — Каже, що робить із ним те, що ніхто інший не може. Я лише заміна, поки вона не повернеться — якщо вона повернеться.

"Я чув, що він побудував для тебе Аквасіті".

Кара подивилася на Ніка з огидою. «Він ні для кого нічого не будує, — сказала вона. — Ти справді думав? Він ніколи не виходить із цієї кімнати. Якщо вони захочуть, щоб він підписав чек або щось таке, вони приходять сюди.

Нік спитав, хто вони .

«Ілзі та лисий ублюдок. Послухай, друже, — раптом сказала вона, — я не знаю, що тут робиться, і знати не хочу, але одне тобі скажу. За останні чотирнадцять місяців я спостерігала, як подружка цього бідолахи сплела з нього моток спаржі. Гаразд, можливо, він все одно був хтивим старим цапом. Але він також був страшенно розумним бізнесменом, у якого все було в його руках. Подивіться на нього зараз! Жалюгідний вигляд!

— Ця Ільза, — раптом спитав Нік. - На що вона схожа?

"Я покажу тобі", - сказала Кара Кейн. Вона нахилилася над ліжком і натиснула кнопку. Кінопроектор вислизнув із тумбочки, його об'єктив був направлений у стелю. Вона знову натиснула кнопку, і проектувалося зображення. Ніку довелося згорнути шию, щоб побачити це. Це було в кольорах — позиція номер нуль-нуль-п'ять, іноді званий Спраглий Веселощі, жарт у спальні, який іноді вимагав третьої цифри. Але в даному випадку було лише дві людини АК та…. Інгра Бранд!

"Насправді вона блондинка, - сказала Кара Кейн, - але АК любить брюнеток, тому вона носить перуку, коли перебуває з ним".

— Як давно її тут не було?

«Тиждень чи три».

Все почало збігатися. Тепер Нік знав, хто з близнюків насправді Інгра, а хто Ільза. Дівчина на пляжі біля Безіменної греблі тієї ночі це була Ільза. Багато років тому Нік переодягся моряком у китайському порту і був заманений у намет під назвою «Небеса тисячі та одного блаженства». Дівчат спеціально навчили використовувати свої навички спокуси на моряках та іноземних чиновників таким чином, щоб вони були настільки скомпрометовані, що їх можна було змусити працювати на китайських комуністів. Китайські шпигуни-початківці також вирушали туди, щоб навчитися мистецтву спокуси, щоб застосовувати його до обраних жертв. Тієї ночі на пляжі! Він був сліпим божевільним, щоб не розпізнати прийоми, які «Інгра Бранд» – насправді Ільза Лаутенбах – застосувала до нього! Нік подивився на А.К. Атчінсона. Він лежав, курчачись, на ліжку і дивився, як фільм грає на стелі, його губи постійно вимовляли ім'я «Ільза». Ніку довелося відвернутися. Це було більше, ніж він міг винести. Скільки людей ця сучасна Цирцея перетворила на свиней? У будь-якому випадку, вона поневолила цю людину. Можливо, вона й Очоа поневолила — перш ніж убити його. Потім він подумав про справжню Інгру. Чи можливо, що вона була на Пелігро, доставлена сюди як бранка? Він сказав Карі: «Слухай, я витягну тебе з цього острова, якщо ти співпрацюватимеш зі мною».

- Звичайно. Що я можу зробити?'

"Де жіночі квартали?"

Вона сміялася. — Тут немає гарему, повір мені. Я хотіла б, щоб це було правдою. Я тут одна, і я просто хочу виїхати».

'Добре. Жодних жінок, — усміхнувся він. — Але вдень я бачив чоловіків багато. Де вони зараз?'

"Давай," сказала вона. "Я покажу вам, де все відбувається". Нік знову глянув на Атчінсона. "Не хвилюйся, - сказала вона, - все буде добре, поки йде фільм".

Так і залишили АК із його задоволеннями. Кара провела Ніка через сад гібіскусів, бугенвілій та троянд. Вона зупинилася біля білого бельведера на галявині, звідки відкривався краєвид на далекі пальми, півмісяць білого піску та океан. Вона відсунула кілька шезлонгів і щось натиснула ногою. Кам'яний фундамент безшумно ковзнув убік, оголивши круглу блискучу металеву шахту розміром із сам бельведер. Нік нахилився вперед і глянув униз. Піднялося тепле металеве повітря, і він побачив ліфт, що піднімається.

— Хоч би що вони робили, — сказала Кара, — це там, унизу. Сама я там ніколи не була», - додала вона. "Мені вхід заборонений, але я бачу, як вони приходять і йдуть". Ліфт підвівся в бельведер і з тихим дзижчанням зупинився. Нік хотів увійти, але вона схопила його за руку. «Якщо ти так спустишся, — сказала вона, — ти потрапиш до їхніх обіймів. Я знаю інший шлях - той, який не охороняється.

Вона відвела його назад на віллу і спустилася до підвалу. "Ось так вони приходять, коли відвідують AK", - сказала вона, відсуваючи полицю з винними пляшками. Нік відчинив люк. Залізні сходи вели вниз, у яскраво освітлений коридор. — Ти мила, — пробурмотів Нік, цілуючи її чарівний ластовитий ніс.

Вона притулилася до нього, провела руками його м'язами. "Під цією гумою вони здаються дійсно міцними, - сказала вона зі сміхом. - Шкода, що ми не маємо часу".

- Мені теж, - посміхнувся Нік. «Можливо, коли я повернуся. А поки що залишайся тут, у будинку А.К., це ненадовго. Якщо це займе багато часу, спробуй дістатися материка самостійно.

— Це небезпечно, — сказала вона. — А я весь час думаю, що у них там була китайська пральня.

Нік посміхнувся і спустився в підземний нервовий центр "КІГТЯ", як він зачинив за собою двері.

Він зробив лише дванадцять кроків коридором, як раптом позаду нього пролунав голос: «Стій!»

N3 розвернувся, Х'юго майнув у руці. Але побачивши, що перед ним, він упустив стилет і повільно підняв руки.


Розділ 15


Якби їх було двоє, чи троє, чи четверо, чи навіть півдюжини, N3 напав би на них. Але перед ним у подвійний ряд стояли 24 постаті у масках. Двадцять п'ять, до речі, якщо рахувати людину на чолі процесії, яка тримала наведений на неї автомат.

Секунду тому їх там не було, але Нік побачив напіввідкритий вентиляційний тунель, з якого вони щойно вийшли, тунель, облицьований таким же блискучим цинком, як і коридор.

' Тримайте руки вгору. Підійди до мене повільно, — наказала постать з автоматом. Поки він казав, різка луна чогось, що нагадує ларингофон, застогнала і заскребіла коридором.

Нік підійшов до групи. Він одразу помітив деякі суттєві відмінності між капітаном і рядами позаду нього. По-перше, він був єдиним озброєним. По-друге, вони мали руки за спиною. По-третє, їхні водолазні костюми були помаранчевими, а його чорними і мали додаткове спорядження — ключі, водонепроникний ліхтар, щось схоже на сталевий рятувальний жилет.

З кожним кроком Нік все більше переконувався, що перед ним не 25 супротивників,

але тільки один супротивник охороняє 24 потенційні союзники! Риси обличчя чоловіків були приховані кисневими масками, але N3 був готовий посперечатися, що тільки одна особа виявиться китайцем.

Тепер він був за кілька кроків від капітана і мав ту перевагу, що вже тримав руки над головою. Він вдав, що спіткнувся, і взяв себе до рук. Принаймні його нижню частину тіла. Його підняті руки швидко метнулися вниз у смертельному ударі, і він ударив чоловіка по плечах, наче вістрям двох сокир. Крик болю, що верещать, страшенно посилювався ларингофоном. Коли він упав, Кіллмайстер завдав ще одного удару по шиї, зламавши її з тріском, як батогом. Чоловік звалився замертво на землю.

N3 нахилився, готовий напасти на будь-якого з 24 інших, який наблизиться до нього. Але жоден із них не ворухнувся. Перший чоловік ліворуч трохи повернувся, щоб Нік міг бачити наручники і ланцюг, що проходить крізь них, що з'єднує його з рештою. Нік витяг ключ із тіла охоронця і швидко відкрив кайдани. Чоловік вивільнив руки, потер зап'ястя та зірвав з обличчя кисневу маску. Як і здогадався Нік, він був американцем - з вузькою щелепою, світлою щетиною та проникливими блакитними очима.

Нік хотів щось сказати, але чоловік швидко підніс палець до губ і вказав на вентиляційний тунель. "Мене звуть Бейкер", - хрипко прошепотів він крізь рівний гул машин у тунелі. 'Не можна втрачати час. У них тут скрізь монітори. Якщо через хвилину ми не пройдемо повз монітор далі по тунелю, за нами пошлють людей. Він озирнувся, ніби шукаючи прихований мікрофон, потім сказав: «Надягніть водолазний костюм охоронця! Він був високим корейцем – приблизно твого зросту. Тоді ти зможеш нас вести. Я скажу тобі, куди йти що робити. Кожна робоча група спілкується із капітаном через військово-морську радіосистему Bendix. Працює від батарейок із мікрофонами. Ну давай же. Вони затягли тіло охоронця у вентиляційний тунель, і Нік зняв свій власний водолазний костюм і вдягнув водолазний костюм охоронця. "Ми можемо говорити через цю систему так, щоб нас не почули, - сказав Бейкер, - поки ви не натиснете одну з цих двох кнопок". Він вказав на гудзики на ремені Ніка. Ця кнопка посилює ваш голос через кисневу маску, а ця червона кнопка включає вас через основний ланцюг зв'язку. Насамперед, не тисніть на них, поки вони не подзвонять вам. І, будь ласка, сподіватимемося, що вони цього не зроблять.

Нік засунув П'єра в його новий водолазний костюм жаби і схопив Хьюго, після чого двоє чоловіків сховали тіло охоронця та інший водолазний костюм у повітроводі. Потім подвійний ряд продовжився коридором, Нік на чолі, з автоматом у руці.

- Ось монітор, - над його вухом зірвався голос Бейкера. - Ти не можеш його бачити. Він прихований. Підніміть праву руку, великий і вказівний пальці разом по колу. Це пізнавальний знак. Нік це зробив. «Добре, тепер поверніть праворуч у цьому тунелі».

Тунель був виготовлений з полірованого металу і мав невеликий ухил. Він був ідеально гладким, за винятком гребенів, де шматки труби були приварені один до одного. Поки вони йшли, голос Бейкера продовжував подавати інформацію на вухо Ніка. Він сказав, що це оперативна група, яка збиралася почати зміну, але затрималася на деякий час через ремонт системи вентиляції. Вони тимчасово відключили подачу повітря під час роботи, тому одягли кисневі маски. А оскільки тепер вони прямували до того, що він називав «Вакуумною лампою», не було сенсу їх вимикати.

- Питання, - сказав Нік. Ви перші дайвери, найняті для будівництва Аквасіті?

Так. - Відповів Бейкер, - але що б ми не будували, це не Аквасіті. Сподіваюся, ви з агентів уряду», - додав він. Нік сказав, що так, до певної міри . - Пора б тобі дізнатися, що тут відбувається, - з гіркотою сказав Бейкер. «Ми потрапили до цієї пастки більше року тому. Майже сто людей! Гаразд, ось ще один монітор. Зробіть те саме, потім поверніть ліворуч у наступному бічному тунелі.

На них дуло повітря із системи вентиляції. Охолоджене повітря з кондиціонера, пояснив Бейкер, поки вони йшли бічним тунелем. «Що мене турбує, — його голос надломився, — то це те, що все це було побудовано американцями, нами, з американського матеріалу, призначеного для «Аквасіті»! Їх всього близько шістдесяти, а нас сто, але все це настільки автоматизовано і пов'язане за допомогою замкнутого телебачення, що ми навіть не можемо висякатися, щоб вони цього не помітили. Поки ти не вбив того охоронця, ми не мали шансів.

Повітря в тунелі стало тепліше. У повітрі пахло металевим жаром. Нік почав потіти під гумою. "Ми будемо прямо в головному диспетчерському пункті", - сказав Бейкер. — Роби точно, як я тобі говорю, і все буде добре. Мені вдалося знайти тут лише одне місце, де нас не бачать і не чують, — додав він, — але ми не можемо піти туди, доки не повернемося з роботи».

Поки вони продовжували спускатися по похилому тунелю, Бейкер сказав Ніку, що першою помилкою нирців було підписання контракту, який змушував їх залишатися на Пелігро протягом року. — Ось чому ніхто не приходив до нас, — сердито сказав він. «Китайці дозволяли нам писати листи, але вони всі їх читали, і якщо вони складали враження, що ми збираємося щось видати, нам доводилося їх переписувати. Більшість із нас просто більше не пишуть». Спочатку, додав Бейкер, все це здавалося цілком нормальним. «Нам знадобилося близько шести тижнів, щоб зрозуміти, що ми не працюємо над Aquacity, а на той час було вже надто пізно. Вони нас добре поневолили. ОК, увага! Його голос раптово надломився. 'Ми тут!'

Склепінчаста підземна зала, в яку вони увійшли, була розділена посередині товстим листом скла. За ним були ряди моніторів, циферблатів, миготливих сигнальних ламп і три ряди кнопок і важелів, величезний комп'ютер і п'ять фігур у білому, що вишикувалися в лінію, як команда управління на станції управління ракетами. - Це великий бос, - прохрипів металевий голос Бейкера в навушниках Ніка. — Он там, ліворуч. Але N3 не потрібні були підказки. Залатане обличчя, примарна посмішка, рукавички тілесного кольору, високий голос — усе це він знав не гірше за вміст своєї кишені. - Юдо!

Він проінструктував групу одягнених у біле техніків з іншого боку скла, як вони працювали з різними частинами підводного човна через акустичну систему. Субмарина — сферичний, кирпатий, схожий на м'яч для регбі об'єкт — спирався на складну сталеву трубчасту надбудову в чомусь, схожому на величезну суху ванну. Бейкер сказав: «До них прийшли китайські інженери та зробили цю штуку. Я чув, що вони переправили цих хлопців, замаскованих під техніків, із нафтопереробного заводу на Кубу, але я не розумію, як вони переправили їх до Америки».

«Мені здається, що це атомний підводний човен, – сказав Нік.

- Так? Але не зупиняйтеся, щоб подивитись. Ідіть до третього ліфта ліворуч. Це приведе нас на поверх нижче. Він зробив паузу і. «Бачите того старого в інвалідному візку поряд з великим босом?» Нік справді бачив його — професора Бранда. «Ця субмарина – його винахід, – сказав Бейкер. — Я чув, як китайці казали, що вона може нескінченно плавати на глибині двох тисяч метрів, використовуючи якийсь атомний реостат, який винайшов цей старий. Я скажу вам ще одну річ, яку вони нам не сказали, але те, що я бачив сам. Ця штука має вертикальну пускову трубу для ракети. Деякі з нас бачили, як вони перевіряли її якийсь час тому. Підводний човен зупиняється, скажімо, на глибині двох тисяч метрів і залишається нерухомим. Вони визначили мету за допомогою радіозондування та зіркового телескопа. Всі вони передають це в мозок ракети, потім натискається кнопка і ракета рухається вгору по воді за допомогою стисненого повітря. Твердопаливна ракета запалюється, як тільки він виринає на поверхню, і траєкторія коригується!

Вони вже були у ліфті. Двері зачинилися, і Бейкер сказав: "Натисніть нижню кнопку". Нік бачив доктора Орфа, що сидів поруч із Брандом у скляній будці управління разом із двома іншими чоловіками, обидва із західними рисами обличчя, але у кашкетах охоронців та одягнені у джинсову форму. Нік спитав про них. "Можливо, вони американці, а може і ні", - сказав Бейкер. «Все, що я знаю, це те, що вони говорять китайською, я думаю, що вони його охоронці. Вони прибули сюди вчора разом із ним. Знаєш, я не розумію цього Бранда. Я чув, що китайці з ним мали великі проблеми. До вчора його не пускали сюди. Вони тримали його у Великій Сосні. Він спроектував усе це на папері – і я маю на увазі все це. Підводний човен, станція керування, вакуумна трубка. Це хлопець геній. Але я чув, що він весь час боровся. Ось чому це зайняло так багато часу. З ним усі перепробували – промивання мізків, погрози на адресу доньки, а він усе незадоволений. Ви знаєте, — додав він, — важливий момент настане лише за кілька годин». Нік повернувся до нього і хотів запитати, через скільки годин і який буде важливий момент, але двері ліфта безшумно відчинилися. «Тепер ми перериваємо радіозв'язок, – сказав Бейкер. "Ми йдемо в трубу". Двоє охоронців у кисневих масках жестом попросили Ніка звільнити своїх людей від ланцюга, що сковує їх. Коли він це зробив, усю групу загнали до довгої круглої декомпресійної камери. Трубчастий склад із вагонеток довжиною із середню каналізаційну трубу чекав їх у гладкому алюмінієвому подовженні. Чоловіки були пристебнуті ременями і лежали плазом, один за одним, в окремих пластикових відсіках, що нагадували ланцюжок сосисок. Нік увійшов останнім.

Після того, як охоронці пристебнули його ременями, один із них потягнув за важіль на панелі керування. Потяг раптово рушив і за лічені секунди розігнався до фантастичної швидкості. Нік щосили намагався змусити свої очі відкритися під величезним тиском. Вони пройшли крізь алюмінієву трубу зі швидкістю та плавністю кулі, випущеної зі ствола. Не минуло й шістдесяти секунд, як «поїзд» сповільнив хід — ніби поринув у м'яку повітряну подушку.

Процедуру повторили. Охоронці розстебнули їх і повели через декомпресійну камеру — тільки цього разу на них знову не було вбрано наручники. — Ми знову можемо підтримувати радіозв'язок, — пролунав голос Бейкера. — Ви ведете нас через тунель. Але будьте обережні. У них тут також є монітори.

Тунель круто піднімався крізь те, що виглядало як суцільний корал. Інспекційні лампи в кам'яній стелі тьмяно світилися крізь густу серпанок коралового пилу. Конвеєрна стрічка на стелі несла повз них потік подрібнених коралів, але, хоча гуркіт роликів мав бути оглушливим, Нік не почув жодного звуку. Він запитав. - 'Де ми?'

— За сорок миль на північний схід від Пелігро, — відповів голос Бейкера. — Що ви думаєте про вакуумну трубку? - спитав він з відтінком гордості в голосі. Можливо, Бранд розробив початкову ідею, але ми її реалізували. Ідея сама по собі проста: повітря, що надходить з одного боку вакуумної трубки, розганяє все, що там знаходиться, до швидкості кулі. Повітря з протилежного боку сповільнює об'єкт. Нам знадобилося шість місяців, щоби прокласти труби для цієї штуки. .. '

"Звичайно, під океаном", - сказав Нік, думаючи про план Бранда щодо вторгнення через Ла-Манш.

"Так". - відповів Бейкер. — Близько двадцяти миль по піску, останні десять миль по твердій скелі. Хороше досягнення інженерної думки. Я просто подумав, що над нами має бути якась база, до якої вони хочуть дістатися.

Нік нічого не сказав, але під маскою його обличчя було похмурим. Вони справді були під базою. Ракетна база на мисі Соболь! І вони б потрапили туди, просто прокопавши собі шлях під комплексні системи підводного оповіщення, які Служба безпеки НАСА показав йому з таким гордим виглядом!

Попереду Нік побачив бригаду з 24 людей, яка працює високошвидкісними відбійними молотками, щоб пробити собі дорогу у твердій скелі. І знову там, де мав бути неймовірний шум, панувала моторошна тиша. Він запитав про це Бейкера, коли вони підійшли до контрольно-пропускного пункту. «Ви помічаєте, що повітря більш-менш вібрує воєрог вас?» Голос Бейкера зірвався над його вухом. Нік погодився. “Ну, ось чому. Електричний струм проходить через пристрій, який вони називають audieur, де струм перетворюється на радіочастотну силу 20 000 герц на секунду і знову перетворюється на механічну енергію або вібрації, які поглинають початковий звук. Самі вібрації постійно відскакують від цих стін, поки, на мою думку, вони вже не діють на інструменти, що знаходяться у них нагорі. Гаразд, дивись сюди, — сказав він, і його голос раптом пролунав наполегливо. «Просто скажи охоронцеві – «Тонцзі». Беремося до роботи. Ми будемо працювати три години — і не соромтеся час від часу плескати нас палицею заради реальності.

Вони працювали вже близько години, коли раптом задзвонив зумер на поясі Ніка. Він обернувся. Головний інженер вказав йому на невеликий брезентовий навіс, звідки він керував бурінням. Нік підійшов, натиснув червону кнопку, яка підключила його до основного ланцюга зв'язку. Працюючи в Пекіні декількома роками раніше, N3 достатньо вивчив мандаринський діалект, щоб вести розумну розмову. Він просто сподівався, що головний інженер не з Північної Кореї.

Він не був звідти. Нік почув мандаринський у навушниках. "Великий Бос хоче вас бачити", - сказав чоловік, вказуючи на монітор. Нік обернувся. Юда дивився на нього з екрану! Чи це був двосторонній екран? - здивувався він. Жахливо викривлений рот на екрані ворухнувся, а знайомий голос звучав пронизливо, як збуджений комар у навушниках.

— Негайно повертайтеся зі своїм гуртом, — швидко сказав Іуда на мандаринському діалекті. «Головний інженер доповів, що ми менш ніж за вісім дюймів від місця прориву ракетного складу. Після того, як ви приведете свою робочу групу до тюремного блоку, поверніться в компресійну камеру і приєднайтеся до спеціальної атакуючої групи, яка прямує туди. На самому складі вже дещо зроблено, щоб спростити завдання». Механічна рука поманила Ніка протиснутися усередину.

На зворотному шляху в Пелігро у вакуумній трубі Нік швидко зрозумів. Судячи з розміру тунелю, через який їх знову проштовхнули, здавалося очевидним, що "КІГІГТЬ" не збирався вкрасти всю ракету PHO, а тільки спеціалізований комп'ютерний мозок - складну електронну масу не більше звичайного автомобільного двигуна. Вони, мабуть, помістили б це у власну ядерну боєголовку в суперпідводному човні Бранда. Щоб замаскувати крадіжку ракетних мозку і дати їм час дійти до недоступних глибин Атлантики, ймовірно, планувалося підірвати сховище на мисі Соболь. Через радіоактивне випромінювання ніхто не зможе наблизитися протягом 48 годин.

На той час, коли буде розкрито крадіжку ракетних мізків, Червоний Китай нав'яже свої умови решті світу!

Коли Нік вивів свою групу з 24 людей із компресійної камери на Пелігро, план почав дозрівати. Він міг упоратися з цим питанням на своєму боці; він тільки сподівався, що Жюлі матиме шанс розібратися з Ільзою Лаутенбах на її боці. Він сказав Бейкеру: «Дай мені знати, коли ми дістанемося сліпої плями в системі моніторингу».

Але це був не голос Бейкера, що просочується в навушники Ніка. "Агент N3 з АХ," - різко сказав тонкий, високий голос Юди. — Тіло охоронця щойно знайшли у сьомому вентиляційному тунелі. Огляньтеся, потім дуже обережно поставте автомат перед собою. Опір марний.

Нік обернувся. Сталеві двері плавно ковзнули перед входом у тунель за його спиною, а з іншого боку підійшов ланцюжок охоронців з автоматами напоготові.


Розділ 16


На мисі Соболь розпочався зворотний відлік.

Радарні лопаті були спрямовані на південний схід, прямуючи до острова Вознесіння, що знаходиться на відстані 7500 кілометрів. Вогні мерехтіли на великій панелі в Центрі управління, і попурі голосів, що займаються виміром відстані, провідністю та руйнуванням, змішалося та просіялося в динаміках.

Жюлі Барон притулилася до стіни головної будівлі і побачила, як Ільза Лаутенбах швидко йшла бетонною платформою до воріт, що охоронялися. Величезна ракетна установка і тарілчасті відбивачі за нею виділялися в місячному світлі, а з шахти, тепер з'єднаної з пусковим майданчиком товстим кабелем, здіймався тонкий примарний слід пари.

Металевий голос динаміків повторив зворотний відлік з усіх дахів: «Двадцять сім годин, шістнадцять хвилин, тридцять секунд. ... телеметричний контакт... тиск у баку в нормі... гіроскопи в порядку... тиск у ракетному баку в нормі...

Джулі побачила двох охоронців у формі, що стояли перед Ільзою. Вони вказали на червону сигнальну лампочку на позиції і на вивіску, що звисає із огорожі. Там було написано:

НЕМАЄ ДОСТУПУ ДО ПОЧАТКУ ПУСКУ ВХІД ТІЛЬКИ СПІВРОБІТНИКАМ.

Ільза полізла до пухкої сумки, яку несла, ніби шукала своє посвідчення особи. Раптом обидва охоронці впали. Ільза швидко озирнулася, потім поспішила до бункеру.

Джулі вирвалася з тіні і пішла за нею. Застиглий вираз на обличчях охоронців вказував на нервово-паралітичний газ — мабуть, із звичайного пульверизатора. Джулі поспішила, крадучись за нею від тіні до тіні. Вона побачила, як Ільза спускається залізними сходами, які спіраллю огинали бункер. Джулі підійшла до краю і подивилася вниз. З підлоги, за шістдесят футів нижче, кругла стіна з полірованого металу височіла, як гігантський гарматний стовбур. Вона дивилася, як Ільза спускається східцями, повільно кружляючи навколо великої блискучої хромованої ракети, що лежить на тупому конусі зі сталевих балок. Біля основи ракети Ільза переступила через перила, обережно пройшла вузьким містком лісів, відчинила маленькі дверцята і зникла в самій ракеті.

Джулі зняла туфлі і швидко спустилася гвинтовими сходами. Не було часу звернутися по допомогу. Вона була впевнена, що в цій пухкій сумці в Ільзі були інструменти, і по тому, як швидко і впевнено вона рухалася, було очевидно, що вона точно знала, що робить. Декілька ударів викруткою тут, дещо там — і Бог знає, що вона могла зробити із системою управління ФО.

Джулі знадобилося близько п'яти хвилин, щоб відчинити двері в ракеті. На одну жахливу мить вона злякалася, що Ільза замкнула її зсередини. Перше, що побачила Джулі, коли двері відчинилися, була сумочка. Він лежав напіввідкритий на гладкій хромованій підлозі, а навколо нього валялися якісь точні інструменти. Ільза стояла на залізних сходах майже за шість футів над нею, розплутуючи заплутану зв'язку проводів. Можлива система оповіщення. У облягаючій чорній сукні, яка була на ній, не було кишень, так що Джулі не довелося турбуватися про нервово-паралітичну отруйну речовину. Мабуть, він усе ще був у сумочці.

Ільза мало не впала зі сходів, коли за Джулі зачинилися двері. 'Хто ти?' вигукнула вона. 'Що ти тут робиш? Немає доступу стороннім особам.

- Спускайся, люба, - ласкаво сказала Джулі, відкидаючи сумочку вбік. «Гра закінчена, як кажуть».

Ільза спустилася – але не так, як очікувалося. Її спідниця набула навколо стегон, коли вона зістрибнула і приземлилася на босі ноги, як кішка. Її хитрі, гострі очі метнулись убік, щоб виміряти відстань до сумочки, а руки стиснулися в пазурі. Вона справляла враження стрибає пантери. Натомість її нога вистрілила, потрапивши Джулі прямо в живіт. Коли вона спіткнулася, Ільза пішла за нею і вдарила Джулі у скроню, змусивши її ковзати по гладкому хрому.

Джулі, оніміла на мить, похитала головою. Вона побачила, як нога Ільзи метнулася до її обличчя, схопила її за кісточку і вчепилася зубами в підйом стопи. Ільза закричала, спробувала вирватися. Пізно. Джулія стала на одне коліно, як і раніше, тримаючи ногу в руках. Вона штовхнула його, і інша нога Ільзи відірвалася від землі, і вона впала на весь свій зріст.

Її руки потяглися до сумки. Джулі стрибнула на неї, дряпала і смикала. Рука Ільзи підвелася, схопила Джуліну сукню і розірвала її по шву. Її пальці зачепилися за ліфчик, потяглися, і соковиті груди Джулі здулися. Голова Ільзи рвонулася вперед із вишкіреними зубами. Джулі закричала, коли вона встромила зуби їй у груди. Вона відсахнулася назад, намагаючись захистити себе, і Ільза насилу піднялася на ноги, її власні груди вирвалися з рваної сукні. Тепер вони обидва стояли, обережно повертаючись один до одного. Жар у ракеті був сильний, і Ільза зірвала залишки сукні з тіла, кинула ганчірки на підлогу і вибралася назовні. Джулі зробила те саме, бо сукня сковувала її рухи. Вони продовжували кружляти навколо один одного, Ільза намагалася наблизитися до сумочки. Обидві дівчата важко дихали, їхні груди здіймалися і опускалися, а їхні оголені вродливі тіла були вкриті шаром поту.

Раптом Ільза напала, зчепивши руки. Ліва нога Джулі вилетіла в лютому ударі карате, який був, як постріл пістолета. Ільза скрикнула, схопилася за живіт і впала навколішки. Її руки піднялися, щоб захистити обличчя, але надто пізно. Жюлі вже осідлала її, притиснувши до спини, і її довгі витончені пальці дряпали обличчя та груди Ільзи.

БЕНГ! вхідні двері раптово відчинилися за її спиною. Джулі повернулася, щоб сказати: «Ну, час мені допомогти», але слова завмерли у неї в роті.

Жовте східне розташування очей над кисневою маскою було безпомилковим, як і мова, що виходить з нагрудного мікрофона. 'Loy gie, ar cow lar! Швидше, хапай їх! Дві фігури в масках і чорних водолазних костюмах стрибнули у двері, тягнучи за собою закривавлені оголені тіла Джулії та Ільзи. З'явилися нові фігури у чорних гумових костюмах із інструментами в руках. Вони піднялися сходами, і зашипіла ацетиленова пальник. Лунали різкі накази, звук ключів, що обертаються, і викруток. Посипалися іскри. Ільза стояла, її очі дивилися у бік Джулії. "Залиште її тут!" — прошипіла вона китайською. "Нехай її підірвуть разом ракетою!"

- Я впізнаю її! - прохрипів нагрудний мікрофон. "Я бачив її в Пекіні менше трьох тижнів тому".

Джулі зігнулася, дивлячись у косі очі над маскою. Безперечно, це був Ло Джо-цзін із П'ятого Управління, Збройна контррозвідка. "Тью на ма!" - прошипіла вона. Це був отруйний епітет ненависті та зневаги, який жоден китаєць ніколи не зможе пробачити.

Очі над маскою стали жорсткими. "Ні, вона піде з нами", - прохрипів нагрудний мікрофон. Є більш цікаві способи померти, ніж під час вибуху.

— Але це означає, що ми повинні залишити ще когось, — запротестувала Ільза.

Раптом у повітрі просвистів ніж, що встромився в чорний гумовий костюм. Технік упав навколішки від болю, намацуючи на спині те, що його мучило. Чоловік не міг дістати ножа, зітхнув і впав обличчям вниз. «Візьми його кисневу маску. Віддай дівчині.

Четверо чоловіків, що несли електронний мозок ракети, обережно переступили через труп і, хрипаючи, наказуючи один одному, позадкували до дверей.

Поки Джулі вели по позиції і сходах, що залишилися, вона побачила диверсійну групу, що швидко простягає дроти між вибуховими речовинами, стратегічно розташованими навколо бункера. Вона також побачила знебарвлений цинк біля основи бункера і велику зяючу дірку, пропалену в ньому ацетиленовими пальниками. Метал усе ще світився і обпікав її босі ноги, коли їй доводилося ходити. Потім постаті в масках потягли її вниз, у смердючі надра землі.


Нік озирнувся і побачив, що сталеві двері біля входу в тунель ковзають, замикаючи його та його робочу групу з 24 людей у тюремному блоці. Тим часом з іншого боку підійшов ланцюжок охоронців з автоматами напоготові. Але Нік не опустив свій автомат, як наказав Юда. У вузькому тунелі мав перевагу. Вороги наближалися по двоє, а це означало, що тільки двоє передніх могли стріляти, не зачепивши інших.

Відповідь N3 була для них надто швидкою. Голос Юди все ще лунав у його навушниках, коли він натискав на курок. Пістолет-кулемет затанцював і застрибав у його руках, як живий. Перші два вартових були відкинуті назад... Вони впали на інших, порушивши їхній стрій. Нік націлив автомат на стельові світильники. Вони вибухнули в темряві, тож силуети вартових виділялися на тлі світла тюремного блоку за ними.

'Ключі!' - пролунав у навушниках голос Бейкера. N3 зірвав їх з пояса і простяг йому. Тепер пролунав голос Юди. - Це тобі не допоможе, N3. Опусти зброю. Голос Бейкера здійнявся над голосом Юди, заглушаючи його. "Стріляйте у монітор!" вигукнув він. — Он там, у кутку, над твоєю головою! Нік прицілився в це місце і натиснув на курок. Голос Юди перетворився на криве каркання, яке було різко перервано другим залпом.

Пара вартових перестрибнула через своїх повалених товаришів, і з їхньої зброї вирвалося полум'я. Нік упав на землю, стріляючи, коли кулі просвистели у нього у вухах. Перший вартовий схопився за шию і крутнувся повільно довкола себе. Другий, вражений у живіт, зігнувся вдвічі. Відлуння стрільби повільно рознеслося тунелем. Тепер Нік побачив людей, що проносилися повз нього і прямували до вартових. Він глянув через плече. Бейкер швидко пройшов повз чергу, знявши наручники і простягнувши ланцюг. "Залишився лише один монітор!" — його голос зірвався у навушниках Ніка. - У самій тюремній камері. Але хлопці там знають, як із цим упоратися!

Першого з водолазів підкосили постріли. Але чоловік позаду нього добіг до першого мертвого вартового, вихопив автомат і відкрив вогонь у відповідь. Водолази за ним теж кожен схопив зброю. За лічені секунди всю колону охоронців було знищено ціною всього двох водолазів. Тепер вони увірвалися до тюремного блоку, і Нік почав звільняти інших ув'язнених. Усі робітники бригади були на місці. Це означало, що разом їх було близько сотні людей. Але що вони при цьому виграли? Вони, як і раніше, були замкнені в тюремному блоці.

- Але ненадовго, - відрізав N3. 'У мене є думка.'


Тяжка, не зовсім людська рука потяглася до ряду різнокольорових стрілок і важелів. Механічний палець повільно потягнувся, а потім раптово приземлився на маленьку червону кнопку у нижній частині панелі. У головній диспетчерській не було ні звуку, але двоє чоловіків усередині приємно посміхнулися при думці про вибух, який, як вони тепер знали, розірвав шахту на мисі Сейбл на шматки.

- І це, - сказав Іуда із задоволенням, - це було те.

Він дивився через скло на електронний мозок ракети ПНО, яку обережно виносили з підземного ліфта четверо охоронців.

Доктор Карл Орф повернувся до Юди і запитав німецькою: «Що зараз відбувається у тюремних блоках?»

Примарна, пришита усмішка скривилася в гримасу огиди. Ба! Хто знає? - сказав тонкий голос. «Вони вимкнули монітори. Але зараз немає часу турбуватися про них. Вони замкнені, а в нас багато справ. Подзвони Бранду і дізнайся, чи закінчив він приготування в підводному човні. Ми не можемо втрачати жодної секунди.

- А дві жінки? — спитав Орф, вказуючи на Ільзу та Джулі, які стояли серед охоронців у чорних костюмах під диспетчерською.

— Заберіть їх обох! - відрізав Іуда. — Ільзі треба повернутись на свою посаду нагорі. Нас не може турбувати цей божевільний Атчінсон в останню хвилину. Що до іншої, то робіть із нею, що хочете.

Орф взяв мікрофон і наказав. Ільза Лаутенбах кивнула і підійшла до ряду ліфтів. Двоє охоронців, утримуючи Джулію, пішли за нею в один з ліфтів, і двері зачинилися.

Професор Бранд повідомив, що все готове. За кілька хвилин він виринув із люка підводного човна. Два охоронці допомогли йому подолати сталевий трап. Він виглядав блідим і стурбованим і, незважаючи на їхню допомогу і тростину, рухався з великими труднощами. "Несі це!" наказав Юда. 'Час минає.'

Коли Бранд повернувся в рубку, Юда потягнув за важіль, і морська вода ринула в простір, де лежав підводний човен. Вона хлюпала об скляні стіни великими зеленими хвилями. Коли вода повністю накрила підводний човен, Іуда натиснув кнопку, і сталева надбудова відвалилася від підводного човна. - Команда водолазів готова? — гаркнув він. "Команда водолазів готова, сер", - відповіла китайською мовою група із сорока людей у масках, ластах і кисневих масках, що стояли перед рубкою управління.

– Ракетна частина готова?

"Водонепроникна і готова, сер", - протріщала з динаміків відповідь.

— Добре, візьміть частину у відсік, — відрізав Іуда. Він обернувся до Бранда. «Який зараз тиск?»

— П'ятнадцять фунтів за квадратний дюйм, — слабким, тремтячим голосом відповів Бранд. «Рівно тиску моря зовні».

'Добре. Ми відчинимо люк, — сказав Юда. Його кігті пальці щільно зімкнулися навколо важеля і потягли його на себе. Великий сталевий екран наприкінці приміщення повільно відкрився, і зграї риб, що гойдаються, зупинилися, щоб подивитися з темних океанських глибин на сталеву рибу, які тепер виходила щоб приєднатися до них.

Юда нахилився до свого мікрофона і потяг за важіль. "Ви слухаєте мене, капітан Лінь Цое?" — гаркнув він, дивлячись на один із екранів монітора. Він ожив і на ньому з'явилося китайське обличчя в кепці та светрі. «Я чекаю ваших розпоряджень, сер», - була відповідь на мандаринському діалекті китайської мови.

— Відвези човен на морське дно, — наказав Юда. "Відкрий передній люк і наповни ракетну трубу". Він спостерігав, як команда водолазів чекала у скляній компресійній камері, доки вода повільно піднімалася над їхніми головами. "Відсік з деталлю вже в дорозі".


Нік Картер дико вилаявся. «У них електронний мозок ПХВ! - прогарчав він, зіткнувшись з командою пірнальників "КШГТЯ", що розлетівся навколо підводних саней з батарейним живленням. Їхні маски виблискували, і вони ляскали плавцями, випливаючи з компресійної камери в ідеальному строю у темний океан.

Він з важким серцем вимкнув монітор, знаючи, що той факт, що "КІГТЬ" домігся того, що в нього була ця частина, і це означало дві речі: Джулі мала бути вбита, а установка на мисі Сейбл підірвана. Ми звернулися до Джима Бейкера та 22 інших дайверів, що стояли з ним у гідрокостюмах та масках у компресійній камері вакуумної труби. — Звідси прямий вихід до моря? — спитав він напружено. — Який ви могли використати, коли прокладали трубу від Пелігро до Соболя?

Бейкер припинено. - Тиск, мабуть, жахливий, - задумливо сказав він, - але ми можемо підірвати вихід. У нас багато вантажу, - сказав він, вказуючи на караульне приміщення охоронців. «І я знаю найслабше місце у компресійній камері. Там, де ми заварили вхідні двері, якими користувалися.

- Що ж, ми вже тут, - сказав Нік. "Давайте зробимо все, що в наших силах".

Вибратися із тюремного блоку було відносно легко. На Ніку вже була форма вартового; так що треба було тільки змусити Бейкера та інших одягнути уніформу та кисневі маски вбитих вартових, а потім пройти до сталевих дверей, які їх зачиняли. Нік вдарив по ній стволом свого автомата, кричачи ідеальною мандаринською: «Відкривайте, товариші. Ми вбили тут цю імперіалістичну наволоч. Допоможіть нам із тілами. Охоронці в компресійній камері вакуумної труби негайно відчинили двері і загинули під градом куль. Наступна проблема полягала в тому, що не вистачило гідрокостюмів та масок на всіх. Бейкер виявив рішення. Надіслати більше 70 ув'язнених, яких вони звільнили, прямо на поверхню Пелігро через вентиляційні труби та люк, що веде на віллу Атчінсона. Нагорі було лише кілька охоронців, і люди змогли підготувати судна на підводних крилах та інші плавучі засоби для спільного відступу.

Тепер, поки Бейкер готував заряди вибухівки, Нік роздав усім ножі, ласти та гарпунні рушниці з вартового приміщення зі словами: «Пам'ятайте, хлопці, якщо ця справа вибухне, нас швидко рознесе в різні боки, і все відразу зберемося, сподіваюся». знадобиться кілька секунд, щоб зорієнтуватися.Спочатку шукайте підводний човен.Я думаю, сани вже в дорозі. — Не затримуватись ні для чого іншого — наприклад, для особистої помсти охоронцям, — багатозначно додав він.— У нас немає часу.


Розділ 17


Це було схоже на те, якби вас кинули в космос на гумовому м'ячі.

Товста повітряна подушка, в яку вони були загорнуті, дещо захистила їх від вибуху, а тонни морської води, що увірвалися в діру на місці вхідних дверей, підняли їх і понесли в море, викинувши на поверхню зі страшною швидкістю. . Коли він розірвався на частини, повітряна куля пронеслася повз них, вдарившись об вируючу поверхню з ударом бомби.

Нік відчув, як його жбурляє по воді, як юлу. Він мав колючий біль у вухах. Він ляснув ластами, щоб уповільнити темп та отримати декомпресію. За його спиною через промінь сріблястих бульбашок злетіла дюжина чоловік. Були також деякі, які вже пливли назад до морського дна в безпомилково відомих позах смерті. Нік відчув дотик до свого плеча. Це був Джим Бейкер, вказуючи на свої вуха. Система зв'язку була зруйнована вибухом. Бейкер вказав на сутінки. Нік побачив сріблястий силует підводного човна на морському дні і віяло пірнальників у чорних костюмах, що пливли до нього на санях. Він побачив, що між балонами з киснем вони мали великі балони — балони зі стисненим повітрям.

Тому вони мали вдвічі більшу швидкість, ніж його власна група. Однак це компенсувалося тим, що вага їхнього ракетного компонента сповільнювала їхні сани з батарейним живленням. N3 посміхнувся. Ці повітряні скафандри дуже підходили його людям, щоб розрізняти друзів та ворогів!

Рука Ніка висунулася вперед, сигналізуючи про атаку. У складі водолазної команди "КІГТЯ", він побачив гвинтівки С02, прив'язані до їх поясів, і додаткові списи-гарпуни, прив'язані до їхніх ніг. Маска капітана підвелася, він їх побачив. Вони мали перевагу в тому, що вони підтримували радіозв'язок один з одним. Але група Ніка мала більшу перевагу, тому що знаходилася над ними і за ними, з поверхневим сяйвом раннього ранку в очі ворога.

Нік кинувся вперед, його ніж із синьої сталі стирчав перед ним, як спис. Він ударив найближчого ворога в стегно і кинув його в людину поруч із ним. Нік завдав удару, рухаючи ножем уперед і назад. Чоловік упустив гвинтівку С02, коли з рани закипіла кров. Він зігнувся навпіл, і вода потрапила по краях його мундштука до рота. Нік вивільнив лезо і поплив уперед серед шалено літаючих фігур. Праворуч він побачив, як Бейкер боровся з одягненою в чорне фігурою і зірвав з неї маску. Над ним ліворуч кілька його водолазів вели смертельну битву з бійцями "КІГТЯ". Фігура в руховому костюмі впала перед Ніком, коли він вчепився в його обличчя, тому що скло його маски було розбите, а його обличчя було дуже спотворене.

N3 озирнувся і побачив сани з дорогоцінним вантажем, загорнутим у гуму. Його охороняли двоє бійців "КІГТЯ" з гвинтівками C02 напоготові. Нік уперся ногами в шматок корала і рушив уперед. Потік бульбашок вирвався з однієї з гвинтівок, і спис врізався в гуму, що прикривала його плече. Він відчув біль і щось мокре, що могло бути водою чи кров'ю. Він ухилився від другого спалаху металу і натиснув на курок свого пістолета. Спис вдарив найближчого охоронця в шию, і він зробив повільне сальто назад, перекинувся і, слабко відштовхнувшись, сів на морське дно, з його горла валив чорний дим.

Інший охоронець тепер кинувся на нього. Приклад гвинтівки С02 врізався Ніку в голову і він на мить онімів. Тепер чоловік смикав його мундштук і продовжував стукати ліктем маскою Ніка, намагаючись зламати її. Х'юго прослизнув у вільну руку N3. Він тицьнув його у жовтий квадрат шкіри над гумовим костюмом. Обличчя чоловіка під маскою страшенно скривилося, і він відлетів від Ніка, брикаючись ногою в серії скажених сальто, як збожеволілий літак. Чорний дим валив із глибокої рани під вухом.

Нік повернувся до саней. Він бачив, що у Бейкера та шести інших пірнальників вони вже є, і вони відправляють її на поверхню. Бейкер обернувся, великим і вказівним пальцями показав йому добре. N3 озирнувся. Тут і там чорні фігури повільно опускалися на морське дно в суміші копій, шматків чорної гуми, циліндрів та гвинтівок С02. Він уже міг бачити великі сірі боки акул, що кружляли між ними, з плавцями, які тремтіли, побачивши таку кількість крові.

Настав час було зникати! Він рушив угору, слідуючи за іншими невиразними постатями крізь молочну метушку, залишену битвою. Нік востаннє глянув униз, коли він завис за двадцять футів від поверхні, тупцюючи на місці, чекаючи, коли припиниться декомпресійний біль у вухах. Субмарина все ще лежала серед коралових брил на піщаному дні, здавалося б, нежива річ. N3 похмуро посміхнувся. Він би все віддав, щоб почути повідомлення, що миготять зараз між капітаном та Юдою!

Потім Нік повернувся і пробив сім метрів води, що залишилися. Коли його голова спливла на поверхню, він зняв мундштук і маску і глибоко вдихнув благодатне ароматне повітря.

У нього не так багато часу, щоб насолодитися цим. Кулі вже падали у воду, розкидаючи на всі боки фонтани. "У них тут є одне з суден на підводних крилах!" - Закричав Бейкер. Він і його люди витягли мозок ракети, санки і все інше на борт судна на підводних крилах. Нік поплив до них довгими лютими гребками. Він озирнувся і побачив величезного срібного коника, що мчав на пристань, з кулеметів на носовій палубі виривалися язики полум'я.

'Швидко!' вигукнув він. "Візьміть безвідкатний кулемет у корму!"

Піднявшись на борт, він побачив, як А. К. Атчінсон і Каре Кейн допомагають піднятися на борт сусіднього катера на підводних крилах. «Слухай, — крикнув він Бейкерові крізь гавкіт 57-мм кулемета, — витягни цих двох звідси на іншому катері. Я прикрию тебе звідси. Бейкер закричав: «Ці виродки навіть не дочекалися нас. Їм належить усе, що плаває – двомісні підводні човни, підводні сани. Вони не знають, як керувати цими катерами на підводних крилах, інакше вони взяли б і їх. Ублюдки!

"Ви не можете звинувачувати їх!" - Крикнув Нік. "Гей, стережися віддачі цієї штуки!" — додав він, бо Бейкер закинув автомат собі на плече, і порох вирвався з щілини всього за кілька дюймів від його обличчя.

"Не хвилюйтеся, - посміхнувся Бейкер, - я працював з однієї з таких штук у Чунгсжоні в Кореї".

Після прямого влучення в носову частину ворожого корабля на підводних крилах полум'я та уламки злетіли вгору, як гриби. Корабель вилив з ревучими двигунами. - Гарна робота, приятель, - сказав Нік. — Але ж вони повертаються з підкріпленням. Коли я дослідив цей острів, я побачив цілу базу цих човнів з іншого боку. Слухай! Він підняв палець. Вдалині долинало ревіння двигунів з іншого боку мису. 'Забирайся!' - Вигукнув Нік. - Я один візьмуся за ракетну частину. Я не хочу нікого зі мною. Це надто небезпечно.

"Добре, приятель", - сказав Бейкер, потискуючи Ніку руку. Він застрибнув на палубу іншого катера. 'Хай щастить. Може, я зможу їх від тебе трохи відволікти.

- Якщо зможеш, добре, - сказав Нік. "Подякуй Кару Кейн від мого імені, - крикнув він, коли під'їхав інший корабель на підводних крилах, - і скажи їй, можливо, наступного разу". Бейкер посміхнувся і помахав. А потім він зник, а корабель піднявся з бурі власної піни, як величезний птах.

Нік підійшов до рубання катера і швидко ознайомився з величезною панеллю приладів, повної кнопок і важелів. У приладовій дошці був навіть телеекран, напевно монітор, який спілкувався з Іудою. То був час. Він потягнув важіль із написом ЗАПУСТИТЕ ОБИДВА ДВИГУНА. Могутні машини з ревом ожили. Раптом він почув голоси, що кричали крізь шум. Він обернувся. Дві постаті пробігли по пристані. Він упізнав одного з водолазів Бейкера; інша, у якої голі плечі були загорнуті в ковдру, була… .. 'Інгра!' - Закричав Нік і побіг на корму.

- Я знайшов її там, у хаті, - вигукнув пірнальник. «Вона ходила зовсім приголомшена. Схоже, вони її побили.

Погляд Ніка впав на плями крові на ковдрі, на зловісні червоні мітки на її шиї та обличчі, на порожній, втрачений погляд її очей. "Ці брудні виродки!" — гаркнув він, піднімаючи її на борт. 'Швидко!' — крикнув він водолазу, бо катери, що наближалися, були вже близько. 'У укриття!' - Вигукнув він, коли почали стріляти. Він кинувся на палубу і потяг за собою Інгру. Свист куль розсікав повітря над головою. Він почув, як за ним впав важкий предмет, і обернувся. Дайвер згорнувся клубком на палубі, його чорний гідрокостюм був у крові, його обличчя було прострелено.

Але два катери на підводних крилах не зменшували швидкості. Вони промчали повз, і Нік побачив, як екіпажі направили кулемети на носовій палубі у бік судна Бейкера. Він чекав, поки їхні двигуни загули десь далеко. Потім він скочив на ноги і глянув на водолаза. Мертвий. Нік кинув його за борт і відв'язав мотузки.

Через кілька хвилин вони ковзнули по поверхні води до Великої Сосні, і вперше за багато годин Нік розслабився. Він запалив сигарету і простяг її Інгрі. Вона з вдячністю прийняла її, зробила короткі нервові вдихи, стоячи поруч із ним, і зазирнула у вікно кермової рубки. — Я справді думав, що ти там, люба, — сказав Нік, відкидаючи вільною рукою кілька пасм її густого світлого волосся. «Коли я повернувся і побачили, що човна немає... Як же вони його знайшли? На літаку?

Раптом вона опинилася в його руках, її груди притулилися до його грудей, ковдру злетіло з її плечей. "О боже, це було так жахливо!" - Видихнула вона. — Не примушуй мене думати про це! Поцілуй мене!'

"Хороша ідея", - подумав Нік, відчуваючи тепло від дотику до її твердої, гладкої наготи. Він притягнув її до себе. Все її тіло вигнулося і потерлося про нього, поки він цілував її. Він відчув, як її руки ковзнули по стегнах і розстебнули блискавку гумового костюма. Її руки повернули його до життя. Він на мить відсмикнув рота, щоб спробувати керувати, і побачив, як її рука рушила до важеля, що дозволяє кораблю продовжити автоматичне керування. «Ми це заслужили», - тихо сказала вона, і Нік подумав: «Боже, це ще м'яко сказано! »

Він сильніше притулився своїм ротом до її губ, відчув її губи, її язик, що облизує його і притискається до нього, наче серцебиття і вібрація, що протікають між ними. Солодке почуття, досвід за ним! — подумав він з подивом і в ту ж хвилину відчув, як волосся на його потилиці раптом стає дибки. Те, як вона цілувала його, що вона робила з ним губами та пальцями - це була не Інгра!

То була Ільза!

Його пальці вп'ялися їй у горло. Він почув стукіт ножа по палубі позаду себе, побачив отруйну ненависть, що струмує у великих блакитних очах. Він скинув її і глянув униз. Це був великий акулій ніж із синьою ручкою та восьмидюймовим лезом. Мабуть, вона весь час ховала його під ковдрою! Він стрибнув на неї і вдарив її по обличчю ліворуч і праворуч.

Він запитав. - Де Інгра?

'Мертва!' - прошипіла вона. «І ти теж будеш мертвим, N3! Так, я знаю, хто ти, я знала це від початку. Це ти вбив мого батька під час вибуху у Зовнішній Монголії два роки тому. Тоді я поклялася помститися, і в тому плані, що ми з Юдою вигадали, чудово те, що моя помста тобі так ідеально вписується в загальну картину. Я знав, що ти найкращий агент АХ. Я знала, що вони надішлють тебе сюди, якщо дізнаються, що відбувається. Цей дурний агент ЦРУ був убитий тільки для того, щоб примусити вас сюди швидше. Моя сестра розповіла йому дуже багато, і вона хотіла сказати йому більше. Маленька ідіотка дозволила своєму патріотизму взяти гору над її страхом за безпеку батька, тому вона просто зникла з місця події після того, як прийняла ліки, і я зайняла її місце, поки не настав час відвезти її на мис Сейбл.

- Ти неправильно розігруєш цю сцену, - прогарчав Нік. — Не будь такою торжествуючою. Ти моя бранка, пам'ятай про це?

- Ви так думали? - відрізала вона. "Увімкніть монітор".

Нік на мить завагався.

— Це те, чого ти боїшся, чи не так? Боюся, що те, що ти побачиш, змусить тебе повернутись.

Нік увімкнув пристрій. На порожньому, залатаному обличчі, що з'явилося на екрані, висіла крива тріумфуюча посмішка. - У тебе немає вибору, N3, - сказав Іуда. "Ви повинні повернути компонент ракети, інакше ми віддамо вашу помічницю доктору Орфу". Камера перемістилася на Джулі Берон. Вона була прив'язана до столу. Поруч із нею доктор Орф перевіряв свої хірургічні інструменти. "Це буде перша операція доктора Орфа без анестезії з часів Маутхаузена", - тріумфував Іуда.


Розділ 18


«Мій Готт! Ви із ними?

З гучномовця тремтів голос професора Бранда.

Він сидів поруч із Юдою в диспетчерській, дивлячись через товсте скло на Ільзу Лаутенбах, яка щойно вийшла з ліфта, та її ніж, приставлений до горла Ніка. Картер стримався.

N3 не рухав головою, але його очі кидалися туди-сюди, швидко оцінюючи ситуацію. Джулі лежала на операційному столі метрів за сім від ліфта. Перед нею стояв Орф, його лиса голова світилася від передчуття, у правій руці він тримав ланцет. На ряді моніторів у диспетчерській Нік побачив водолазів "КІГТЯ", які вивантажили ракетну частину з катера і включили мотор підводних саней. На іншому екрані він побачив водолазів, що виходять із затопленого переднього люка атомного підводного човна, чекаючи дорогоцінного вантажу зверху.

Він бачив усе це одним оком — його думки були зайняті тим, що тільки-но сказав Бранд. Старий професор прийняв Ільзу за її сестру-близнюка! Нік одразу побачив свій шанс і скористався ним.

"Це не Інгра, професоре!" — вигукнув він, молячись, щоб його голос був почутий у диспетчерській. - Це Ільза Лаутенбах, її сестра. Ви пам'ятаєте її, чи не так, професоре? Ви усиновили її сестру, коли думали, що Ільза мертва.

Його почули. Бранд підняв голову, і з гучномовця долинув його слабкий, тремтячий голос. - Так, я ніколи не говорив про це Інгрі, - сказав він повільно, майже мрійливо. «Я не хотів, щоб їй сказали, що вона дочка божевільного на кшталт Лаутенбаха. Я виростив її як власну дитину. Підроблене свідоцтво про народження було легко дістати на чорному ринку — офіційні записи було знищено під час війни. Але де тепер моя Інгра?

Думки Ніка летіли. Єдина причина, через яку Бранд працював на "КІГТЬ", тепер зникла, він працював на них, щоб захистити Інгру. Там, де промивання мозку не спрацювало, допомогла прихильність до дочки. Щоправда, буде хвора, але, як вони казали, правда звільнить вас. "Вона мертва, професоре," вигукнув він. «Вони вбили її, коли більше не могли її використати!»

«Інгра… вбита. .. Старий розгойдувався туди-сюди в диспетчерській. Нік молився, щоби шок не викликав у нього серцевий напад.

— Орфе, заткни цього ідіота, — гаркнув Юда в гучномовець. Нік обернувся і побачив, що Орф точно знає, як змусити його замовкнути. Джулія конвульсивно корчилася під шкіряними ремінцями, які зв'язували її, коли він повільно і обережно провів ланцетом по її оголеному животу, залишаючи тонкий струмок крові, що яскраво блищав на білій шкірі. Нік інстинктивно напружив м'язи, готовий до стрибка на сім метрів до ланцету; ланцет тепер повільно наближався до однієї з повних гарних грудей Джулії.

Кінчик акулячого ножа Ільзи зло вп'явся йому в горло. "Ти помреш, перш ніж дістанешся до нього", - пригрозила вона.

Рука Ніка зімкнула велику металеву кульку в кишені, натиснула і різко повернула її. "П'єр!" — крикнув він, побачивши впізнання в очах Джулії. Потім вона зробила глибокий вдих, вдих, що врятував їй життя. Тепер кулька випала з кишені його гумового костюма і відскочила на землю, де почала поширювати свій смертоносний газ у просторі. Нік ухилився від кінчика ножа, обернувся — і побачив, що він уже зробив свою справу. Ільза повільно опустилася на землю, широко розплющивши очі, і тримаючись за горло. Ніж із брязкотом випав з її руки. Білки її очей закотилися. Орф теж звалився на підлогу, стискаючи ланцет у кулаку.

Тільки Юда та Бранд залишилися цілими та неушкодженими у скляній диспетчерській. "Порожня трата часу, N3!" — клацнуло схоже на маску обличчя. Іуда нахилився вперед, намацав ручку. Раптом важка тростина Бранда вдарила його по руці, і, перш ніж Юда встиг прийти до тями, Бранд простягнув руку повз нього і натиснув червону кнопку. Його палець залишився на ній, і Нік почув тремтячий голос із динаміка: «Не змушуй мене відпускати кнопку, Мартіне. Ви знаєте, що буває, коли я це зроблю - все, включаючи підводний човен з ракетною частиною, злетить у небо!

Мартіне! - подумав Нік, коли Х'юго швидко перерізав ремені, які зв'язували Джулі. Він назвав його Мартін! Мартін Борман? Але думати про це не було часу. Він допоміг Джулі підвестися і провів її до ліфта. Він уже збирався увійти, коли голос Бранда раптово прокричав через гучномовець: «Обережно! Він за тобою!

Нік розвернувся - якраз вчасно, щоб заблокувати руку, що опускається вниз, з ланцетом. Обличчя Орфа було закрите кисневою маскою, а його голос тріщав з горлового мікрофона: «Я знаю все про газові бомби та йогу, друже мій. .. '

Нік кинувся на нього долонею і повернувся, щоб натиснути кнопку, яка зачинить двері ліфта і підніме Джулію нагору, де вона знову зможе дихати. Він бачив її обличчя, що вона не могла протриматися ні секунди довше.

Як і він, зрозумів Нік тепер, коли Орф знову наближався до нього з усією швидкістю, розтинаючи повітря ланцетом. N3 ухилився від леза і рвонув маску, намагаючись зірвати її. Сила Орфа здивувала його. Він міг бути маленьким і струнким, але його м'язи були виготовлені зі сталі. Вага його тіла, що летить, відкинув Ніка в ліфт. Його коліно висунулося вперед і втиснулося в кістлявий пах Орфа. Він задихнувся, випустив ланцет, але примудрився перехопити Ніку горло потеклими пальцями. Нік поперхнувся, побачив перед очима червоний серпанок. Він знав, що був відкинутий убік і потрапив у засідку цього маленького звіра, після чого його голова сильно вдарилася об кам'яну підлогу.

Нік відчув, як за його спиною відчинилися двері ліфта, почув тремтячий голос Брнда через динамік: «Швидше… ліфт… тягніть його в ліфт… У мене немає сил… треба терміново натиснути кнопку». ... відпусти ...

N3 дозволив своєму тілу повністю обм'якнути на даний момент. Потім він раптом підібгав коліна і щосили вдарив ногою. Орф пролетів над його головою і приземлився у ліфті. Нік схопився і пірнув за ним. Він схопив витягнуту руку Орфа, люто штовхнув його правою ногою і вивернув захоплену руку так, що лікоть уперся в обличчя під страшенно неприродним кутом. Орф болісно задихнувся і впав під нищівним тиском. Нік обернувся і натиснув кнопку. Двері зачинилися, і він відчув, як піднімається ліфт. Але голос Юди, тепер уже з гучномовця в ліфті, продовжував переслідувати його.

'Вогонь! Ідіот! Голос закричав. 'Ви розумієте, що робите? Ваша дочка не вмерла! Він бреше! Вона в безпеці, клянусь!

"... це не має великого значення", - відповів голос Бранда, дуже слабкий та втомлений. '... не має значення... треба було зробити це давним-давно... думав, що наука не має нічого спільного з політикою... помилився... ніколи не треба було співпрацювати тоді... не зараз. ..'

"Вогонь, ідіот, ти помреш, як і я!" Голос кричав шалено. 'Для чого? Для чого?'

А потім Нік вийшов з ліфта і витяг Орфа через сліпучу, залиту сонцем пустку гібіскусів, бугенвілей і троянд, і більше не чув голосів. Під ним на обличчі Орфа не було кисневої маски. Він благав про помилування. — Ти принципова людина, — пронизливо завив голос, і жаб'ячі очі витріщились від страху, мало не вискочивши з лялькового обличчя. — Ви не можете мене вбити... будь ласка... благаю вас... видайте мене владі... справедливому суду...

- А як Маутхаузен? - гаркнув N3 з Хьюго в руці. Він нікого не ненавидів у звичному значенні цього слова. Цього не можна було собі дозволити у його роботі. Але якби Кіллмастер мав схильність до вбивства, це стосувалося б людей, які були залучені до нацистських концтаборів. Орф ахнув від подиву і болю, коли Хьюго поринув у його сонну артерію. Його кров бризнула на квіти гарними неправильними візерунками, роблячи їх ще барвистішими. †

'Нік! Нік!

То була Джулія. Він побачив її в кінці галявини, серед високих пальм, і вона вказала на судно на підводних крилах, яке, подібно до блискучого срібного коника, плавало біля кромки води. Він побіг і по дорозі відчув, як земля тремтить під його ногами. Острів, здавалося, вибухнув десь усередині з жахливою силою, що розірвала серце острова, посилаючи громоподібну луну над Флоридською затокою.


Тепер Нік знаходився у вируючій воді, пробиваючись крізь ударні хвилі до судна на підводних крилах. Він відчайдушно плив до нього, до простягнутих рук Джулії, дихаючи, коли міг. Його груди стиснулися від напруги, і він побачив небо крізь червону завісу. А потім він опинився на борту, і вони вирушили в дорогу. І його вразило те, що він був за кермом, його тіло все ще відгукувалося на цей спокійний внутрішній голос, який, як він знав, був рятівною йогою, практикованою адитою його потаємної істоти.


Юда мав рацію. Інгра не вмерла. Вона була на Біг-Пайн, фізично неушкоджена, але емоційно настільки спантеличена своїми переживаннями, що їй довелося б госпіталізуватися на кілька місяців. Катер із нею, мабуть, помітили з маленької «Цесні» «преподобного Бертрана». Він повідомив місцезнаходження човна своєму спільнику на Великій Сосні. Вони швидко припливли на катері на підводних крилах, схопили її і висадили в повітря катерер з безвідкатного кулемета. Після цього Інгра була замкнена у підвалі пастора у Сеніор-Сіті.

- Дивно, як ми його вистежили, - простяг заступник Бьюлер з офісу шерифа округу Монро за келихом бурбона у Фішнеті за столиком з Ніком і Джулі. «Ми отримали повідомлення про те, що він говорив нісенітницю з кафедри. Парафіяни говорили, що він використовував правильні вирази, але, мабуть, не розумів, що говорить. Тому ми пішли, щоб перевірити його. Незабаром ми знайшли труп справжнього Преподобного Бертрама. Побачивши, що його гра закінчена, хлопець спробував накласти на себе руки, але ми дісталися до нього якраз вчасно. Під час боротьби його обличчя сповзло. Я серйозно це була маска! Ну, він розповів чудову історію. Бьюлер ляснув себе по товстому стегні. «Я ніколи не відчував нічого подібного. Це було як після карнавалу. Маски було знято з усіх». І депутат назвав кількох людей, які були викриті — бармена у «Фішнеті», кілька завсідників бару, безліч людей похилого віку Сеніор-Сіті, навіть міс Пібоді, директора туристичного бюро Лоуер-Кіз!

"А потім містер Джонсон з казначейства пояснив мені, що це була китайська контрабандистська мережа, і сказав, що краще тримати цю історію при собі", - зітхнув заступник шерифа Бьюлер. Він похитав головою. «Найсумніший день у моєму житті. Але я не думаю, що мені все одно б хтось повірив.

Сер Джонсон - насправді новий голова ЦРУ в Майамі - підморгнув Ніку і сказав: "Так, я подумав, що так буде краще".

Нік подивився на годинник і сказав: «Нам з Джулією час йти. Дякую за випивку, заступнике. До речі, чи не могли б ви задовольнити мою цікавість в одному питанні?

- Звичайно. У чому?...

Палець Ніка влаштувався під товстим підборіддям депутата і різко підвівся. "Ой!" – прогарчав Беулер. "Що, чорт забирай, це значить?" А потім посміхнувся. "О так, я зрозумів. Ні, це не маска, хоча іноді мені і хочеться бути нею.

На шляху до машини Джонсон сказав Ніку: «Ми ще не розповіли Інгрі про професора Бранда та її сестру. Ми вирішили, що краще зачекати кілька місяців. Він зробив паузу. 'Побачимо, що ще буде? О, так, Кара Кейн передає тобі привіт і, можливо, наступного разу». Нік посміхнувся, ухиляючись від Джулії. «І старий А. К. Атчінсон відмінно справляється зі своїм завданням. Він уже погрожує подати до суду уряд за руйнування його вілли.

"Це нагадує мені про це," сказав Нік. - Ваші люди знайшли все, що можна знайти на Пелігро?

«Так, частина ракети PHO була там. На даний момент це просто купа дротів та металу, але НАСА згодом зможе зібрати його наново. Принаймні вони її не отримали. Дякую тобі, друже.

Нік притримав дверцята низької спортивної машини відчиненої для Джулії і сів за кермо. - Дякую, що позичив машину, - сказав Нік. "Я залишу її в Майамі".

- Добре, - сказав Джонсон. — До речі, чому б вам не залишитися там на кілька днів як наші гості? Один старий у Вашингтоні, з яким я розмовляв, подумав, що вам не завадить ще трохи відпочити.

Джулі притулилася до Ніка. "Звичайно, можемо, - сказала вона, - але я ніколи не чула, щоб це називалося відпочинком". Нік посміхнувся. Він усе ще сміявся, коли за кілька хвилин вирулив на Закордонне шосе. Він був у чудовому настрої, і навіть придорожній знак, який говорив Сподіваємося, ЩО ВАШЕ ПЕРЕБУВАННЯ У ВЕЛИКІЙ СОСНІ БУЛО ПРИЄМНИМ не міг зіпсувати настрій.


Про книгу:


Ральф Бенсон припустився помилки, відкрито зв'язавшись зі своїми агентами. Він надто довго був на цій роботі, і випивка та слабкі нерви змусили його піти на низку неймовірно дурних ризиків. Він був приречений на страту "КІГТЕМ"... Ніку Картеру наказано зайняти його місце. І як жива мета, на ім'я Ральф Бенсон, він йде завдання. †


Нік Картер


Операція "Голод"


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: Operation Starvation


## Глава 1


Великий літак переслідував захід сонця на заході зі швидкістю понад 750 кілометрів на годину, помітно трясучись від переважаючого зустрічного вітру. У темній кабіні капітан Пітер Девентер сидів на лівому сидінні, крутив великими пальцями і дивився поверх вигнутого носа «Боїнга» на захід сонця за розсіяними хмарами. Запанувала тиша, поки екіпаж уміло справлявся з рутиною польоту. Потім машина завібрувала в місцевому глухому полі, і капітан Девентер заговорив з другим пілотом англійською мовою з легким голландським акцентом.

— Коли Прествік повернеться на лінію, попроси кілька тисяч футів. Подивимося, чи зможемо ми вибратися із цього».

— Ми щойно підтвердили переклад на Гандер, сер, — сказав другий пілот. - Мені знову викликати Гандера?

«Ніякого поспіху. Якщо ви подзвоните їм пізніше, все буде гаразд».

Капітан знову глянув на захід сонця.

Машина була у відмінному стані. Він побачив здвоєні двигуни на лівому крилі, що нерухомо висять у просторі, шедеври сучасного промислового дизайну. Капітан не був надто сентиментальним, але вважав Боїнг-707 з його потужними обтічними двигунами одним із найкрасивіших об'єктів, створених руками людини.

Він думав про те, щоб принесли каву, але сьогодні бортпровідникам буде чим зайнятися. На цьому рейсі вони мали майже повну машину. Делегати на міжнародній науковій конференції. Політ розпочався у Парижі. Більшість пасажирів здійснили пересадку із Праги. Список пасажирів був повний азіатських імен із докторськими ступенями. Приблизно за п'ять годин капітан Девентер благополучно посадить їх у Нью-Йорку, де більшість учених буде пересаджено в літаки, що летять на захід.

Капітан забув про каву, а його думки звернулися до війни та Голландської Ост-Індії. Він з любов'ю думав про яванську сім'ю, яка ризикувала стратою, приховуючи його, і з іншими почуттями думав про японців і жахливі місяці після його затримання.

Його роздуми було перервано. Світло падало в темну кабіну. Девентер наполовину обернувся на стільці з роздратованим вигуком. Стюардеса знала, що потрібен його дозвіл, щоб привести відвідувачів до кабіни, хоч би якими важливими вони були. І ніколи таким гуртом.

Капітан побачив, що другий пілот виглядав так само роздратованим цим порушенням дисципліни. Потім, наче в мить між сном і неспанням, коли речі здаються нескінченними і не мають видимої причини, молоде гарне обличчя другого пілота зовсім змінилося, стало чимось червоним і потворним. Сам того не розуміючи, Девентер помітив, що його власна форма була червоною від крові і що молодий другий пілот тепер висить над штурвалом.

Машина знову завібрувала, але продовжувала курс, керований автопілотом. Капітан Девентер зрозумів, що дивиться в стовбур великокаліберного пістолета, і помітив глушник. Чоловік з пістолетом був незвичайно високим і ширококісним для азіату і нагадував кіноактора Ентоні Куїнна. Чоловік говорив чистою англійською без акценту.

'Дайте подумати. Як справи? Ах да. Прошу дозволу увійти до кабіни. Чоловік засміявся. — Дозволено, звісно. Будь ласка, не будьте настільки безглузді, щоб використовувати radio, mon capitaine, або ви будете мертві, як ваш другий льотчик тут.

Капітан Девентер був хоробрим чоловіком. Тим не менш, він подумав про спробу включити радіо, але знав, що це не допоможе. Крім того, хтось мав керувати машиною.

Чоловік із пістолетом рушив до нього. Девентер відчув холодне коло стовбура біля своєї потилиці. Другий азіат виступив уперед і витягнув тіло другого пілота з кабіни. Потім високий чоловік підійшов до другого пілотського крісла, не відводячи стовбура зброї від капітана. Девентер зазвичай міг розпізнати азіатів, але важко було визначити походження цієї людини. Наприклад, те, як він був одягнений, було цікаво; у консервативному костюмі, сорочці та шовковій краватці, які були популярні у банківських та ділових колах Нью-Йорка. Все було негаразд.

— Тепер уважно слухай, mon capitaine, — сказав чоловік. «Ви берете на себе керування машиною і дозволяєте їй пірнути настільки круто, наскільки, на вашу думку, можуть витримати крила. Ви знову випрямляєте її приблизно на висоті 1000 футів і відхиляєте на курс тридцять градусів.

- Я цього не розумію, - сказав Девентер. Але він усе зрозумів. Вони хотіли, щоб машина летіла так низько, щоб її не можна було відстежити.

— Розуміння не обов'язкове, — відрізав чоловік. «Якщо ви відчуваєте спокусу діяти героїчно, я можу повідомити вас, що, хоча я залишив вас і вашого навігатора в живих, зі мною є люди, здатні взяти на себе ці обов'язки у разі вашої раптової поразки. Але заради безневинних пасажирів має зізнатися, що мої люди не мають досвіду роботи з Боїнгами.

— А як щодо інших членів моєї команди? — спитав Денвер. "Померли і пішли у відставку в тому приміщенні, що ваше правління називає VIP-вітальнею". Чоловік недбало засміявся. «Але пасажири все ще живі, хоч і здивовані зі зрозумілих причин. Я впевнений, що це міркування утримає вас від потоплення машини в Атлантиці». Він ліниво змахнув пістолетом. - А тепер приступайте до роботи, mon capitaine. Девентер озирнувся через плече. Інший чоловік озирнувся бездонними латинськими очима. Кубинський пілот-найманець, припустив Девентер.

Великий срібний птах, здавалося, знову здригнувся, а потім пірнув у укриття хмар.


Весняний вечір осяяв Париж. Свіжий вітерець із Сени доносив аромат рослин, що ростуть на полях Іль де Франс, і солодкий аромат бутонів, що розпустилися на деревах на великих бульварах. Нік Картер зареєструвався в готелі, який отримав найвищу нагороду гіда Мішлен. Він зареєструвався як Сем Хармон, міжнародний морський повірений з Чеві-Чейз, штат Меріленд. (Йому було не можна підписати контракт як Killmaster of Washington або, як його офіційніше позначення, N3). Нік затримався за вечерею у Фуці і розважався, спостерігаючи за вечірнім натовпом на Єлисейських полях. Нарешті він допив свою каву з бренді, розплатився та пішов.

Оскільки погода була дуже гарною, а він був у чудовій фізичній формі, він вирішив прогулятися, а не брати таксі до офісу Об'єднаної преси та телеграфних служб. Там він матиме телефонну розмову з якимсь Хоуком у Вашингтоні. Потім, якщо Хоук не матиме нічого термінового, Нік вирушить до молодої леді, яка нещодавно працювала фотомоделлю в будинку високої моди, для якого тепер створювала одяг. Вони пішли б у театр. Потім перекусили у фешенебельному ресторані неподалік Ле-Аль, і вони побалакали про старі добрі часи. І після цього був добрий шанс, що…

Нік так добре проводив час, що ледве помітив блискучий новий спортивний «Мерседес», що ковзав поруч із ним, не відстаючи від його спортивної ходи. Він припустив, що постоялець шукає місце для паркування на цій довгій безлюдній вулиці за жвавим проспектом.

"Бонсуар, мсьє". сказала дівчина за кермом. Нік обернувся. Добре складена дівчина з довгим волоссям спритно розвернула машину до тротуару і дала двигуну попрацювати майже безшумно. «Можу я вас кудись підкинути, мсьє? »- Запитала вона англійською з акцентом. - І тобі добрий вечір, - сказав Нік. 'Я боюся, ні. Бачиш, у мене призначено зустріч. Його рівні білі зуби блиснули в спантеличеній усмішці. Він з подивом подумав про ймовірну реакцію свого боса Хоука, якщо він, Нік, не з'явиться, бо піддався чарам однієї з сумнозвісних паризьких «дівчат-таксі».

Її гарне обличчя скривилося від розчарування.

«Сьогодні,— сказала вона,— перший справжній весняний вечір. А навесні завжди так самотньо, тобі не здається? Потім, можливо, прийнявши мовчання Ніка за нерішучість, вона додала: Це не так ... дорого, як ви могли подумати.

Погляд Ніка вловив великі ясні очі дівчини на дорогому зимовому коричневому обличчі, високі аристократичні вилиці і блискуче біляве волосся, що спадало на тверді оголені плечі. Йому спало на думку, що її модна сукня з вирізом на ліфі, що демонструє дві стиглі половинки дині жіночної краси, мабуть, занадто дорога навіть для найуспішнішої таксистки. — Між іншим, мосьє, ви є tres gentil, дуже люб'язні. Я знаю, що з тобою було б дуже добре. За спеціальною ціною.

Нік дійшов висновку, що приваблива, принадна посмішка їй не йде. Тим не менш, велика кількість жінок між Вашингтоном і Нью-Йорком і з усього світу назад у Вашингтон погодилися б з тим, що стрункий, красивий і незрозумілий мсьє Картер дійсно був trés gentil, не кажучи вже про багато інших речей. Нещодавні вбивчі дні тренувань привели здоровенного чоловіка у чудову фізичну форму — стан, подібний до боксера-важковаговика в ніч перед матчем за звання чемпіона. Те ж сонце загоріло Ніка так само сильно, як і вона.

Він дивився на довгі смагляві ноги, горді груди і аристократичне обличчя з деяким жалем. "Це було б справді приємно," сказав він. 'На жаль ...'

Вона перервала його, і її голос раптово набув різких ноток ділової повії.

— Ходімо, ходімо, мсьє. П'ятдесят франків мені та десять франків за кімнату. Хороша ціна, чи не так?

Нік почав щось підозрювати. За "Мерседес" не платили десятидоларовими цифрами. І з часом очі повії набувають певного виразу. Очі дівчини були надто живими, надто веселими. Нік добродушно посміхнувся.

— Ні, дякую.

Її очі блиснули. — Ви дурні, мсьє. Tous vous anglais... Вона поринула в стакато лютого французького і різко нахилилася вперед, щоб відпустити ручник, випадково натиснувши на гудок. Потім вона повернулася до нього і подивилася на нього з палкою зневагою.

— Ви абсолютно впевнені, мсьє?

Нік помахав. 'Можливо, в інший раз.'

Кинувши останній гнівний погляд, вона від'їхала від тротуару, залишивши на вулиці дві товсті чорні смуги гуми. Потім вона зникла на довгій пустельній вулиці.

Нік задумливо подивився їй услід. Ціна була смішно низькою. А про секретних агентів, які вірять у випадковість, незабаром кажуть, що вони «спізнюються».

Не те, щоб Нік не хотів погодитися, просто щоб подивитися, що він може витягти з цього. Йому дуже хотілося б дізнатися, хто вважав за потрібне піднести йому цю приманку. Можливо Хоук зможе сказати йому, що це було. Нік пропустив свій перший дзвінок цього ранку. Не з його вини, як це траплялося минулого: коли відеофон показав зображення знайомого вашингтонського офісу, на екрані з'явилася секретарка Хока, щоб сказати, що Хоука там немає. Нік мав повернутися рівно о 8:00 за місцевим часом, і в цей час Хоук мав зробити кілька важливих вказівок своєму довіреному агенту.

Пам'ятаючи про це, Нік продовжив свій шлях до Сени. Він побачив старий пошарпаний Citroen 2 CV, що під'їжджає, якраз у той момент, коли дівчина-швачка зникла. З нього вийшли четверо чоловіків у синіх плащах. Вони на мить замислилися, а потім пішли пліч-о-пліч до Єлисейських полів — модні молоді люди, кожен із парасолькою чи тростиною. Нік плавно відступив убік, пропускаючи їх. Нік не міг їх добре розглянути, тому що сонце, що заходить, і яскраве відображення в річці були позаду них. Вони здавалися багатими жителями Сходу. За його оцінкою, це були молоді співробітники посольства або торговельні представництва, які вирушили на вечірку. У той же час це шосте почуття, яке з'являється на початку кар'єри кожного успішного поліцейського і дорожить їм як найціннішим надбанням, щось говорило йому. Волосся на шиї почало палити. Він знову глянув на них.

Вони поділилися, щоб пропустити його. Нік пройшов повз них, пробурмотівши прощення, і подумав, що стає занадто підозрілим, оскільки всюди виглядає ворожих агентів. Але вони напали на нього.

Двоє взяли його за руки, один підійшов спереду, четвертий ззаду. Оперативна, професійна робота. Їхня хватка на його руках була схожа на пару лещат, і вони використовували свою вагу та переваги, як професіонали. Сильні руки Ніка витяглися вперед, коли нападники спробували завернути їх на спину.

Так, подумав він сердито. Я не знав її, але вона мене знала. Гнів через його безтурботність спалахнув у його свідомості, біль у руках кинув помаранчевий серпанок на його очі. Людина перед ним не посміхалася і не виглядала сердитою. Він наблизився до Ніка зі смертельною швидкістю і концентрацією професійного спортсмена, і його бадьора тростина зламалася навпіл, оголивши довгий блискучий стилет. Він кинувся на Ніка тишком-нишком, з висхідним, що вивертає живіт, пронизує легені, різким випадом досвідченого вбивці.

Коли він ударив, Нік кинув свої двісті фунтів на чоловіків, які тримали його руки. Коли його пронизав сліпучий біль, обидва його коліна піднялися і висунулися вперед з величезною силою, і він ударив людину зі стилетом прямо в обличчя. Нік відчув пекучий біль у задній частині стегна. Нападник випростався, як людина, яка на повній швидкості врізалася в стіну, але Нік не встиг побачити, як він звалився на землю. Він не збирався тихо чекати помсти ззаду. Якби інший вбивця не вдарив на початку, побоюючись зачепити свою людину, йому б не пощастило. Він мав лише один шанс у цьому випадку.

Нік вдав, що напав на одного з чоловіків, і, коли інший перемістив свою вагу назад, щоб утримати його, Нік напівобернувся і першим ударив його плечем. Він відчув, як його зуби хитаються, а хрящ ламається, як зубочистка. Кров ринула з його носа, як з нафтової свердловини. Потім у Ніка була вільна одна рука, і чоловік лежав на підлозі непритомний.

Усі вони були професіоналами. Вони билися мовчки. Не кричали, не сварилися. Витончені будинки навколо мовчки дивилися вниз, чуючи тільки прискорене, різке дихання, скрегіт черевиків по бруківці і стогін одного з чоловіків, що впали. "Вільгельміна", - подумав Нік, потягнувшись до прикладу свого модифікованого "Люгера". Виведи цю гарну дівчинку, і ми зможемо покласти край цій безглуздій грі.

Другий убивця танцював навколо, як мстивий привид, чекаючи свого шансу, в той час як Нік розвернувся, використовуючи людину на своїй руці як щит. Вбивця прошипів нерозбірливий коментар своїм партнерам, який Нік не зрозумів, але дізнався один із багатьох діалектів ханьської китайської мови. Чоловік на його руці раптово різко вдарив Ніка у пах. В секунду Нік напівобернувся і підтягнув одну ногу в стандартному оборонному ударі в пах. Кістка наткнулася на міцнішу кістку, і чоловік з криком відсахнувся назад. Тоді у Ніка була Вільгельміна в руках, і з цього моменту, як він думав, переможе розум, і він отримає відповіді на деякі запитання.

Вбивця з пістолетом знову рвонувся вперед. Нік повернувся, щоб націлити на нього Люгер. Потім Нік почув два постріли і крик, що переріс у булькаючий кашель.

Чоловік із зламаною ногою лежав у калюжі крові на тротуарі після того, як потрапив на лінію вогню свого напарника. Перший чоловік поповз тротуаром, намагаючись дістати Ніка дулом пістолета. Нік вистрілив з люгера, людина з пістолетом сіпнулася, страшенно здригнулася і завмерла. Нік присів, готовий зловити решту людини зі стилетом. У цьому не було потреби. Він біг так швидко, як міг, вулицею до річки.

Нік швидко підвівся, сунув вірний «люгер» назад у кобуру. Постріл у спину ніколи не був у його стилі. Двоє мерців лежали в калюжах крові. Інший був таким же мовчазним і майже таким же закривавленим. Нік нахилився і різко тицьнув його в сонячне сплетіння; відповіді не було. Він підняв одну повіку чоловіка. Очі вказували на струс мозку. Нік готовий посперечатися, що мине якийсь час, перш ніж він знову стане балакучим. Дуже шкода, тому що зараз Нік хотів дещо дізнатися.

Він зрозумів, що стоїть тут серед двох мертвих та сильно пошкодженого бандита. І якщо щось і підвищував кров'яний тиск Хоукса, то це офіційне пояснення поведінки його агентів та необхідність вибачатися за кілька трупів. Нік востаннє глянув на криваву бійню, а потім швидко кинувся до метушливих веселих Єлисейських полів.

Я просто хотів, подумав він, щоб хтось розповів мені, що вони задумали.


Розділ 2


- Oryza sativa, - сказав Хоук.

Нік підняв брови. 'Сер?'

Ориза сатива. Наукова назва рису, що культивується, основного повсякденного раціону більшості людей у світі. Чекай, Нік, я все ще обмірковую це сам. Нік відкинувся на спинку стільця в порожній кімнаті і випустив дим на відеотелефонне зображення старого з Вашингтона, якому він виявляв всю свою відданість і майже всю свою прихильність. Цього разу була відсутня знайома згашена сигара, блиск гумору в крижаних очах. Якби не святотатство так думати, Нік подумав би, що Хоук засмучений. Ні, тільки не той жилистий, міцний старий, чиє ретельно продумане розвідувальне агентство AX охопило всю земну кулю і, можливо, наскільки відомо Ніку, тепер також мало кілька мереж у космосі.

- Якщо це щось серйозне, - сказав Нік, - краще одразу скажу, що я закінчив. Але цілком.

- Добре, - відрізав Хоук, - скажи мені. Що трапилося? Швидше у нас багато справ. Нік сказав йому.

Хоук сказав: Хм. Мабуть, це був Джонні Ву. Ну, не пощастило, але це не так уже й погано. Камуфляж у цьому плані не найголовніше».

Нік мало не впав зі стільця. Це, подумав він, має бути щось справді велике. Хоук любив маскування та укриття. На його думку, це був ключ до успіху; агентів відкликали з іншого кінця світу, якщо Хоук вважав, що противники мають хоч найменші підозри.

"Хто такий Джонні Ву?" - Запитав Нік.

"Це те, про що я зараз говорю", - сказав Хоук. — Чи пам'ятаєте той голландський літак, який зник минулого тижня під час перельоту через Атлантичний океан?

'Так. Він влетів у грозу. Просто зник з усіх екранів радарів та радіо.

- Ага, - пирхнув Хоук. «Він був викрадений. Одна з наших машин, пролітаючи над полюсом, помітила уламки у Гренландії. Наші хлопці одразу це. Уламки були розміщені таким чином, що здавалося, що літак розбився, але це виглядало надуманим».

- І, - продовжив Хоук, - ось чому я певен. У цьому літаку був доктор Лінь Чанг-со, який для мікробіології був тим самим, чим був Ейнштейн для математики. Він є корифеями науки з Червоного Китаю, хоча він також відомий як філософ і поет. І він планував дезертирувати, Нік. Я особисто зробив для нього паспорт, який він використав для посадки у той літак. Ми працювали над цим день і ніч тут у Вашингтоні». Нік свиснув.

«Як нам вдалося так близько підібратися до людини такої важливої в Червоному Китаї? Скоро ви зустрінетеся з Мао і розкажете всьому світу, що переконали його перестати займатися політикою та стати брокером на Уолл-Стріт». Хоук проігнорував пародію.

«Я радий, що ти в Парижі, а Slade у Манілі. Якийсь час я не знав, як його витягти. Але якщо піти далі, доктор Лінь — дуже патріотична людина, і, хоча має серйозну критику режиму, вона така потрібна їм, що може говорити все, що хоче. Зазвичай він ніколи не подумав про те, щоб залишити Китай. Але сталася криза.

'Доктор. Лін стверджує, що збирається вивести зародок мікроба, який при застосуванні в невеликих кількостях, таких як чайна ложка, у системі водопостачання певного регіону, виявить та знищить грибки, що знищують рисові посіви по всьому світу. Це має бути безцінним подарунком людству, але є і зворотний бік, Нік.

«Коли лікар Лін закінчить свою роботу, він також розробить протиотруту від чудодійного мікроба. Тобто пекінський уряд матиме у своїх руках ідеальний спосіб вморити голодом будь-яку націю, яку вони оберуть, значно збільшивши запаси продовольства в країнах, що перебувають під їх впливом.

«Уявіть, що ви можете контролювати харчування в такій країні, як Індія, з її сотнями мільйонів людей, яким нічого не буде їсти. Чи Японія, чи Філіппіни, чи країни Південно-Східної Азії».

Нік не став питати, як він вписується у картину. Він знав, що йому це одразу скажуть. Хоук дістав із шухляди стола сигару і закурив. Він випустив велику хмару диму і з задоволенням глянув на нього.

«Перша, на яку я мав час сьогодні. Ти повіриш цьому, Нік? Він продовжив свої інструкції, не чекаючи відповіді.

'Доктор. Лін-людина. Він знає, що режим зробить із його відкриттям. В результаті він просто нікому не довіряє. Я не можу сказати, що справді звинувачую його.

«Я вважаю, що ця недовіра до урядів є причиною того, що він спробував залишити Китай без нашої допомоги. Він також не хотів бути у боргу перед Сполученими Штатами. Звісно, ця спроба не вдалася. Те, що ми знаємо про нього, ми чуємо від його колеги із Всесвітнього інституту рису на Філіппінах. Здається, що вони спілкуються за власним кодом, який вони розробляли роками на основі формул мікробіології, ходів із відомих шахових партій, фраз із старих фільмів Джеймса Кегні та Бог знає чого ще. Цей філіппінець майже так само розумний, як і він.

«Цей код майже неможливо зламати. Криптопарні та їхні комп'ютери майже шаленіють від цього, але китайські комуністи теж не можуть його розшифрувати. Ми працювали через цього хлопця на Філіппінах, щоб допомогти докторові Лін втекти. Потім китайці відправили його на наукову конференцію до Праги минулого тижня. Наприкінці тижня йому вдалося позбутися китайських спецслужб і хлопців із ЦРУ і зникнути з дочкою в Парижі».

'Його дочка?'


'Вірно. Її звуть Кеті Лін. Названо на честь її матері, яка була американкою, нині мертвою. Вона працює його секретарем. Він полетів на тому голландському літаку, але я майже впевнений, що вона все ще у Парижі. Ми ретельно вивчили список пасажирів цього 707-го. Вона не сідала на той літак.

"Що трапилося з доктором Лін?" - Запитав Нік. — Загинув у аварії?

'Ні. Ця машина благополучно приземлилася, а потім була підпалена, а більшість пасажирів усе ще були на борту. Мені стало відомо, що лікаря Ліня зняли з літака і під охороною повернули до його лабораторії у провінції Сіньцзян. Лабораторія знаходиться в Сіньцзяні з тієї ж причини, з якої там розташовані їхні ядерні проекти. Це пустельна гірська місцевість, і якщо щось піде не так, наслідки не будуть такими серйозними. З результатами, яких вони досягли у цих біологічних лабораторіях, помилка справді могла бути надзвичайно серйозною. І, звичайно ж, — продовжив Хоук, — секрет набагато легше в цих віддалених районах.

'Доктор. Лін зараз знову там, але відмовляється продовжувати роботу, доки його доньку не повернуть живою. Чи бачите, він думає, що китайці викрали її за його спробу дезертирства. Я хочу, щоб він так думав, і зробив кроки, щоб переконатися в цьому».

На зморшкуватому обличчі Хоука знову з'явилася тінь гумору.

«Комуністи уявлення не мають, де вона. У них є армія агентів, що блукають Західною Європою і намагаються знайти її. Проблема у тому, що ми теж не знаємо, де її шукати».

- Зрозуміло, - посміхнувшись, сказав Нік. «Я маю зробити те, що не змогли зробити хитрі та розумні агенти Китайської Народної Республіки. Знайти дівчину. Ні Кеті, ні смертоносних грибків із татової лабораторії.

- Це ще не все, - різко сказав Хоук, - але ваше перше завдання - знайти доньку доктора Ліня раніше, ніж це зроблять китайці. І будьте обережні, вони зроблять все можливе. Головою їхніх операцій у Європі є людина на ім'я Джонні Во-Цонг.

Хоук вибрав фотографію зі стопки на своєму столі і підніс її до екрану. Це було обличчя кудлатого гарного східного чоловіка. Він здавався невиразно знайомим, але Нік не міг його згадати.

- Копії вже на шляху до вас, - сказав Хоук. — Ви отримаєте завтра дипломатичною поштою. Це Джонні Ву. Він добре сприймає Захід і дуже любить жінок - досить складна позиція для режиму, який принаймні з пропагандистських міркувань є строго пуританським. Джонні теж дуже крутий хлопець. Ви помітите це, коли читатимете його файл. У нього є видні вороги в його власній країні, але, як і доктор Лін, він досягає результатів, так що ці вороги не підуть далеко, якщо він не вислизне. Він полює на Кеті так само сильно, як і ми зараз. Стережіться його охоронця, блазня і сутенера Ніка — якогось недоумкуватого розумника, якого він називає Артуром. — А це, — сказав Хоук, показуючи фотографію типового американо-ірландського обличчя, — рости Донован. Він на нашому боці, ваш зв'язок із ЦРУ, якщо вам потрібні люди, боєприпаси чи обладнання. Ви зустрінете його на неформальному прийомі нового посла. Я хочу, щоб ви пішли туди, тому що Джонні Ву, мабуть, теж буде там. Якщо, як ви кажете, він вас побачить, ви повинні перевірити його.

Нік одразу списав свої плани на театр і те, що буде далі. Жінка не була б задоволена - Нік вже відчував знайому пульсацію збудження, яка наступала, коли отримував складну справу і гра ось-ось мала початися.

«Коли ви його зустрінете, пам'ятайте, що він є важливим чиновником для всіх, хто сподівається стимулювати торгівлю із Західною Європою. Поводьтеся з ним обережно. Його не було у місті кілька днів. Часом це правильно. Десять проти одного, це людина, яка викрала цей літак і вбила близько 150 осіб, щоб повернути одного перебіжчика».

- Він схожий на шахрая, - повільно сказав Нік. — Чи маємо досьє на дівчину?

«Донован дасть вам те, що маємо. Китайські комуністи мають одну велику перевагу. Вони знають, як вона виглядає, а ми ні. Ось ще одна річ, яка щойно прийшла. Є французький журналіст, який брав інтерв'ю у доньки Ліня у Празі для паризького журналу. Її звуть Домінік Сен-Мартен. Історія із інтересом. Велика людина очі дочки, школи в Китаї і так далі. Очевидно, Кеті досить довіряла їй, щоб зателефонувати їй, коли вона втекла до Парижа. Вони домовилися про зустріч, але дівчина Лін не прийшла.

Хоук глянув на Ніка і розвів долоні. - Це все, що я можу тобі зараз сказати, Нік. Хай щастить.'


Розділ 3


Париж схожий на пустотливу, дотепну стару куртизанку, якій вдалося зберегти свою красу і більшу частину своїх грошей. Місто має гарні наміри до гарних людей, але не дуже їм довіряє. "Це ідеальне місто для секретних агентів", - подумав Нік, обіймаючи келих дорогого шампанського. Зовні це місто світла та культури, ідеальний притулок художника та мрійника. У будинках на широких бульварах з їхніми витонченими садами щодня ведуться світові справи відповідно до принципів, встановлених проникливим старим флорентійцем на ім'я Нікколо Макіавеллі. Нік запитував, чи можна об'єктивно винести урок з того факту, що Макіавеллі помер без гроша в кишені і без роботи.

Він відкинув цю думку убік. Вечір тільки розпочався, і на вечірці було надто багато гарненьких жінок. Двері були відчинені, і рух по вулиці утворювало калейдоскоп різнокольорових вогнів, за якими височіла Тріумфальна арка.

Рості Донован, рудоволосий агент ЦРУ, поклав руку на руку Ніка.

«Ось він, N3. Артур. Права рука Ву-Цунга, ця усміхнена гора плоті геть там. Він завжди посилає його вперед винюхувати будь-яку біду.

"Не зовсім Адоніс, - засміявся Нік, - і не виглядає дуже небезпечним".

«Я знаю, — відповів співробітник ЦРУ, — але якби він не був хороший, він би не працював на Джонні Воу. Стюардеса цього 707-го могла подумати, що він кумедний вчений. Тепер вона мертва.

Маленька товста постать, про яку вони говорили, мабуть, вирішила, що шлях вільний. Він вийшов з кімнати зі слабкою усмішкою на обличчі, і через кілька хвилин невелика група гуляк увірвалася в двері. Серед них був високий, добре одягнений, широкоплечий чоловік, який обіймав двох майже однакових білявок.

- Це наш хлопчик, джентльмен Джонні, - сказав Расті. «Нових осіб немає. Та сама банда. Ви маєте передати йому це, це комуніст, який знає, як зробити щось із життя».

Люди юрмилися навколо нього, і він вигукував вітання добре поставленим культурним голосом. Мабуть, він був популярним у цій компанії. "Сьогодні він не виглядає надто щасливим", - зауважив співробітник ЦРУ. "Я чув, що рано ввечері хтось зв'язався з деякими з його хлопчиків".

— Звідки ти так швидко знаєш? — недбало спитав Нік. Співробітник ЦРУ різко подивився на нього, потім засміявся.

"Мені за це платять".

Ніка раптово відвернула ефектна блондинка, яка пробиралася крізь натовп до компанії Джонні Воу. На ній була чорна сукня, яка, мабуть, коштувала цілий стан, а її довге волосся падало на прекрасні засмаглі плечі. Нік не вагався ні секунди. Це була дівчина у «мерседесі», яка вказала йому на вбивць.

Дівчина обвила руками шию Джонні, а потім тримала його на відстані витягнутої руки.

— Джонні, любий, — почув Нік її голос англійською без акценту, — де ти був? Це так нудно, коли ти у відрядженні.


Він почув сміх високої людини, сповнений і веселий, коли той відповів. — Не для справи, люба, а для розваги. Я був у Біарріці, щоб зайнятися вітрильним спортом та азартними іграми. І я втратив цілий стан. Я не один із вас, капіталістів із необмеженими коштами.

Дівчина зневажливо похитала головою.

Мон Дьйо, Джонні. Всі знають, що у вас у шафі повно ієн, чи піастрів, чи чого там у вас.

"Ма foi!" засміявся Джонні. "Це американські долари".

«Расти, — сказав Нік співробітнику ЦРУ, — «Хто ця блондинка у Джонні Воу?»

«Та, що в чорній сукні, — Домінік Сен-Мартен, розпещене дівчисько і час від часу журналіст-фрілансер». Нік хотів розпитати співробітника ЦРУ якомога більше, але американський агент був зайнятий спекотною брюнеткою у сукні від Живанші, яка кидала на Ніка кілька дуже сексуальних поглядів через плече Донована. Група Воу рушила далі, і танцпол був заповнений молодими парами, що шалено кружляли. Шум був приголомшливим.

На даний момент цікаве почуття гумору Ніка тільки тішило те, що найкрасивіша жінка в кімнаті - його головний контакт у Парижі - здавалася міцно закріпленою у ворожому таборі. Або ліжко буде більш відповідним словом?

Добре, подумав він, що прийшов сьогодні ввечері. Знання того, що його контакт був близьким до китайців, могло рано чи пізно допомогти йому уникнути фатальної пастки. Йому треба було дізнатися про неї більше – і швидко.

Тим часом навколо нього дзвеніли розмови компанії, наповнюючи повітря уривками фраз, які не мали жодного значення для того, хто не заплатив внесок і не отримав шифрувальної книги.

Повна молода жінка сказала іншій: «Уяви собі, Марсія, шістдесят франків, щоб побачити, як ця дівчина кохається з Harley Davidson. Це було все, і людям це подобалося. Я напевно старію Дівчина з блідим обличчям і темними тінями для повік, які робили її схожою на особливо злу відьму зі зворотного боку Місяця, сказала: «Я зустріла Ерні та Роя минулої ночі в Новому Джиммі, і мій чоловік влаштував таку нестерпну сцену…» додала: «Останній фільм Гаррі заробив три мільйони за перші вісім тижнів у Radio City, але він присягається, що всі його гроші підуть на борги за перші чотири. І хтось щось сказав про новий Шагал у Метрополітен-опера.

Нік думав про роботу. Якби Сент-Мартін працював на Джонні Воу, йому довелося б дуже швидко діяти. Хоук сказав Ніку, що китаянка намагалася встановити контакт із Сент-Мартін вчора чи сьогодні рано вранці. Це дало китайцям цілий день, щоб упіймати її. Можливо, вже зараз дівчину контрабандою вивозили із Франції до Китаю. Якби це було так, Хоук зробив би все, щоб повернути її. Тоді буде не зовсім прихована війна між двома арміями агентів. Але Хоук хотів би побачити це по-іншому.

Не можна звинувачувати хитромудрого старого з Вашингтона в тому, що його чудово підготовлена операція із захоплення доктора Ліня у китайців провалилася не з його вини. Люди, яким підкорявся Хоук, ніколи не хотіли чути про невдачу. І тепер Хоук передав йому м'яч. У поодиноких випадках, поки Хоук стогнав про політику Держдепартаменту, що заважає його планам, Нік почув, як він огризнувся по телефону, що, на його думку, американська політика в Західній Європі буде кращою, якщо вони відправлять туди N3 замість бронетанкової дивізії. Знаючи, що Нік це чув, Хоук наступного тижня жартував з приводу Ніка.

Брюнетка Донована, нарешті, підійшла до бару, кинувши на Ніка останній розчарований погляд. Нік пішов до людини із ЦРУ.

— Ти добре знаєш Домінік Сен-Мартін, Рості?

— Не більше, ніж я читав у газетах, сер. Я лише брудний син ірландського залізничника з Нью-Йорка. Щоб дізнатися щось більше, ніж миттєво побачити це, потрібно бути кимось особливим, наприклад, продюсером популярного фільму, надзвичайно успішного та водночас художнього. Або якимось іншим дорогим хлопчиком.

Ну, скажімо так, Расті, - сказав Нік. — Що ви знаєте про цю місію?

Поруч не було нікого, хто міг би підслухати розмову.

- Офіційно нічого, сер. Я у вашому розпорядженні вдень і вночі за повної підтримки та співпраці ЦРУ. Неофіційно, ну...

Чудово, подумав Нік. Ви можете бути сміливим чи навіть дуже сміливим. Але якщо ви щось знаєте, ви зрештою заговорите, якщо ваші переслідувачі розуміють свою справу. І з файлів, які він прочитав, було ясно, що ці панове напевно знали свою справу.

Холодні очі агента АХ подивилися на рудоволосого чоловіка. — А неофіційно, Рості?

Донован посміхнувся. — Якийсь час я працюю на цього боса, сер. Неофіційно я знаю, що ви дуже спеціальний агент, який виконує лише дуже спеціальну роботу. Якщо ви дійшли висновку, що вам потрібно когось вбити, вам не потрібно спочатку телеграфувати Вашингтон за дозволом. Я знаю, що ваші рекомендації або критика після роботи можуть вирішити долю агента, який працює з вами.

«Мене також вражає неофіційно, що Джонні Воу, який також є небезпечним шпигуном, знаходиться на іншому кінці кімнати. І мій давній зв'язок із цинічними французами та ЦРУ просто зробив мене досить цинічним, щоб не вірити в збіги. Посмішка рудоволосого чоловіка була заразлива, і Нік відчув, як він усміхається.

— Можливо, в цьому ти маєш рацію, Расті. А поки що я маю з'ясувати, що відбувається між Сент-Мартен і Джонні Воу. Я маю підстави вважати, що вона працює на нього.

«Домінік Сен-Мартен дуже гарна і дуже багата, щоб працювати на нього. Вона не працює. Має покликання, і воно таке сучасне. Вона була обрана модними журналами та світськими хроніками за її роботу Go-Go Girl of the Year. Вона їздить містом на мотоциклі «Хонда» або «Мерседесі» та відвідує лише найкращі ресторани та інші місця. Вона також дуже пристойна журналістка, коли береться до справи. Але досі, сер, — сказав Донован, — ми не мали причин пов'язувати Домінік Сен-Мартен з мережею агентів Джонні в Європі. Але, звісно, ми також не всі знаємо.

Представник ЦРУ знизав плечима. Нік почав злитися. Чорт забирай, подумав він, за це й платять — за те, щоб усе знати.

N3 не щадив себе і іноді забував, що інші люди рідко мали блискучий розум і витривалість Ніка. Тим не менш, якби Нік очолював паризький офіс ЦРУ, і поряд була б така постать, як Джонні Ву, то він знав би ім'я кожної жінки, якій Ву колись підморгував, і як вона хотіла, щоб її тост засмажили вранці.

Але оскільки ця справа застала зненацька, все, що він сказав Доновану, було: «Добре. Іноді доводиться веслувати веслами, що є у вас. І потім розберемося з цим паном.

Група на мить перестала грати. Танцюючі пари повернулися до своїх столів, і він знову побачив Джонні Воу та його групу. За цим столиком зібрався натовп, і він побачив, як до них приєднався Домінік. Її обличчя було напруженим, і вона виглядала похмурою.

"Зіграй у свою гру з Джонні, Домінік", - сказав хтось. «Є фотограф із Paris Match. Ти маєш пістолет, Джонні?

Глибокий чоловічий голос перейшов у плавний сміх. 'Звичайно Люба. Без зброї я почував би себе голим, ніби забув одягнути штани».

— Давай, Домінік, люба. Що ти говориш?' Нік дізнався одну з постійних аксесуарів Ву, блондинку, яка надто довго була зірочкою.

"Ти принесла свої сигарили, люба?" — спитала зірочка. Домінік Сен-Мартен повільно кивнула головою. Вона подивилася просто на Джонні Воу. Він озирнувся з усмішкою, яка здавалася швидше жорстокою, ніж веселою. Ніку вони здалися менш доброзичливими, ніж п'ятнадцять хвилин тому. Рості тицьнув Ніка ліктем у ребра.


Розважаються, — сказав хлопець із ЦРУ.

"Можливо, мадемуазель Сен-Мартен сьогодні ввечері не в настрої", - припустив Джонні. Його голос був рівним, натякаючи на підставу. Нік знав, тобто здогадувався, що біляву дівчину те, чого вона робити не хотіла.

Сент-Мартен виглядала явно блідою під своєю засмагою. «Здається, сьогодні ти поводишся досить безрозсудно, Жозефіна», — повільно сказала вона зірочці. — Ти можеш це зробити замість мене.

«Але я не казкова Домініка Сен-Мартен», — була різка відповідь. Фотограф сказав щось, що схилило шальки терезів.

— Ходімо, Домініку.

Дівчина раптом випросталась із високо піднятою головою.

О, тоді. Сподіваюся, ти сьогодні в гарній формі, приятелю, — гаркнула вона на огрядного китайця. «Але Домінік, — засміявся він, — адже ти знаєш, що куля завжди потрапляє туди, куди я хочу». Француженка мовчки повернулась і відміряла кроків тридцять коридором. У неї була безтурботна хода професійної актриси, яка приковувала всі погляди до ідеальної форми сідниць, довгих ніг та високих грудей. Люди з того боку кімнати швидко розійшлися, щоб бути у безпеці. Джонні Ву вихопив револьвер і повернув барабан. Домінік дістала з коробки данську сигару, закурила і засунула в рота, як ні в чому не бувало. Були оплески.

Якщо мій єдиний контакт із цією місією буде вбитий пострілом у голову прямо на моїх очах майстерним китайським шпигуном, подумав Нік, мене приймуть за найбільшого ідіота на шести континентах. Він зробив крок уперед. Він не знав, що робити, щоб закінчити цю гру. Що б ні ...

Рості неохоче поклав йому руку на плече. Очевидно, він прочитав думки Ніка, бо сказав: Не хвилюйся. Він ніколи не промахується.

- Звичайно ні, - сказав Нік. «Але ця дівчина з жахом».

Він і так уже запізнився. Частина акту, здавалося, складалася з елемента несподіванки. Одного разу Джонні все ще порався зі своєю зброєю, схиливши голову, наступного він підняв голову і вистрілив, не дивлячись.

Кінчик сигарили Домінік зник, і натовп зааплодував. Він зробив ще два постріли, поки фотограф танцював по кімнаті, роблячи знімки. Тепер з губ дівчини звисав лише клаптик сигарили. Джонні Воу підняв руку, зазирнув у ствол револьвера і опустив зброю. — Будьте спокійні, мадемуазель, — сказав він зухвало. Нік дійшов висновку, що він мало спільного з Джонні Воу як у особистому, і у професійному плані.

«Не пий бренді, Джонні, мій хлопчику, і ти матимеш найкращий шанс», — огризнулася вона, затиснувши недопалок сигари між губами. Високий китаєць довго чекав, перш ніж вистрілити. Потім тишу в кімнаті розірвав постріл. Недолік сигарили все ще був між губ дівчини. Він схибив. — Думаю, сьогодні вистачить, — сказала вона, повертаючись через кімнату. «Не забудьте про зустріч. Якщо пропустите, надішліть мені ящик Пайпер Хайдсік. Якщо ти доторкнешся до мене, ти пошлеш мені конвалії».

Нік, уважно спостерігаючи, побачив, як тремтить її рука, коли вона випила келих шампанського і потяглася за другим келихом. "А тепер давайте все підемо нагору і подивимося феєрверк", - покликала вона. Люди вже йшли у цьому напрямі.

- Що відбувається нагорі? — спитав Нік людину із ЦРУ.

«Скульптор цього сезону Антоніо ді Сворса демонструє свою останню роботу. Він вибухає на очах у глядачів — і це є символ чогось дуже важливого. Я забув що.

Нік кивнув. Йому було байдуже.

"Я повинен поговорити з мадемуазель Сен-Мартен, перш ніж щось ще станеться".


Розділ 4


Нік швидко рушив крізь натовп за дівчиною Сент-Мартін. Він бачив, як вона піднімалася широкими сходами. Його велике зростання і плавні атлетичні рухи змушували чоловіків поступатися йому дорогою, а жінкам слідувати за ним. Він був занадто великий і красивий, щоб його не помітили. Декілька дівчат підійшли до нього і запитали, чи не зустрічалися вони раніше. Нік лагідно посміхнувся їм і відсторонився від них, вдавши, що прийшов у справі.

Нік стояв спиною до кімнати, але Расті Донован не заплющував очей. Джонні Ву стояв поряд зі своїм столом і теж дивився на широку спину Ніка. Донован побачив, як він радиться з Артуром, і маленька людина швидко вийшла з кімнати слідом за Ніком.

Поки він стежив за Джонні, співробітник ЦРУ подумав: якщо вони зустрінуться віч-на-віч, буде феєрверк. Я сподіваюся, що побачу це. Донован знав дані досьє і Ву, і Ніка. Сину мусульманського воєначальника з Шеньсі та напівросійської матері було сімнадцять років, коли він уже був досвідченим солдатом. Особистий друг Мао та Чу. Коли комуністи взяли Шеньсі, він приєднався до них і боровся з Гомінданом та японцями з причин, які могли бути як ідеологічними, так і опортуністичними. Комплексні курси з методів тортур НКВС у Росії. Якось він утримався протягом чотирьох раундів проти Жоржа Лап'єра у паризькому клубі. Звичайно, подумав Донован, N3 також був першокласним. Йому подобалося, як рухався Нік. Коли б дійшло до конфронтації, він не був надто впевнений, на кого поставити свої гроші. Тим часом Нік дістався майданчика на даху. Натовп зібрався навколо великого об'єкта на терасі, покритій брезентом. Погляд Ніка сканував зростаючу групу багатих шукачів насолод, намагаючись виявити біляву шевелюру. Він побачив її майже одразу. Довгонога блондинка не стояла серед групи, яка слухала, як скульптор викладає свої теорії. Вона стояла в маленькій ніші поряд з баром у саду на даху і здавалася зовсім спантеличеною. Вміст її сумочки лежав на столі, і вона дивилася на все, складаючи речі назад у сумочку, і, як зауважив Нік, вона ставала все більш напруженою. Він вирішив завдати удару, поки вона ще не втрималася. — Вибачте, мадемуазель, дітес-муа. Він почав швидко говорити по-французьки. — Хіба ж ми не зустрічалися раніше?

Дівчина нетерпляче обернулася. Коли вона побачила Ніка, похмурий погляд змінився спалахом чистого жаху, перш ніж вона набула самовладання. — Будь ласка, не турбуйте мене зараз. Як бачите, я страшенно зайнята. Голос дівчини був холодний, як нічний мороз.

«Можливо, це було в Портофіно минулого року? Ні, я помиляюсь. Звичайно, це було у Монако.

Нік дав їй кілька балів за переконливість її блефу. Його голос звучав спокійно і добродушно, як у багатого та привабливого чоловіка, який думає, що знайшов бездоганний підхід до особливо привабливої дівчини. Але в його очах було щось інше — очі були холодні й жорстокі, як льодовик у Гренландії, де Джонні вбило сто п'ятдесят чоловік. — А може, це було п'ять годин тому біля Єлисейських полів, — категорично сказав Нік.

Посмішка Домінік Сент-Мартен зустріла його. Той, хто дивився, прийняв би їх за двох гарних людей, які зустрілися на нудній вечірці. Але Нік побачив страх у її очах до того, як вона придушила його та замінила ввічливою маскою міжнародної красуні. І йому не здалося, що m-lle. Сент-Мартен незабаром злякається.

Тепер її погляд ковзнув повз нього, охопивши його. Нік придушив тяжіння, яке він відчував між ними, з усім своїм професійним холоднокровністю. Світ був сповнений гарних жінок, і були ті, хто говорив, що Нік Картер вирушив у одиночний хрестовий похід, щоб спростувати стару приказку про те, що не можна любити їх усіх. Але в цій жінці було щось таке, з чим рідко доводилося стикатися. Вказівка на повнокровну живу пристрасть, зроблену ще провокаційнішим через наліт витонченості.

Що, як спокійно подумав Нік, було ганьбою, бо до того, як ніч закінчиться, він може бути змушений зробити з цією дівчиною те, про що нормальний чоловік навіть не подумав би. Звичайно, якби вона незабаром заговорила, їм обом було б легше. Ніку не подобалося завдавати болю. Якби вона заговорила, це позбавило б його від занепокоєння раннього ранкового годинника, який порушував сон протягом багатьох ночей.

Але, подумав він, багаті дівчата, які мають час, повинні уникати міжнародних інтриг. Перше правило було: якщо не переносиш спеку, тримайся подалі від кухні.

Її самовладання було чудовим. Вона сміялася.

- А, мсьє Картер. Хіба я не чудова повія?

В очах кольору морської хвилі була бездонна радість, а її голова відкинулася назад, коли вона посміхнулася глибоко, жорстко та дуже сексуально.

— Я відчиню вам маленький секрет. Я народилася для сцени, але, звичайно, мої батьки сказали, що цього не може бути».

— Я задоволений тим, що ти знаєш моє ім'я, — чемно сказав Нік. Але звідки, подумав він. "Мені це лестить, але й турбує, - сказав Нік. - Знайомство з тобою може бути дуже небезпечним".

— Така велика чудова тварина, як ти? У вас є щось, що вказує на те, що ви не боїтеся небезпеки. Крім того, — сказала вона, розплющивши очі і надувшись дуже французькою мовою, — якщо пригода не подобається, доводиться платити карткові борги. Особливо коли граєш з таким персонажем, як Джонні Ву, n'est-ce-pas? Її зелені очі кидали йому виклик. Нік вирішив не зупинятися. Якщо це була її історія, він не міг перевірити її зараз. Він вказав на офіціанта, що проходив повз, і рухом руки, надто звичним, щоб його помітили, кинув анестетик в одну з пінних склянок і простяг їй.

- Я прощаю тебе, - сказав він відверто. "Вип'ємо за всіх гравців".

Вона похитала головою, але її посмішка була веселою. - Шері, я ніяк не можу...

— Але я наполягаю, — сказав Нік, вп'явшись у неї холодним поглядом. Ідея, можливо, не була бездоганною, але вона мала спрацювати. Він має спустити її на ліфті. Моя дівчина випила надто багато шампанського, c'est tout. Бідолаха забула поїсти. Але якщо ми будемо на свіжому повітрі, то все буде гаразд. Якщо хтось мав щось проти цього, це також можна було відкинути. - Ах, - сказала вона, намацуючи, - завжди знайдеться час для останнього ковтка, чи не так? Вона піднесла золотисту іскристу рідину до губ. Нік пригубив келих і при цьому глянув у маленьке заднє дзеркало бару. Толстий маленький слуга Джонні Ву, Артур, без сліду своєї знаменитої життєрадісності, стояв, спостерігаючи за ними. Він не намагався наблизитись до них.

Нік не знав, які розбіжності у неї могли бути із китайськими комуністами. Це було однією з речей, які він хотів знати, якби тільки він міг дозволити їй випити це прокляте шампанське.

Її великі зелені очі дивилися на нього, і тепер вона мала скло на цих соковитих коралових губах. - Ура, - сказав Нік, відразу зробивши ковток, змусивши дівчину наслідувати його приклад.

І ось тоді світло згасло. Статую було відкрито. Нік ледве чутно вилаявся серією найогидніших лайок, які він за багато років засвоїв у найогидніших місцях від найогидніших людей. Ще частка секунди, і вона проковтнула б наркотик.

Він чув її сміх у темряві. «Доля, здається, не хоче, щоб ми були друзями, мсьє Картер».

На даху тепер сяяли різнобарвні вогні. Сама статуя рухалася хитромудрою серією фігур, видаючи серію булькаючих звуків і невеликих вибухів. Люди сміялися, аплодували та вигукували деякі непристойності.

Крізь гуркіт вибухів почувся посилений голос, що промовляв щось важке. — Зліт та падіння… — простогнав металевий голос. «Золота чаша розбита біля фонтану і порвався срібний шнур. Варвари стоять біля воріт.

— Послухай його, дитино, — посміхнувся Нік. — Це було гарно сказано. Він підійшов до дівчини у примарному світлі прожекторів.

І тут Нік почув дзвін скла. Не далі на терасі, а тут, поряд із ним. Це було дзеркало бару. Нік почув решту пострілів, три різкі удари приглушених пістолетів.

В іншому кінці кімнати хтось швидко прошепотів французькою: «Не запалюйте ліхтар, поки не будете впевнені у своїй меті. Інакше ми вразимо всіх на нашому даху.

Нік лежав під одним із столів. В одній руці він тримав Вільгельміну, Люгер, готовий до бою. В іншій руці він тримав розлютовану Домініку Сен-Мартен, який люто чинив опір його хватці. Вона з таким самим успіхом могла спробувати зрушити шматок заліза. Її волосся торкнулося його обличчя, і запах її парфумів проник у його ніздрі. Ніка не дуже приголомшила така близькість.

"Твої друзі дурні, щоб зробити таке," прогарчав він у ніжне вухо поряд з його губами. "Від мого імені скажіть Джонні Ву, якщо він не може придумати нічого кращого, нехай продовжує трясти монгольських селян і не чіпає великих хлопчиків".

Він сміявся, щоб зробити це ще гірше. Сент-Мартен звивалася ще сильніше. Потім вона спробувала вкусити його своїми міцними, доглянутими зубами. Нік проштовхнув своє тверде, як камінь, передпліччя ще далі в її рота, щоб вона більше не могла напружувати свої щелепи і не дозволяла собі кусати. Нік знову засміявся, і озброєні люди відкрили вогонь наосліп, почувши його сміх. Що змусило Ніка розреготатися ще сильніше.

"Мон Дьйо" дівчина поряд з ним ахнула. 'Ти божевільний.'

Нік вирішив, що він був у правильному місці. Він мав дівчину, і він зумів змусити китайців спробувати якусь божевільну імпровізацію, яка, ймовірно, викликала для них неприємні наслідки.

Не те, щоб він вважав їх ідіотами. Недооцінка супротивника зазвичай закінчувалася подорожжю на цвинтарі в один кінець. Але розсердити їх не заважало. Вони можуть заплутатися і зробити щось дурне та поспішне.

Куля потрапила в дерево його столу, і Нік вирішив, що настав час зникнути. Як тільки вони перестали б стріляти навмання, він потрапив би в біду. Шум вечірки та гуркіт Великого Символу Самознищення Скульптури Номер Чотири роботи Антоніо ді Сворси чудово заглушали звук його рухів. Нік пробрався до іншої частини ніші і почув, як кулі врізаються в стіл, який він щойно покинув. Одна жорстка рука тримала дівчину проти її волі, як плавець, що тягнув по воді жертву, що запанікувала.

Він почув приглушені постріли ближче. Вони пролунали поруч із ним. Потім почув інший звук. Це був англійський акцент, і володар цього акценту був дуже п'яний.

"Гей, Міллісент, - поскаржився голос, - здається, тут йде війна між бандами". Монументальна гикавка перервала оратора. "Чорт, Міллі, любов моя ..."

- Нехай цей дурень заткнеться, - почув Нік тверезий голос. У кімнаті квапливо почулися кроки.

Знову пролунав голос п'яного чоловіка, що цього разу сперечається. «Це дуже незвично. Ми не тут, у Нью-Йорку чи Чикаго, скажемо…» Нік почув стукіт і приглушений стогін англійця, потім настала тиша. Нік посміхнувся.

Хто повірить йому завтра, якщо бідолаха стверджуватиме, що причина його головного болю — стрілянина по китайських шпигунах? Ситуація змінилася. Не знаючи, в кого бити, Нік не міг вільно користуватися Люгером. Якщо він хотів піти, він мав показати себе на обрії. З Сент-Мартін як багаж він все одно не міг рухатися досить швидко.

Вона підозріло тихо лежала поряд із ним. Кроки бойовиків були дуже близькі. Вони знайдуть його за кілька хвилин. Потім пролунає тихий звук заглушеної зброї, і це був кінець.

Раптом небо спалахнуло червоною загравою. Пролунав вибух за вибухом. Великий саморуйнівник Ді Сворси влаштував справжнє свято.

У червоному світлі Нік на мить побачив своїх переслідувачів. Він мовчки напружив м'язи, готовий до стрибка. Тепер він почув схвильоване дихання людини. Х'юго, стилет, плавно ковзнув у його руку, як продовження руки. Нік виміряв відстань з точністю до частки дюйма. Коли чоловік ледь не вистрілив у нього, він скочив на ноги і рвонув уперед жахливим швидким рухом, смертоносним, як блискавка. Стилет плавно ковзнув між ребер, і Нік почув болісний останній зітхання чоловіка, коли він зігнувся навпіл на руці Ніка.

- Лі-сон? - прошепотів сусідній голос.

- Можеш його взяти, малюку, - сказав Нік, підштовхуючи дохлого ворога на голос. Коли вони зіткнулися, пролунав глухий удар, і приглушений пістолет вистрілив навмання. Нік стрибнув на цей звук, як кішка на горобця. Він схопив іншого чоловіка за волосся і щосили встромив у нього ніж. Він сподівався, що одним із них був Артур чи Джонні Ву, але відчував, що ця людина не була одним із китайських злодіїв у законі. Потім він швидко повернувся до Домінік Сен-Мартен. Як би швидко все не сталося, він запізнився. Вона пішла.


Розділ 5


Нік витратив трохи часу на пошуки довгоногої француженки. Вона чекала слушної нагоди і скористалася ним, як тільки він представився. Успіхів! Ну, вона не могла далеко піти. Ніку треба було вирішити, чи піднятися за нею на ліфті або знайти її тут, на вечірці. Останнє було б майже безнадійним завданням. Завмираючі вибухи і вогні, що згасають нині зруйнованої скульптури, робили сцену в квартирі на даху і на терасі дуже схожою на московський випадок — і ситуація була приблизно такою ж заплутаною.

Дівчина вже довела, що має сміливість ведмежатника. Він поставив би на те, що вона залишилася на вечірці і змішалася з натовпом.

Нік вирішив спуститися вниз і стежити за входом, доки вона не вийде. Не мало значення, чи супроводжували її президент Республіки та взвод Республіканської гвардії, Нік був сповнений рішучості допитати її до настання ночі. Але в цей момент він побачив щось, що змусило його тимчасово передумати.

На балюстраді, в одинадцяти поверхах над блискучими Єлисейськими полями, три постаті видні строгими силуетами боролися. Накиданому оку Ніка було ясно, що відбувається. Давня техніка кидка противника з підходящої висоти. Швидко і легко, якщо все зроблено правильно, і ніхто ніколи не дізнається напевно, чи впала жертва, чи її зіштовхнули.

Нік пройшов крізь збитий з пантелику натовп швидкими, впевненими кроками, наближаючись з силою звіра джунглів, що крадеться. Йому залишалося пройти п'ять метрів, коли він зрозумів, що запізниться. Жертву вже підняли, тримали над прірвою і добряче штовхнули.

Нік знав, що жертвою був Расті, дотепний молодий агент ЦРУ. На мить він стримав свій гнів на Донована, дозволивши йому дійти до цієї точки. Рости був гарним хлопцем, і це був лайновий спосіб піти. Потім до нього повернулися професійні інстинкти, і Нік продумав ситуацію. Присутність Ніка, мабуть, поставила під загрозу щось дуже важливе, якщо вони застосували все це поспішне насильство. Виживання Расті було проблемою Расті. Людина на ім'я Кіллмайстер не була нянею для американських хлопчиків.

Бандити, які відправили Расті до його останньої подорожі, знову змішалися з натовпом. Нік відпустив їх. Він переслідував дівчину і не мав відволікатися.

Він швидко глянув через балюстраду на яскраво освітлену алею, і йому дуже пощастило. Дівчина була на вулиці. Він побачив, як вона стоїть на тротуарі, чекаючи на можливість перейти дорогу. Потім вона кинулася в потік машин і жестом махнула рукою автомобілістам, що наближаються. Вона бігла, як швидконога златовласа спортсменка, крізь вируючий потік вогнів.

Нік бачив, як вона йшла вулицею до яскраво освітленого гаража в півкварталі від неї. Добре. Машина Ніка була припаркована прямо біля дверей. Звичайний запобіжний захід, але це означало, що йому не потрібно чекати, поки сонний слуга знайде його машину і пережене півдюжини інших машин, щоб дістатися до неї. Він обернувся, щоб піти.

Потім він почув скрегочучий шепіт під собою. Нік подивився вниз. На карнизі під балюстрадою стояв розпатланий ірландець. За шість футів від нього зібрався б зляканий натовп, щоб подивитися, що ж трапилося на тротуарі.

Зі зітханням полегшення Нік сказав зі сміхом: «Ти там не дуже корисний для свого уряду, Донован».

— Як, чорт забирай, мені вилізти? - Прошепотів співробітник ЦРУ. "Вікно тут замкнене".

— Боюся, тобі доведеться здогадатися про це, Расті. Мені терміново потрібно до мадемуазелі. Сент-Мартен. Я подивлюся, що я можу зробити, але я маю вибратися звідси. Радий бачити, що ти ще цілий.

У цей момент знову засвітилося світло. Настала коротка пауза, під час якої добре одягнені чоловіки та жінки заморгали, а скульптура забризкала ще трохи, а потім замовкла. Нік підійшов до ліфта. Дорогою туди він зупинив офіціанта.

«По інший бік балюстради стоїть джентльмен, який хоче знову приєднатися до вечірки. Будь ласка, принесіть йому сходи, — сказав Нік своєю офіційною французькою, простягаючи спантеличеному офіціанту кілька франків. Потім він спустився ліфтом. До того часу, коли він дістався до першого поверху, він забув про Донована та його флірт зі смертю.

Обидві сторони набрали та пропустили кілька очок у перших раундах битви, досліджуючи стиль один одного. Нік знав, що якщо він зможе підтримувати тиск і задавати темп, китайцям доведеться робити те, чого вони не готові. Потім Кіллмайстер вдарить по цьому слабкому місцю смертоносною силою сокири, що рубає дрова. То була його робота. Він був навчений цьому в AX.

На вулиці він завів Jaguar XK-E, який отримав зі складу AX. Машина відразу ожила і загарчала, коли він відпустив газ.

Йому не довелося довго чекати. Він щойно закурив сигарету і розслаблено сидів за кермом — чоловік із суворим обличчям сидів у своїй спортивній машині цього приємного весняного вечора, — коли побачив, як з гаража виїхав «мерседес», керований Домінік Сен-Мартеном. Двигун занадто голосно ревів на першій передачі, і вона їхала занадто швидко, що змушувало її сильно гальмувати, щоб уникнути пішохода, що проходив повз. Потім вона повернула на дорогу і швидко поїхала до площі Згоди. Нік спритно вирулив на XK-E в пробку, що створилася, і зупинився за іншою машиною — машиною, яку він міг би обігнати з будь-якого боку, якби дівчина помітила його і спробувала зникнути. На щастя, вона їхала трохи швидше за інших. Йому знадобилася вся його майстерність, щоб не дати машині затихнути в пробці. Потім Домінік одержала зелене світло і швидко прискорилася. Нік виринув через «пежо», як електричний вугор зі свого барлогу — час його реакції становив незмірні частки секунди. Він пронісся крізь жовте світло, збираючись вистрибнути, потім прискорився за нею, коли вони досягли місця, де не було руху. За ним він почув сердитий сигнал «пежо», водій якого, ймовірно, був наляканий до смерті. Молоді дерева та вогні міста розпливлися у куточках його очей, коли він збільшив швидкість і зосередився на машині Домінік. У Ронд-Пойнт вона подала сигнал повернути ліворуч, потім різко повернула праворуч, ненадійно розмахуючи хвостом «мерседеса». Потім вона знову взяла керування машиною в свої руки, і вони обидва шалено помчали повз темні обриси Великого палацу, що насувалися, і влилися у відкритий простір широкого мосту Олександра III.

Не було жодного сумніву, що тепер вона знала, що за нею стежать. Жандарм у білій кепі та білих рукавичках вискочив на тротуар і люто засвистнув у її задні ліхтарі, а потім відскочив, дико свистячи, коли Нік промчав повз. Разом вони перетнули міст, зберігаючи між собою однакову відстань, і тут вона його здивувала.

Поки вони їхали мостом, спалахнув червоний сигнал світлофора. Нік різко загальмував, маючи намір зупинитися поруч із нею, але вона не зупинилася. Натомість вона загальмувала і спробувала продовжити поворот. Це не спрацювало – вона їхала надто швидко. Маневр міг коштувати їй життя. Нік почув вереск змученої гуми і вереск гальм, коли інші машини в паніці зупинилися. Він дивився, як маленький "Мерседес" швидко ковзає боком вліво... майже перевертаючись. Він почув стукіт металу, коли її задній бампер вдарився об бампер автомобіля, припаркованого з іншого боку світлофора. Він бачив, як її волосся майоріло за головою, коли вона намагалася змусити машину рухатися в протилежному напрямку. Коли інші учасники руху приготувалися лаяти її, розлючена молода жінка в дорогій машині включила першу передачу «Мерседеса» і зі звуком металу, що б'ється, відірвалася з машини, в яку потрапила, і зникла за рогом.

Нік підкачав трохи бензину у свій задихався двигун. Було вже занадто пізно робити щось, поки безнадійно зіпсований трафік знову не вийшов з ладу. Він бачив, як її задні ліхтарі зникли на набережній. Нік заревів, втративши більше хвилини, намагаючись протиснутися по тротуару повз власника збитої машини. Багато хто проклинав усіх багатіїв, яким не було чим зайнятися, крім як наражати на небезпеку життя чесних французів. Нік міг бачити лише її вогні на відстані.

«Ягуар» мчав уздовж річки, під блакитними тінями дерев, що поникли, де на тлі вечірнього неба похмуро виділявся величезний кістяк Ейфелевої вежі. Він знову побачив її вогні, коли вона знову перетнула річку. Вона їхала досить швидко, але не в тому самогубному темпі, що був раніше. Можливо, вона думала, що втратила переслідувача. Або, можливо, її протверезило зіткнення.

Нік вирішив триматися подалі від неї. Він би нічого не впізнав, якби налякав її так сильно, що вона загинула б. Нік досить знав місто, щоб мати розумне уявлення про те, куди вона прямує. Тепер вони були на правому березі, прямуючи до Порт-де-Сен-Клу. «Ягуар» гарчав на другій передачі тунелем, що веде до дороги у Версаль. Він бачив, як вона виїхала з тунелю з іншого боку. Його заєць шукав відкриту територію і покладався на швидкість своєї колісниці, щоби втекти від собак. Її помилка, Нік посміхнувся. Він знав, що його Jag завжди може випередити будь-який стандартний Mercedes-Benz.

Нік вирішив зловити її у Версальському лісі, де дорога була широкою та темною. Вона їхала новою широкою дорогою зі швидкістю 160 км/год і їхала все швидше і швидше. У лісі було темно з обох боків. Нік прискорився, і Ягуар стрибнув уперед. Вітер холодно свистів у вухах, поки він дивився, як тахометр і спідометр піднімаються. Він підтримував швидкість близько 200 км/год і наближався до неї, поки між двома машинами, що рухаються, не залишилося близько чотирьох футів простору.

Страх був прокреслений жорсткими лініями на білій плямі її обличчя. Але вона мала ще один козир у рукаві.

Нік побачив поворот майже одночасно з нею, але їхав надто швидко. Він різко вдарив по гальмах. Він повинен був. Якби він спробував вписатися в цей поворот, він злетів би з дороги і поскакав лісом, як великий металевий тенісний м'яч. Він відчув, як «Ягуар» тягне вліво, і холоднокровно подумав, чи встигне це зробити. Але він поправив машину, перейшовши на знижену передачу, а потім прискорившись на повороті. Вона втекла від нього. Він міг бачити, як її задні ліхтарі швидко рухалися серед дерев, що росли вздовж звивистої бічної дороги.

Він різко прискорився, протягнув «Ягуар» ще через один поворот, і рев його двигуна розірвав тишу сільської місцевості. Попереду задні ліхтарі її "мерседеса" виблискували, як світлячки у вечірньому світлі.

Дорога трохи випросталась, але гай дерев попереду попередив Ніка, що він одразу ж наближається до підступного S-подібного повороту. Нік різко загальмував, переключивши на знижену передачу подвійним зчепленням - як досвідчений гонщик Гран-прі - і взяв перший поворот не більше ніж за півсотні. Це було все ще надто швидко для крутого повороту, але він вийшов плавно, машина була повністю у його владі.


Дівчині не так пощастило. Нік дивився, як вона виляє дорогою попереду, намагаючись утримати «Мерседес» на колесах. Потім усе щастя покинуло її. Тільки-но вона відновила контроль над машиною, як дорога різко повернула до старого кам'яного мосту з високими склепіннями. Потім зрозумів, що вона не виживе. Мабуть, вона їхала не менше ніж сімдесят п'ять, що було надто швидко. Вона спробувала сповільнитися, і Нік побачив, як маленька срібляста машинка з'їхала з дороги і, підстрибуючи, помчала берегом крізь кущі і невеликі дерева. Потім він почув плескіт, з яким машина сильно врізалася у воду.

Нік зупинився посеред мосту. Він міг бачити розбиту задню частину "мерседеса", що слабко блищала під вируючою поверхнею води. Його погляд зупинився на березі. Її не викинуло з машини. Вона опинилася в пастці там, у холодній темній воді. Він роздягся за лічені секунди. Він позбавився гудзиків, одним рухом зірвавши сорочку з тіла. Мить він стояв голий на перилах мосту. Потім він пірнув у воду.

Холодна вода, повна розтанув снігу, прокотилася навколо нього, випалюючи гострий біль у його мозку, холодне печіння, подібне до дивного вогню. Це був інший світ, де Нік більше не був сильним мешканцем суші, а був незграбним чужинцем, погано підготовленим до виживання.

Але він вгадав правильно. Сильний потік уже притискав його до металу дверей, і, коли він схопився за нього і потягнувся вперед, він відчув, як мокре волосся в'ється навколо його пальців, як водорості. Дівчина була ще у свідомості або прийшла до тями від крижаної води. Вона не здавалася ні на мить. Він відчував, як вона робить слабкі спроби вирватися з-під опору течії, яка загрожувала пригвоздити її до цього місця назавжди.

Методично, заощаджуючи сили та дихання, Нік втиснувся на заднє сидіння машини і зібрався з силами. Потім він схопив дівчину за руки і силою спини і плечей напружився, щоб звільнити її з переднього сидіння. Битва з водою була для нього майже нестерпною. Нік затамував дихання, поки кров не запульсувала у вухах, а мозок, здавалося, не перетворився на катівню камери чистого світла та тепла. Але він тримався, коли сяйво в його голові перетворилося на огидне сонце надприродної яскравості. Потім він відчув, як вона розслабилася.

Вони піднялися, мов у примарному сні, крізь холодний та дивний ландшафт. Здавалося, їм знадобилося дуже багато часу, щоб підняти голови над водою, а потім Нік поплив з дівчиною на руках і зробив глибокий, жадібний вдих.

Він трохи відпочив. Потім він поплив декількома сильними гребками до найближчого берега. Він ухопився за навислу гілку сучкуватої верби, знайшов опору для своїх ніг і притягнув її до трав'янистого берега, а потім обережно опустив на землю. Вона вже кашляла водою, і її дихання було нерівним, коли хапала ротом повітря. Він підійшов до Джагу, дістав з багажника стару армійську ковдру і повернувся до дівчини, що лежить у траві.

Недбалими рухами Нік схопив дорогу сукню за ліф між пальцями і зірвав її з її тіла. Те саме він зробив з тонкою нижньою білизною. Коли вона була повністю оголена, він підняв її і обережно поклав на ковдру. Він витер її кутами ковдри, сильно розтер, щоб відновити кровообіг, ігноруючи наскільки це було можливо, довгі, міцні ноги, підтягнутий плоский живіт і соковиту м'якість її прекрасних форм грудей. Коли вона почала стогнати і моргати, він загорнув її в ковдру і пішов назад до краю води.

"Є одна річ, коли ти у формі, - подумав Нік, - це відразу ж вставати на ноги". Місяць тому він і подумати не міг, що колись подумає про засмаглих чоловіків, які жбурнули через прилавок п'ятдесятифунтову пачку каміння і наказали йому дертися на сорок п'ять миль вгору по пагорбі під палючим американським полум'яним сонцем у пустелю, поки вони сиділи з пивом. у тіні навчального корпусу. Але він подякував їм зараз, цього разу занурення було зовсім не складним.

Її сумочка впала на підлогу і була притиснута до килимка в кутку. Він знайшов його під час першого занурення. Він лежав голий на одному лікті і методично обшукував промоклий вміст, поки вона рухалася. Нік подивився на неї. Вона дивилася на нього відкритим, спокійним поглядом.

Потім вона посміхнулася.

- У ній ти нічого не знайдеш, мій голий кавалер, - сказала вона англійською.


Розділ 6


У Домініки було обличчя Діви Боттічеллі, дотепність великого гравця в покер і жага до життя авантюриста епохи Відродження. З такими якостями приємно народитись багатою — і їй це вдалося. Вона жила за власним законом, а це означало, що вона не була жінкою для жодного чоловіка. Нік, який ні в якому разі не був випадковою людиною, мав ті самі якості плюс ще кілька. Вони цілу годину лежали голі поруч на вологій ковдрі і розмовляли. Наприкінці цієї години вони продовжували спілкуватися, як давні коханці. Тепер Нік задумливо вів «Ягуар» тихою, добре освітленою вулицею престижного району, де вона жила. Нічого сексуального характеру тому березі не відбувалося. Але тепер він віз її додому, щоб переспати з нею. Це було невисловленим, але взаємно зрозумілим.

Вона сиділа поряд з ним, курила і недбало давала вказівки, поки вони їхали пустельними вулицями. За французькою традицією їй вдалося зробити зі старої армійської ковдри щось шикарне. Можливо, з невідповідністю довгих ніг, що покривалися мурашками, що стирчали з-під грубої ковдри, що прикривала лише мінімум м'яких вигинів її гнучкого тіла, але чомусь, мокра і холодна, вона виглядала привабливіше, ніж у сукні від Баленсіаги, що він так грубо зірвав із її тіла. Разом вони виглядали як симпатична молода пара, яка потрапила під дощ на побаченні.

Поки він вів машину, Нік мовчав, думаючи, що вона йому розповіла. Найголовніше, що Кеті Лін, яка ховалась у Парижі, призначила ще одну зустріч із Домініком на післязавтра у жвавому ринковому районі. У неї, здавалося, була здатність призначати зустрічі в місцях, де вона могла розчинитись у натовпі, коли виникала проблема. Домінік недбало повідомила про першу зустріч Джонні Воу, але та не прийшла на зустріч. Потім вона виявила, що в її офісі та будинку за її відсутності пройшли обшуки, але вона не запідозрила Джонні Ву, бо його не було у місті.

Коли вона виявила, що її сумочка була витягнута з гардеробу під час вечірки, а повідомлення Кеті Лін зникло, вона зрозуміла, що це могли зробити лише Джонні Воу чи його люди. Це пояснювало раптову прохолоду між Домінік та Джонні на вечірці, а також її втеча від Ніка. Потім вона зрозуміла, що грає з вогнем і припустила, що кулі на даху були призначені для неї. Вона розповіла цю історію з великою іронією через власну довірливість та замішання.

Нік зрозумів, що вона йому подобається. Тепер він мав вирішити, вірити їй чи ні.

Домінік простягла руку і легенько торкнулася пальцями гладкої атласної шкіри передпліччя Ніка, де м'язи під шкірою були тверді, як сталевий трос.

- Зупини тут, Нік, - сказала вона. — Тут можна безпечно припаркуватись. Джонні Ву не знає цього місця.

Її погляд швидко ковзнув по його мускулистих плечах і сильних руках, закутаних у зіпсовану сорочку із закоченими рукавами.

«Ух Б'єн, Я бачу, ви можете мені не зовсім повірити. Її голос був доброзичливим, а куточки очей на мить зморщилися. "З такими, як ти, завжди спочатку війна, а потім мир".

Нік вправно направив свій автомобіль до місця паркування під деревами на тротуарі. — Я все ще вважаю, що поряд з тобою небезпечно, дитино, — сказав він, виблискуючи жорсткою усмішкою. Вона посміхнулася, але не відповіла.

Нік відчув запах річкової води раніше, ніж побачив її. Він пішов за нею тротуаром до сходів, які круто спускалися до причалу біля кромки води. Її босі ноги залишали мокрі сліди на сходах, а її повна жіночна дупа плавно перекочувалася під ковдрою, накинутою на талію. На пристані вона схопила його за руку. Нік відчув, як довгі нігті впиваються в його передпліччя трохи сильніше, ніж це потрібно.

- Будь обережний, Нік. Робітники всюди розкидають мотузки тощо.

Вони спустилися коротким трапом до гладкого плавучого будинку з панорамними вікнами. Домінік порилася в сумочці в пошуках ключів і безмовно балакала.

«Жінці мого віку погано жити з батьками та працювати, особливо якщо вона журналіст. Крім того, тут можна сидіти туманним ранком і думати про свої помилки і робити нові помилки». Вона подивилася на нього з посмішкою і сказала іншим, м'якшим тоном: «Мені нелегко дякувати комусь, але…»

Цю пропозицію вона теж не закінчила, але простягла руку і притягла голову Ніка до свого рота. Він відчув, як її нігті проникли крізь його густе кучеряве волосся в його череп, і м'який дотик її губ поступився місцем безпомилковому запрошенню увійти і дослідити його. Її мова була грайливою, живою істотою зі своєю власною мовою, коли вона притулилася до неї. Великі руки Ніка ковзнули під ковдру до тонкої пружної талії, а потім до повних тваринних стегон. Імпровізований одяг повільно впав. Він притяг її до себе, відчуваючи повні молоді груди з твердими сосками, що притискаються до напружених м'язів грудей там, де сорочка була відчинена.

Ноги, здавалося, підкосилися під нею. Вона спіткнулася об двері, і її плоский живіт піднявся, щоб прийняти його мужність, відокремлену лише тонким шаром одягу. Потім ковдра зовсім злетіла, і це привело їх обох до тями.

"Можливо, - сказала вона з веселощами в очах, - нам краще увійти всередину". Вона натягла на себе ковдру.

- Можливо, - посміхнувся Нік. Його великі руки не одразу відпустили її. Він був схильний відвезти її туди на мокре дерево старої баржі. Це може бути трохи болісно для жінки, подумав він, посміхаючись. Він повинен був знати, що у Домінік, під її дикою нерозсудливістю та поведінкою фотомоделі, був вулканічний характер. Вона провела Ніка всередину і ввімкнула світло. - Почекай тут, Нік. Першу записку я отримала від дочки доктора Ліна Кеті. Вона зникла в спальні, а Нік опустився на недавно оббитий диван сімнадцятого століття.

Журналістика, мабуть, процвітає, подумав він. Килим від стіни до стіни був досить товстим, щоб на ньому могли пастися вівці. Поглядом професіонала він помітив, що у Версалі такі штори виглядатимуть недоречно. Меблі в основному сімнадцятого і вісімнадцятого століть, що випромінює м'яке сяйво доглянутого антикваріату. Він побачив картину Кокто в рамці, що висіла на одній стіні, і дуже маленьку картину Пікассо на іншій стіні.

Домінік повернулася з телеграмою в руці, все ще неохайно загорнута у ковдру. Нік висловив своє захоплення її виглядом, а Домінік із чуттєвою усмішкою відпустила ковдру, простягаючи йому телеграму. Домінік закурила цигарку і пройшла по кімнаті, поки Нік читав телеграму. Це було не дуже показово. Це нагадувало Домініці про запрошення Кеті відвідати її, якщо вона колись приїде до Парижа. Вона запропонувала місце зустрічі, просила зберегти секретність та вказала цікаву історію для її журналу.

— І подумати тільки, — сказала Домінік, затягуючись цигаркою, — що я розповіла цьому нещасному щуру Джонні все про цю угоду і що він мало не викрав цю бідну дитину. Я б ніколи не вибачила це собі.

— Отже, ти думаєш, коли він дізнався про друге побачення, він збирався з'явитися на це побачення? — спитав Нік, пильно дивлячись на неї.

Вона знизала плечима. — Коли Ву попросив мене використати мої журналістські зв'язки, щоб стежити за вами в аеропорту, він сказав, що це особиста справа, пов'язана з азартними іграми. Я була йому винна дещо, і це було неважко. Але коли я побачила тебе на вечірці, я була така налякана, що не могла більше думати. Ви мали якесь відношення до Джонні Воу. Це все, що я знала про тебе. В результаті тепер мені доводиться пояснювати татові, як я втратила цей чудовий "Мерседес", який він так мило подарував мені на день народження». Поки вона говорила, Нік дивився, як довгі коричневі ноги ходять по кімнаті.

«Вибач, Нік, але я збираюся одягнутися», — сказала вона, повертаючись до спальні широким плавним кроком.


Думки Ніка летіли зі швидкістю комп'ютера і з додатковою перевагою. Він міг зважити факти і оцінити їхню цінність, якою б складною вона не була,

У цей момент під великим питанням досі залишалася Домініка Сен-Мартен. Розмова з Хоуком і справді ретельна перевірка безпеки не підходила. Але навіть зараз цілком можливо, що вона підставляла Ніка на влучну кулю.

Наприклад, подумав Нік, а як щодо цих панорамних вікон? Більшість людей не залишають штори відкритими у цей час ночі. Їхньою першою дією при вході було б закрити їх. Нік не думав, що він перебільшує. Така деталь часто робила різницю між швидким та смертельним. Чи спостерігали за ним треті особи через ці вікна?

Домінік повернулася до кімнати. За той короткий час, що її не було, вона перетворилася з промоклої кішки, якою б прекрасною вона не була, в іншу, стрункішу істоту. Пара золотих еластичних штанів з лами щільно облягали спокусливі вигини її стегон і поринали в небезпечний вигин нижче за пупок. З брюками вона носила відповідну бретельку, яка ледве утримувала розкішні груди всередині. Вона вклала своє вологе волосся в шиньйон, так що витончені вигини її плечей і шиї піднімалися безперервною лінією, привертаючи увагу до її повних чуттєвих губ і яскравих зелених очей. Коли вона увійшла, вона стояла у своїх золотих туфлях на високих підборах, усвідомлюючи цей ефект.

- Але я жахлива господиня, Нік, - сказала вона. — Після всього, що ти зробив для мене, я навіть не запропонувала тобі випити. У мене є чудовий бренді.

- Коньяк чудовий, - коротко сказав Нік. — Ти завжди залишаєш штори відчиненими?

Вона видала смішок, нахиляючись до шафки з лікером. - Але Ніколас. Ти такий підозрілий. Вікна прозорі лише з одного боку, через них ми можемо бачити назовні, а всередину ніхто не може зазирнути». Вона повернулась і подивилася на нього широко розплющеними очима.

«Можна кохатися так, якби ви займалися цим на очах у всього світу. Це дає вам таке вільне і природне почуття, і це великий жарт з людьми, які проходять повз».

Ну, подумав Нік, кожному своє. Це здавалося досить невинним — якщо це не була особливо жахлива пастка.

— Сподіваюся, ви не заперечуватимете, якщо я це перевірю. Не чекаючи, щоб побачити, так це чи ні, він підвівся і вийшов надвір. Вона казала правду. Він міг бачити тільки скло та тьмяне світло за ним. Коли він повернувся, вона сиділа на дивані, притулившись спиною до спинки. Її очі були широко розплющені, дражнячи його.

- Quel tigre, мій Ніколас. Спробуй цей коньяк і забудь про свої війни.

— Повір мені, Домініко, — сказав він. 'Я б хотів. Але ми не те щоб граємо з комуністами на довіру. Голос Ніка звучав ліниво, коли він дивився на неї.

Вона опустила очі. "Я починаю розуміти". У кімнаті лунала музика із чудового стереообладнання. Голос Рея Чарльза слідував за його складними арабесками в області глибокого серцевого болю. До біса його, вирішив Нік. Якщо це пастка, я піду за дівчиною зі стилетом, перш ніж я піду. А якщо ні, я використовую стару, звивисту Сену для мети, прославленої в піснях та оповіданнях, - як фон для занять любов'ю з цією чудовою дівчиною, сповненою мужності.

Він почув, як Домінік хихикнула.

— Я якраз думала, — сказала вона, все ще сміючись, — що не можу забути, як ти так дико реготав, коли довкола літали кулі. Ти завжди посміхаєшся, коли у тебе стріляють?

— Тільки якщо я виграю, — посміхнувся Нік.

— Тримаю парі, ти розсміявся б, якби програв. До гіркого кінця, - сказала вона.

Нік знизав плечима. «Можливо, якби це було досить весело. Але, певно, не так сильно.

— Ні, — лагідно сказала вона. «Для небагатьох людей є лише життя та сміх. Або взагалі нічого.

Вона ніжно поцілувала його, потім відсторонилася - її очі були широко розплющені. Її руки лягли на спину і вони зійшлися в сказі. Прохолодна розкіш її повних грудей була подібна до живих істот, коли вони притискалися до твердих м'язів його грудей. Її губи були жадібно підставлені, і рот широко розкрився, коли її руки перетворилися на пазурі, що зірвали тонку сорочку з його спини. Потім її руки ковзнули по твердих м'язах його плечей і рук, вниз до його вузької талії, досліджували сталеві стегна, потім знову піднялися, щоб розстебнути блискавку на його штанах. Потім він відчув на собі прохолодну силу її руки, і вона направила його, відкинувшись назад, і її тіло виконало дикий танець кохання і напружилося, щоб змусити їх злитися.

"Ви коли-небудь намагалися зробити це на кушетці у стилі Людовіка XV?" — тихо спитав Нік, але з відтінком гумору.

"У спальню, Нік ..."

Він підняв її, наче вона була дитиною. У спальні нічник відкидав м'яке світло на багаті меблі, і він обережно опустив їх на ліжко. Потім вони обоє роздяглися.

"Швидше, Нік, о, швидше". Вона майже плакала і сміялася, коли цілувала тверде м'язове тіло, і її тіло звивалося. Раптом вона сіла, і її прекрасне обличчя покрило його груди гарячковими поцілунками, які ковзали по зв'язках його преса, і він відчував, як її м'яке волосся пестить його живіт і стегна. Його сильні, м'які руки обійняли м'якість її молодих грудей, і він відчув тверді соски під своїми пальцями. Його рот, такий самий пристрасний і гарячий, як і її, досліджував її тіло, цілуючи та кусаючи прохолодний плід її плоті. Потім її довге гнучке тіло відкинулося назад, і вона потягла його за собою, і гарні стегна утворили велику букву V, запрошуючи його до гарячої печери її бажання.

Він почув низький, наполегливий шепіт у її горлі, коли її голова гойдалася туди-сюди, а очі і рот були щільно закриті, ніби це стримувало її пристрасть усередині. Він чув її приглушені благання про більше, про звільнення, але тримався на відстані від спілки. Її нігті дряпали його спину та сідниці, а гнучке стегно перекинулося через його плече. Її стогін посилився, коли вона підштовхнула його.

І, нарешті, він, звичайно, прийшов до неї. Вона напружилася, ніби отримала електричний імпульс, коли Нік відчув, як її обпікаючий, всеохоплюючий жар спрямувався в нього, а її припливна хвиля, що співає, прокотилася по його тілу, коли вони почали довгий тріумфальний наступ.

Вони забули про все, перекидалися в білій хвилі емоцій, але все-таки, здавалося, стояли поза своїми тіл, дивлячись зверху вниз на двох чарівних тварин, котрі кохали на м'якому, широкому ліжку. Нік звертався з Домінік, як із чистокровною кобилою, з легкими руками та ніжними, але міцними шпорами на оксамитовій шкірі та гнучкими м'язами. Вона ідеально йшла за ним, злившись у найніжнішій точці їхньої зустрічі, і разом вони бігли, як кентаври, довгою стежкою до замку, коли її вже було не зупинити, і він радісно дав їй волю і дав їй жорстким хлистом свого збиту мужність. Нік піднявся до зірок на своєму молочно-білому коні. Але довгий шлях ще не закінчився. Вона підстрибувала під ним, її довге, судомне дихання загрожувало вирвати легені з її тіла. Нік почув гучний крик, що спонукав його якось переслідувати її вище і вище останнього схилу її пристрасті. Він відчував глибоко в собі, черпаючи запас сил і витривалості, м'які стегна пестили його талію, а її нігті малювали стигмати Ероса на його спині та боках. Нік прискорив крок, і по дикості її реакції і люті, з якою вона кинулася на нього своїм зрілим тілом, що звивається, важко було сказати, хто жеребець, а хто кобила.

Але, нарешті, могутнє тіло Ніка обійняло її в останніх обіймах. Коли велика шпора його статі досліджувала вологу між її прекрасними ногами і намацувала найтаємніші і делікатні печери її жіночності, він підняв її на останній схил скелі, де повітря було розріджене. Там у них закружляла голова, і вони люто стиснули один одного, коли всесвіт вибухнув чистим світлом, і вони не усвідомили нічого, крім концентричних хвиль їхньої останньої конвульсії.

Кілька хвилин вона мовчки лежала поряд з ним, і очі її були заплющені, кінцівки тремтіли, а гарні груди пом'якшали.

Потім вони знову пили коньяк. Вони разом досліджували таємничі сфери своїх прекрасних юних тіл і знову і знову зливались разом тієї ночі у спеку цього магнетизму. Нарешті людина на ім'я Кіллмайстер витяглася зовсім спокійно, позбавлена тієї войовничої пристрасті, яка іноді робила її більш суперагентом, ніж чоловіком. Розвідувальні польоти та шпигунські мережі, баланс сил у Вашингтоні, Берліні, Москві та Пекіні — все це було забуто у пристрасті тієї паризької ночі.


Розділ 7


Десь пролунав дзвінок у двері. Наполегливе дзижчання проникло крізь шари глибокого сну без сновидінь, нагадавши Ніку, хто він такий і навіщо він тут. Він повністю прокинувся за той час, який би знадобився більшості людей, щоб протерти очі від сну. Його велике м'язове тіло кинулося котячим стрибком через кімнату до столу, де лежав його Люгер. Він швидко перевірив його, повернувся до вікна і подивився в одностороннє вікно.

Відвідувач був не ким іншим, як Артуром, огрядним союзником Джонні Воу. Він стояв біля дверей зі своєю звичайною ідіотською безглуздою посмішкою і, здавалося, не збирався йти. У будинку знову пролунав пронизливий дзвінок.

Нік підкрався і сів на край ліжка. Дівчина заворушилася, коли він струснув її, ліниво розплющивши зелені очі. Коли вона побачила Ніка, на її обличчі поволі розпливлася задоволена посмішка.

- Все ще тигр, - сказала вона сонно. "Постійно на стежці війни". Вона скинула ковдру і оголила своє спокусливе тіло, таке ж повільне й задоволене любов'ю та сном, як воно було диким та вимогливим минулої ночі. Вона ніжно погладила напружені м'язи нижньої частини живота Ніка, потім досліджувала його стегна. — Дозволь мені перевірити, хто б це не був. Можливо, вони підуть.

Вона потяглася, як кішка, і спробувала стягнути Ніка вниз. Її тіло пахло теплим і приємним, а соски на повних овалах її грудей почали твердіти.

- Домінік, - різко сказав Нік, сідаючи. - Це Артур, Домінік. Іди подивися, чого він хоче.

Її великі очі широко розплющилися, і вона напружилася.

- Ні, Нік. Цей хлопець викликає у мене мурашки. Я не хочу його бачити.

— Боюся, тобі доведеться, — лагідно сказав Нік. «Оскільки вони знають про зустріч із Кеті Лін завтра ввечері, а ми не можемо її попередити, нам потрібно дізнатися якнайбільше».

Він нахилився і поцілував злякану дівчину. 'Не бійся. Я буду біля задніх дверей, і якщо Чарлі Чан спробує зробити щось гидке, ми прострілимо в ньому круглі дірки.

Повага Ніка до Домініка зросла, коли він побачив її реакцію. Вона більше не чинила опір, а підібрала кімоно. Нік не міг не вдарити її по дупі, коли вона проходила повз нього. Потім він швидко пішов до задніх дверей, голий, але з пістолетом у руках. Жалюзі на двері були відчинені, і він міг чути все, що відбувається у вітальні. Зараз був не час для скромності — Домінік уже стояла біля дверей, і Артур, мабуть, збирався зазирнути через задні двері. Нік вийшов назовні.

Він почув, як Домінік відчинила вхідні двері і позіхнула. 'Вітання. О, це ти, Артуре? Якщо ви дзвоните в дзвіночок у цей жахливий час, мені доведеться принести вам каву.

Він почув, як Артур щось відповів своїм високим голосом, хихикаючи, а потім вони пройшли до вітальні, де Нік міг їх чітко чути.

- У тебе дуже мила родимка, міс Домінік, - сказав Артур. 'Ти виглядаєш дуже мило сьогодні. Весна хороша для тебе.

Нік, притулившись до дверей, зрозумів, що голий з люгером у руці робитиме цікаве видовище для перехожих. Але досі річка була безлюдна і не видно з вулиці.

«Артур, – почув він голос Домінік, – я не хочу здатися грубою і не заперечую проти вашої компанії, але я зустріла вчора зовсім чудову людину і не виспалася». У мене теж сильний головний біль. Будь милим, припини заплутані жарти і скажи мені, чого хоче Джонні. Потім я можу лягти спати на тиждень або близько того, а потім ти зможеш робити… ну, Артуре, що б ти не робив.

Вона мала рацію, подумав Нік. Вона народжена для сцени.

— Ви дуже слизьке дівчисько, міс Домінік, — пролунав голос Артура. «Джонні не знає, куди ти пішла після чудової вечірки минулої ночі. Гарний матеріал, Джонні добре заплатив би.

"Я пішла до того, як піднялася метушня, і той, до кого я пішла, - як казали серед нас, - це те, до чого Джонні Ву не має жодного відношення". Артур здавався настільки приголомшеним, що його відповідь потонула в сміху.

— І поки ми інформуємо Джонні Ву, Артуре, — продовжила Домінік, — ти також можеш сказати йому, що я більше не робитиму йому ніяких послуг. Я чула від свого американського колеги, що фотографія, яку я розповсюдила серед журналістів аеропорту, була зроблена з розвідника і не має нічого спільного з його особистими справами. Скажи йому, що я не хочу брати участь у шпигунстві. Я тусовщиця і не більше».

— Джонні хоче, щоб ти приєдналася до нього в замку, — сказав Артур.

- Скажи Джонні, що це буде іншим разом. Скажи йому, що я зайнята. Що я вірю, що закохана.

Голос Артура почав нагадувати закиди настирливої старої діви. — Джонні хоче попередити вас, міс Домінік. Ти ж знаєш, який Джонні буває, якщо дуже злий.

— Скажи, що Домінік дуже шкодує. А поки що загляньте ще раз, коли будете поблизу».

— Джонні каже, скажи міс Домінік, що якщо вона сьогодні ввечері прийде на вечерю в замок, він отримає шматок ексклюзивної шкіри з Китаю, найкраще від інших шкур або хутра.

- Хм, - сказав Домінік. А потім вона видала огидний крик, від якого Нік мало не увірвався всередину з пістолетом. — Боже мій, Артуре, моя кава википає. Я буду там обов'язково.

Вона вискочила через задні двері і підняла брови, перевіряючи, чи зрозумів Нік. Він кивнув і зробив їй знак іти туди. Вона не відповіла вперше, але коли він наполягав, вона здалася. Вона повернулася до вітальні.

— Пробач мені, Артуре. Добре. Скажи Джонні, що я прийду, але я не дуже хороший. Я сподіваюся, що це хороша історія, і якщо він настукає на мене, скажи мені, що я повідомлю деякі приємні подробиці з його особистого життя в колонку світської хроніки, які змусять його задуматися.

«Джонні сказав, що це найкраща шкіра у твоєму житті, ти не пошкодуєш». Настала коротка мовчанка. Артур не збирався йти. Нік почав хвилюватись.

— Артуре, мій любий, — солодко сказала Домініка. — Зроби мені ласку і не дивись на мене так. Багато жінок у гардеробі говорили, що ваш пильний погляд додає неприємний штрих вашому класичному зовнішньому вигляду. А тепер йди і скажи Джонні Ву, щоб до восьмої години коктейлі були холодними.

По кімнаті пролунало пронизливе хихикання Артура. Здавалося, він збирався втекти. Нік розслабився і чекав, поки Домініка скаже йому, що шлях вільний. Він, звичайно, не знав, що вона могла б щось шепнути Артуру, якби він пішов, але Ніку було важко повірити, що вона працювала з китайськими комуністами. Попередня ніч була чудовою. І з цього моменту він використовуватиме її. Той факт, що ставками були життя буквально мільйонів людей, не робив його кращим. Це не було одним із найприємніших побічних ефектів роботи на уряд.

Його думки перебив грубий голос за спиною. Нік швидко обернувся і спробував сховати Люгер. Голос належав одному з найзмученіших старих нероб, яких він коли-небудь бачив. Старий клошар сидів на баржі, пришвартованій подалі, і час від часу сьорбав ковток із пляшки отруйного на вигляд алжирського вина.

— Я спитав, чи є в тебе сигарета, друже, — пролунав голос французькою. Ніку довелося розсміятися.

"Я виглядаю так, ніби у мене є цигарка?"

Чоловік з цікавістю глянув на нього.

— Гаразд, гаразд, — прогарчав він. — Не треба бути грубим, друже. Ти збираєшся вбити когось із цього великої німецької гармати? Ти збираєшся вбити свою коханку? Заради грошей я промовчу про це.

"Я дам вам знати, коли буду готовий", - сказав Нік.

— Це вартує додатково, — спокійно сказав старий, роблячи ще ковток. У цей момент у дверях з'явилася Домініка.

"Хто чи що це?" — спитав Нік, показуючи на старого ледаря.

Домініка просунула голову у двері, широко посміхнулася і помахала рукою. «Бонжур, Генрі. Як справи?'

«Принаймні так само погано, як учора, і, мабуть, краще, ніж завтра, дорога», — відповів старий і помахав у відповідь. Домінік втягнула Ніка усередину.

- Це Анрі, клошар. Коли поліція намагається заарештувати його за бродяжництво, я говорю, що він мій майстер на всі руки. Звичайно, він взагалі не працює, якщо не голодує по-справжньому. Добре, що мені нема чого втрачати, інакше я розорюся. Він великий пліткар».

- Не те щоб друг, - сказав Нік. "Він думав, що я збираюся тебе застрелити, і запропонував купити мені його мовчання".

Домінік подивилася на нього і ніжно посміхнулася. Він вірний, але не дурний. Він би взяв ваші гроші, а потім попередив би мене. А тепер, мсьє, — сказала вона, скидаючи кімоно, щоб показати свої спокусливі вигини, — повернімося до ліжка. Якщо ви будете дуже добрі до мене, я уважно вислухаю ваші інструкції про те, що робити, коли буду в замку Джонні Ву.

Нік мав на увазі й інші речі, але нічого, що могло б зачекати. Вони одразу ж повернулися до спальні і невдовзі знову сіли поряд, курили та розмовляли.

Його інструкції були досить простими. Суть у тому, що Домінік мала прийти на зустріч із Джонні Воу, створюючи враження, що вона співпрацюватиме, а потім розповість Ніку все, що зможе дізнатися про китайську операцію, пов'язану з Кеті Лін.

"Немає жодних шансів знайти Кеті Лін до того, як вона прийде в кафе завтра ввечері?" - Запитала Домініка. Нік похитав головою. ЦРУ поставило на це копів, але вони не чекають від цього багато чого. На єдиній фотографії, яка маємо, вона знаходиться на задньому плані, і її обличчя частково закрите. І у китайців мають бути десятки її фотографій».

'Мерде' - сказала француженка. «Шкода, що я не сфотографувала її, коли брала у неї інтерв'ю. Я б не хотіла, щоб бідна дитина потрапила у пастку.

- Подивимося, що ми можемо з цим зробити, - сказав Нік, ліниво потягуючись.

— Ах, так, — сказав Домінік, посміхаючись. «Це буде чудово. У цього нещасного Джонні Ву немає жодного шансу. Ви спіймаєте дівчину миттєво. Вона різко клацнула пальцями. Потім вона перебралася через ліжко до Ніка, простягаючи руки, запрошуючи його в хтиву втіху свого тіла. Нік був зворушений цим видовищем. Він притис її до ліжка і зістрибнув з усмішкою і великою демонстрацією енергії.

«Мені треба піти, поговорити з людьми, дитинко. Я люблю тебе Але…'

'Кошон, свиня, — гаркнула вона і продовжила серію ідіоматичних лайок, які були настільки незрозумілі Ніку, що він не міг зрозуміти й половини з них.

— Повір мені, боляче, — весело сказав він. — Не могли б ви дозволити своєму другові Генрі заглянути на палубу і подивитися, чи не ховаються там якісь зловісні вихідці зі Сходу чи інші незнайомці?

Він швидким кроком попрямував у ванну, явно не звертаючи уваги на спокусливі рухи її тіла на ліжку.

«Я збираюся очиститися від гріхів ночі та ранку, якщо хтось запитає про мене».

— Добре, — радісно сказав Домінік. 'Я тобі допоможу. Якось я брала інтерв'ю у японської гейші.

Нік рішуче відхилив пропозицію і як запобіжний зачинив двері. Коли він зачинив двері, Домінік з філософським виразом обличчя одягла кімоно і підійшла до задніх дверей.

Нік кілька хвилин простояв під обпікаючим душем, від якого він частково почервонів, як рак, потім увімкнув холод і вийшов освіженим. Подивився у дзеркало і лишився задоволений. Колота рана, яку він отримав минулої ночі під час вуличної бійки, була не чим іншим, як подряпиною, що добре гояться. Він не бачив жодного граму зайвого жиру на своєму тілі. Він закінчив своє повсякденне занурення в чисту дисципліну йоги, коли повернулася Домінік і прокричала через двері, що Анрі сказав, що шлях вільний. До цього часу Нік вже не почував себе таким завантаженим і зосередився на роботі. Він швидко випив чашку кави з мовчазною Домінікою, яка відчула, що його настрій змінився. Він призначив їй зустріч, коли вона повернеться із замку Джонні Ву. Потім він легко піднявся сходами до припаркованого Ягуару.

Його сорочка була повністю зіпсована, і в будь-якому випадку потрібно було переодягнутися. Тому він пішов у свій готельний номер. Його не здивувало, що його таємно обшукали. Звичайно, оскільки він не був настільки дурний, щоб залишити там свою стару докторську сумку, в якій у нього була велика кількість інструментів, що викривали - він нічого не пропустив.

Він подзвонив Расті Доновану, люб'язно піддражнив його з приводу його пригоди напередодні ввечері і попросив зайти через півтори години до певного ресторану, відомого своєю кухнею та винами. "Якщо мій камуфляж зіпсований, - подумав Нік, - мені краще використовувати його по максимуму". Занадто часто його контакти доводилося встановлювати у брудних кафе. Потім він поїхав на Jag в депо AX і зателефонував Хоуку відеофоном. Хоук виглядав трохи втомленим. Нік сказав йому це.

- З кожною хвилиною все складніше, Нік. До мене доходять чутки з Китаю. Можливо, мені незабаром треба вивезти вас з Парижа і відправити до лікаря Лін. Китайці розчаровуються у пошуках цієї дівчини. Якщо вони дістануться її, він ніколи не покине країну. Якщо вони не зможуть отримати її, можливо, вони зроблять щось приголомшливе, щоб урятувати себе від величезних пропагандистських втрат через дезертирство доктора Лін. Послухаймо, що в тебе є.

Нік ясно розповів йому, що сталося з моменту їхньої останньої розмови. Хоук уважно слухав, не перебивав його і здавався задоволеним. - Але, - задумливо сказав він, - якщо ця міс Сент-Мартін виявиться подвійним агентом, ви... е...

- У якомусь сенсі так, - сказав Нік, - але ти нічого не можеш з цим поробити. Вона вже довела свою цінність, сер.

"В якості моральної підтримки?" зазначив Хоук. Нік подивився на свої запонки і краєм ока помітив натяк на усмішку на тонких старих губах Хоука.

— Вас зацікавить, Ніку, що її сім'я вклала значні кошти в каучукові плантації на півночі В'єтнаму. Це може бути використане для тиску.

"Я перейду до цього прямо зараз, сер," сказав Нік. Він швидко розгорнув план, який мав на увазі. Хоук відповідно кивнув, слухаючи.

«Це добре звучить для мене, Нік. Ще дещо. Коли знайдеш цю дівчину Лін, візьми в неї перстень із печаткою, яку вона носить. Він належав її матері і може довести докторові Ліні, що його дочка в наших руках. Це важливо.'

- Добре, - сказав Нік. "Я подзвоню тобі знову, як тільки зможу, після зустрічі з дівчиною".

Хоук уже тримав інший телефон біля вуха, коли екран згас.

Потім Нік пішов до одного з офісів та запросив дуже спеціальне обладнання.


Розділ 8


Площа зі старою кам'яною церквою, каменем і кафе з навісом належала безпосередньо Утрілло. Але район занепав з часів Утрілло, і церква і кафе були закриті високими промисловими будинками, що виросли навколо них. Широкими вулицями тягнувся щільний рух, і товсті домогосподарки ходили від магазину до магазину з вічними сітками, з багтів, що стирчали з них покритих золотою кіркою. Газетник пройшов кафе зі своїми газетами, які того дня добре продавалися. Заголовки були привабливими. Вони кричали: Китайські торгові аташе вбиті на вечірці. Один із чоловіків у барі купив газету і слабо розсміявся, читаючи цю історію. Так як він був вкрай брудною та неохайною фігурою навіть для цього району, ніхто не цього помітив. Через деякий час до нього приєдналася так само несприятлива на вигляд постать, і вони вдвох вийшли з кафе.

Незабаром після цього вони залізли до кабіни вантажівки. Той, що вище, час від часу пив з пляшки дешевого вина і водночас дозволяв звисати з нижньої губи згаслої сигареті галуазі — витівка, варта великого Жана-Поля Бельмондо.

Стара вантажівка проїхала через передмістя, потім виїхала на відкриту місцевість. Чоловіки зупинялися тут і там у придорожніх кафе та випивали по склянці бренді, не розмовляючи ні з іншими водіями, ні з фермерами, а потім їхали далі. Незадовго до темряви вони знову зупинилися і тинялися навколо бару, поки сонце не піднялося над верхівками дерев. Вони були такі брудні і, мабуть, сердиті, що ніхто не намагався з ними зав'язати розмову, що було їм зручно. Нарешті вони поїхали, повернули ліворуч з головної дороги і проїхали кілька миль маловикористовуваною путівцем. У якийсь момент високий чоловік жестом наказав водієві зупинитися і вказав на путівець, що веде через кущі до дерев'яних воріт.

- Ось тут і чекай, - сказав високий чоловік. «Прямо перед воротами бачиш досить велику галявину, яку не видно з дороги. Припаркуйся там обличчям до дороги. До замку трохи більше кілометра. І Расті, — сказав високий чоловік, кладучи руку на руку водія, — не переймайся. Це повинно бути зроблено таємно, та я маю на увазі це.

"Не хвилюйтеся, N3", - сказав водій. «Я можу почекати ще трохи, перш ніж примушу китайців заплатити минулої ночі. Але я хотів би знати, як ви дізналися, що там була ця галявина.

«У нинішньому вигляді вони будуть вашою інтерпретацією аерофотознімків – треба вчитися, – посміхнувся N3. "І якщо ти випадеш зі своєї ролі навіть через секунду після цього, ти отримаєш ляпас".

Вантажівка рушила далі, і Нік опустився на підлогу кабіни. Віз зупинився біля великих воріт, щоб спитати у охоронця дорогу до стайнях. Дорогу вони, звісно, знали. Намір полягав у тому, щоб створити ілюзію того, що в машині був лише один чоловік, бо він знову поїде. Обидва чоловіки сіли, поки вантажівка їхала довгою дорогою до стайнях. Дорога вилася між рядами витончених дерев, що розпустилися, що стояли на пишних зелених галявинах. Перед довгою свіжопофарбованою стайнею обидва чоловіки вилізли з машини і почали люто жбурляти на землю мішки з фуражем. Повільно підійшов чоловік у шкіряному фартуху з ковальським молотом у руці і глянув на них.

«Гей, — вигукнув менший із двох чоловіків із хитрим виглядом, — хто тут підпишеться за цей корм?»

Чоловік у фартуху почухав потилицю. «Я не знав, що їжа була замовлена. Тренера тут нема.

"Це особлива суміш, сьогодні вдень захотіли", - прогарчав водій. "Ви підписуєте чи ні?" Чоловік сумнівався. — Не знаю, чи став би я. Хазяїн поїхав на коні і незабаром повернеться. Можливо, він знає, що треба зробити.

Водій виголосив довгу серію лайок, які закінчилися заявою про те, що він не може чекати весь вечір, поки персонал стайні буде у зборі.

— Ламаар, — сказав він. — Я покладу його назад у машину, але більше не дзвоніть нам із терміновим замовленням. Мене не хвилює, що ви, хлопці, розіб'єтеся з голоду біля стартового стовпа.

— Добре, — зітхнув чоловік. "Я підпишуся". Він поставив свій підпис під підробленим рахунком-фактурою, і буркотливий водій пішов назад до вантажівки, навіть не сказавши «до побачення». — Давай зникнемо, — промимрив він своєму супутникові. «Джонні поїхав верхи і може повернутися за хвилину».

- Гаразд, - сказав Нік, - поїдеш. Коли дійдеш до повороту, скажу, де мене висадити. Вам доведеться виїхати через головний вхід, але скажіть охоронцеві, що ви заблукали. Він тебе випустить.

Коли вони виїжджали, Нік подивився у дзеркало заднього виду. Він бачив, як Ву під'їхав до стайнях, спішився і поговорив з людиною у фартуху. За кілька хвилин китайський майстер-шпигун знизав плечима і повернувся. Нік не мав часу дивитися далі. Вони поїхали до лісу. Рості зупинив вантажівку і Нік легко вистрибнув з кабіни і підійшов до задньої частини машини. Там він витяг довгу алюмінієву штангу, закріплену на плечовому упорі, як базука, та переносний енергоблок.

Він тихо крикнув співробітнику ЦРУ: «Все гаразд». «Іди», і вантажівка поїхала через ліс. Нік чекав на узліссі. Не минуло й двох хвилин, як зайшло сонце. Його час був майже ідеальним. У лісі було вже темно, хоч небо ще освітлювало захід сонця.

Непомітно прокрався через ліс, пробираючись до своєї мети з упевненістю, наче він народився в цьому маєтку. Через п'ять хвилин він був на краю лужка і побачив останні промені денного світла, що відбивалися від старих каменів замку.

Довгою дорогою під'їхала машина. Нік усміхнувся. Тепер Домініка їздила значно більш консервативному седані. Цікаво, як вона пояснила батькам втрату "мерседеса". Знаючи її, то була б гарна історія. Він бачив, як вона зупинилася біля кам'яного мосту через рів і увійшла всередину.

Нік мовчки бігав від дерева до дерева під довгим рядом дубів, доки не досягнув потрібного дерева. Перша гілка висіла приблизно за двадцять футів над ним. Він зняв з плеча легку нейлонову альпіністську мотузку, перекинув її через гілку і схопився за інший кінець. Потім він перекинув своє спорядження через плече і, перебираючи руками, підтягнувся, схопився за гілку і легко, як кішка, сів на неї. Він потягнув за собою мотузку та приготував своє спорядження.

Він був приблизно за двісті ярдів від замку. Він спрямував алюмінієвий стрижень на одне з вікон замку, повернув кілька ручок на блоці живлення і похмуро глянув на нові параболічні мікрофони дальньої дії, які могли підслуховувати крізь товсті вікна. Пристрій відтворення надвисоких частот, який йому подарували, був чимось новим. Потім його похмурий погляд зник, і він тихо засміявся. Підслуховуючий пристрій було направлено в їдальню, вловлюючи невелику вільність, яку один із лакеїв несподівано дозволив собі зробити з однією зі служниць, що накривали на стіл. Нік слухав, як дівчина лає слугу, доки не переконався, що мікрофон налаштований ідеально.

Потім він повернувся до вікна кабінету і тут же почув голос Джонні Воу, який з привітною ввічливістю привітав Домінік.

Нік довго слухав сидячи на дереві розмову про незнайомих йому людей та події, які його не цікавили. Вони сиділи за столом, коли Джонні порушив тему Кеті Лін. Ні Домініка, ні Джонні Воу, зрозуміло, не підозрювали, що їхня розмова записується на барабани магнітофона, що повільно обертаються.

- Я чув, у тебе нове побачення, щоб поговорити з цією китаянкою, - почув Нік Джонні.

— Цікаво, звідки ти знаєш, — ласкаво відповіла Домінік.

"Моя робота полягає в тому, щоб знати про все, що відбувається в китайському співтоваристві", - відповів Джонні. — Ви, звичайно, знаєте, дорога Домініка, що вона дочка доктора Ліня і що її безпека має першорядне значення для Китайської Народної Республіки. Було б дуже шкода, якби з нею щось трапилося, поки вона продовжує свою дівочу витівку».

- Пагін? пирхнула Домініка. "У мене склалося враження, що вона бігла, щоб врятувати своє життя".

Джонні засміявся. «Ви явно не розумієте китайської ментальності. Жодна вихована китайська дочка не кинула б свою сім'ю всерйоз. Вона молода. Її дратують наші досить суворі обмеження на подорожі. Вона й не підозрює, що її життя може бути у небезпеці. Вороги нашої країни хотіли б нажитися на політичних подіях, якщо з нею щось станеться, доки вона перебуває в Європі. Моя робота — переконатись, що цього не станеться».

— Що ж, — сказав Домінік, — якщо побачуся з нею, я передам їй те, що ти сказав.

'Я дуже вдячний. Крім того, мій уряд уповноважив мене запропонувати вам в обмін на вашу співпрацю в цьому питанні значну компенсацію за частку вашого батька в його каучуковій плантації у В'єтнамі, яка тепер, звичайно, перебуває в руках уряду в Ханої».

— Тобі краще поговорити про це з татом, — недбало сказала Домініка. "Він займається бізнесом у нашій родині".

"Це значна сума", - сказав Джонні. «Натомість я просто прошу вас сказати мені, де Кеті Лін, якщо ви дізнаєтеся, або ж попросити її написати листа батькові, запевнивши його у своєму доброму здоров'ї і повідомивши йому, що вона планує повернутися». в Китай. Чесно кажучи, такий лист мені потрібний з політичних причин, якщо нашим супротивникам вдасться викрасти дівчину. Скажіть їй, що ви можете надіслати листа доктору Лінь через французьких журналістів у Китаї. Нік одразу насторожився. Джонні нічого не знав про персня з печаткою. Його подорож не була марною. Крім того, що це довело лояльність Домініки, тепер він мав тверду перевагу над китайцями. Джонні, звичайно, спробує зв'язатися з Кеті Лін у кафе в Ле-Аль завтра ввечері, коли вона зустрінеться з Домінікою. В іншому випадку він не зможе завадити американській спробі вивезти доктора Ліня з Китаю, а без кільця доктор Лін ніколи не повірив би, що дівчина у китайців. Тоді він почуватиметься вільно, щоб піти. Все, що потрібно було зробити Ніку, це переконатися, що вони тим часом не отримають дівчину.

«Звичайно, я хотів би піти з вами, коли ви зустрінетеся з нею завтра ввечері, — вів далі Джонні, — але я боюся, що молодь завжди не довіряє авторитетам. Мені доведеться покластися на вашу чудову думку, Домініка, щоб врятувати дитину від самої себе.

"Дитина - нічого собі," сказала Домініка. - Вона доросла жінка. Я зустрічалася з нею, пам'ятаєш. Але я вам дам знати, що вона захоче сказати.

Залишок розмови був неважливим. Нік залишив свій магнітофон увімкненим, поки Домініка нарешті не пішла. Потім він почекав, поки охоронець зробить ще один обхід будинку із двома здоровенними доберманами. Потім він знову запакував своє спорядження і спустився на землю по мотузці. Через двадцять хвилин він так безшумно виринув біля кабіни вантажівки, що Расті Донован мало не вистрілив у нього.

— Чорт забирай, — сказав Расті, прибираючи револьвер, — ви, як привид, сер. Посмішка Ніка яскраво сяяла у темряві, коли він закурив сигарету. "Пробач, Расти. Наступного разу я прийду з прапором і б'ємо в барабан, щоб ви знали, що я йду». Співробітник ЦРУ розсміявся. "Все в порядку?"

- Все, - сказав Нік. "Давай вибиратися звідси."

Поки вантажівка їхала дорогою до Парижа, думки Ніка крутилися в тисячах деталей, які він мав організувати для завтрашньої операції. Джонні оточив би кафе своїми людьми. Але у Ніка була ідея...


Через три години він зустрів Домініку на новій модній дискотеці Le Shakespeare a Go-Go на Монпарнасі. Дискотека, набита багатими молодими парижанами, була обставлена скромніше і дешевше, ніж місцеве кафе, що поважає себе. Нік притулився до хисткого дерев'яного столу, намагаючись почути її крізь шум музики. Кімната була настільки галасливою, що стала безпечною. Ніщо, включаючи їхню власну розмову, не могло бути підслуханим будь-ким.

— А чи не можна піти кудись тихіше? — заревів Нік.

— Але я люблю тебе показувати, Ніколас. Тут із півдюжини жінок готові перерізати мені горло, бо я придбала тебе першою. Крім того, я ще не чула Freeps і всі їх люблять».

Нік похмуро глянув на "Фріспів" - п'ятьох молодих людей з суворим обличчям, з довгим волоссям і в штанах, які їм були малі, вони гриміли на своїх інструментах і кричали на натовп, як їм заманеться. Що ж, подумав Нік, Домініка трохи бавиться. Але коли вони розпочали новий танець, вона була налаштована оргіастично. "Вона трохи захмеліла", - подумав Нік. Він схопив її за руку і потяг до дверей. Зовні вона обняла його і сказала: «Є тільки одне місце, де ти можеш мене задовільно чути». Вона притулилася губами до його губ і прошепотіла: «І ти страшенно добре знаєш, де це, Нік Картер».

— Вибач, — сказав Нік, — у жодному разі. Джонні може робити дурниці, але він не дурний. Ваш будинок знаходиться під наглядом. Ви можете розраховувати на це. Її руки швидко гладили його тіло.

«Що б ти сказав, любий, — сказала вона незрозумілим мовою, — якби я сказала тобі, що вирішила цю маленьку проблему?»

- Я думаю, - зі сміхом сказав Нік, - що тоді я зайняв би вичікувальну позицію.

«Просто почекай і побачиш», — переможно сказала вона, підзиваючи таксі, що проїжджає. Як правило, Нік не любив манірних панянок, але Домініка напевно заслужила трохи повеселитися за останні кілька днів. Таксі під'їхало до Сени, обігнуло околиці Домініка і зупинилося на іншому березі річки.

На березі Домінік тихо покликала. "Анрі?"

— Я тут, мадемуазель, — промовив у темряві грубий і знайомий голос. Старий волоцюга сидів у човні і пив із всюдисущої пляшки алжирського вина. Дівчина тріумфально подивилася на Ніка.

- Хіба я теж не чудова шпигунка?

"Дітко, - сказав Нік і поцілував її, - ти геній". Старий шумно сплюнув у воду. Вони сиділи в човні в тиші, доки старий неухильно переправляв їх на веслах і висаджував біля чорного ходу, де ніхто, крім води, не міг їх побачити.

Тиша в плавучому будинку сама по собі була інтимністю. Якийсь час вони дивилися один на одного. Потім Домініка тихо спитала: — Випити не хочете?

- Нічого особливого, - м'яко сказав Нік.

— Я теж, — сказала м'якша дівчина.

Вона зняла піджак свого костюма і впустила його на підлогу. Не зводячи очей з Ніка, вона розстебнула блузку і накинула її на теплі засмаглі плечі, поки ніжний коричневий колір її тіла дивним чином не контрастував з сліпучо-білим ліфчиком. Потім бюстгальтер упав на підлогу.

Вона скинула туфлі і нахилилася, груди її впали, як стиглий плід, щоб зняти панчохи. Вона стояла перед Ніком, одягнена лише у спідницю.

"Нік, - сказала вона зі слабким натяком на алкоголь у голосі, - допоможи мені зі спідницею".

Але спершу вона допомогла йому зняти одяг. Потім вона повернулась і показала йому свою атласно-гладку шкіру, поки він розстібав спідницю і стягував її з її довгого тіла, тепер зовсім оголеного і чекає на нього. На мить вона стояла, її стрункі стегна притиснулися до нього, її обличчя було звернене до його рота, сильне тіло Ніка обвивало її, і його м'які руки пестили її тіло.

«Нік, пішли кудись. Геть. Принаймні післязавтра. Ти і я. Я можу готувати та робити все. Ми могли б зробити вродливих дітей. Я ніколи не хотіла...

— Ні, — перебив її, — не думай про це. Чи не зараз, ніколи. Такою була цікава етика людини. Навіть у цей момент він не міг збрехати. Поки що у нього не було вибору.

— Я не можу мріяти, чи не так? В її очах були сльози. Потім вона провела його руками по найпотаємніших частинах свого тіла, наче могла заволодіти моментом, посиливши його. Коли його руки грали, вона тремтіла, як музичний інструмент, до якого торкнулися потрібного місця. Коли наростало крещендо, він підняв її і відніс до спальні.

І знову протягом довгої ночі м'яке тіло жінки та тверде тверде тіло чоловіка зійшлися у битві. Його тверді м'язи били її м'яке, струнке тіло, а її м'які груди і живіт витримували жахливу атаку і невпинно піднімалися назустріч нещадному покаранню його мужності. Пізніше, коли вона лежала поряд з ним у темряві, вона тихо стогнала, поки вогонь їхнього голоду знову не спалахнув, і вони знову не напали один на одного.


Розділ 9


Протягом дня Les Halles, великий ринковий район Парижа, пожвавлено більше, ніж будь-яка інша центральна частина цього переповненого мегаполісу. Під цими великими залізними та скляними навісами, що нагадують вокзали вікторіанської епохи, торговці намагаються виконувати свою роботу з мінімумом упорядкованості.

Після настання темряви, приблизно до півночі, вулиці значною мірою пустельні, за винятком кількох поліцейських, що туплять холодними ногами і чекають незмінного натовпу. І коли воно приходить, це море людей - воно таке ж могутнє і невідворотне, як приплив. Важко навантажені вантажівки їдуть із морських портів та полів Франції. З ними приходять робітники, ринкові повії, театрали та, звичайно ж, туристи. О третій годині ночі неможливо проїхати автомобілем вулицями, що ведуть у цей район. Весь доступний простір зайнятий вантажівками, які завантажують та вивантажують ящики з овочами у купи розміром з людину. Візки проштовхуються через натовп - відомо, що люди підуть з дороги, якщо ви просто вдасте, що серйозно збираєтеся їх переїхати.

Навколо кафе «Свиня-рибалка» було людно. Радієвий годинник Ніка показував, що вже майже дві години. Він сидів у темній кабіні вантажівки, не зводячи очей з кафе, яке Кеті Лін згадала як місце зустрічі з Домінікою. Рості мав почати діяти будь-якої миті. Нік хотів би увійти в кафе сам, але через його розмір це було неможливо. Навіть перевдягнений у синю куртку ринкового робітника, він вирізнявся серед інших чоловіків, які насеніли туди-сюди під час перерв, щоб швидко випити коньяк або склянку гарячого вина.

Загалом, Нік був задоволений своїми планами. Якби Домінік добре впоралася зі своєю роботою зі спеціальним пульверизатором для парфумів, який він узяв на складі AX, він був би впевнений, що до ранку китаянка буде в нього в руках. Коли б вона прийшла.

Він побачив спалах камери Домініки, коли вона знімала свій нібито репортаж. Вона вдала, що повідомляє про нічний ринок. Він уявив собі, як вона фотографує засмаглих старих водіїв вантажівок та їх колоритних помічників, розпитує їх про анекдоти і жартома відхиляє їхні веселі непристойні пропозиції. У той же час вона шукатиме китайську втікачку, у якої, мабуть, закінчуються її гроші та її витривалість. Кеті Лін мала прийти близько трьох годин.

Рівно о другій годині Расті під'їхав до кафе на армійському «Шевролі» США з ревучою сиреною та битком набитим військовими поліцейськими — це було як крах поїзда. Вони викотились із машини. Двоє великих поліцейських стали біля входу з автоматами, коли Расті та ще двоє чоловіків увірвалися до кафе.

Нік вийшов із вантажівки і підійшов. У загальному здивуванні ніхто б його не побачив, навіть якби мав шість голів.

Вже почав збиратися натовп, і зазвичай галасливий ринок характеризувався відносною тишею. Нік усміхався, слухаючи, як Донован гаркає, як сержант-майор, що ніхто не повинен залишати це місце, доки він не перевірить їхні документи. З ним був французький поліцейський, щоби переконатися, що опору не буде.

Нік, що стовпився перед відчиненими дверима, побачив молоду китаянку, одягнену в штани та кофту, яка раптом встала з-за свого столика і побігла до дверей. Один із військових поліцейських узяв її за руку. Вона дала йому ляпас і сильно вдарила Расті, коли він дістався до неї. Нарешті двоє поліцейських затримали її, коли вона схвильовано кричала французькою, що її викрали американці з політичних мотивів, дивуючись, що стало з французькою ввічливістю тепер, коли всі просто стояли і нічого не робили.

Мабуть, ввічливості більше не було. А може, здоровий глузд узяв гору над, коли французи побачили два автомати здоровенних поліцейських, що стояли біля дверей.

Вони виштовхнули її за двері, а вона продовжувала штовхатись і кричати. Вони запхали її в машину, де вона продовжувала чинити опір.

Расті подивився на натовп, який видавав загрозливі звуки і, здавалося, збирався скинути американців у Сену - з автоматами, Шевроле та іншим. — Пані та панове, — сказав він. «Я коротко поясню вам, чому відбулася ця хвороблива сцена, і прошу вибачення за те, що перервав ваш відпочинок. Як ви знаєте, уряд США не воює із маленькими дівчатками. І цей представник вашого власного уряду не надав би нам офіційної допомоги, якби слова цієї дівчини були правдою. Ні, вказана дівчина розшукується владою у зв'язку із вбивством її коханця, американського льотчика. Як ви все бачили, вона явно здатна на це.

Кульгаюча нога Расті була цілком реальною. Вона добре його вдарила. Він понизив голос до довірчого шепоту і озирнувся.

«Можливо, мені не варто було цього говорити, але її метод був досить дивним. Вона задушила бідолаху своїм ліфчиком.

У тиші Расті показав свою саму ірландську усмішку, знизав плечима і пішов, ще раз вибачившись за занепокоєння. Натовп швидко розійшовся, бурмочучи: «Ах, боне, ти мав знати, роман, цього разу американці мають рацію».

Нік зайшов у кафе. Смаглявий чоловік невідомого походження схвильовано розмовляв телефоном. У Ніка була ідея, що він зателефонував до штаб-квартири і отримав насолоду від цього. Нік повернувся до своєї вантажівки. Він знав, що за півгодини в окрузі не залишиться нікого, хто б не чув, що американці заарештували молоду китаянку за найжахливіших обставин. Китайська дівчина насправді була співробітником посольства і її не чекала серйозніша доля, ніж провести залишок ночі в компанії хлопців із ЦРУ.

Але різні китайські агенти, які, як знав Нік, були поблизу, теж почують про це і, як він сподівався, настільки заплутаються, що вирішать, що гра закінчена. І якби Кеті Лін дізналася б про це, вона могла б бути схильнішою з'явитися, знаючи, що тиск ослабне, тому що, мабуть, американці вже схопили її. Але китайських авторитетів це не обдурить, і Нік це чудово знав.

Наступну годину Нік терпляче чекав у вантажівці. Якщо Домінік побачить дівчину, вона дасть їй записку, в якій буде сказано, щоб вона вийшла надвір до вантажівки. Якщо вона послухається, то все буде добре. Якщо вона не підкориться, Нік придумав спосіб слідувати за нею, куди б вона не пішла.

Хоча Кеті Лін нічого б не помітила, Домініка розпорошила б на неї парфуми з пульверизатора, який дав їй Нік. Завдяки розвитку науки про «мікрокапсулювання» та кропітку роботу з поляризації духи були радіоактивними, але нешкідливими. Радіоактивний матеріал буде реагувати на сусідній лічильник Гейгера.

Нік знову глянув на годинник. Було вже три години. Він сподівався, що місія не провалиться після всіх ретельних приготувань.

Його погляд привернув рух у натовпі. Великий "роллс-ройс" повільно проїжджав крізь натовп перед кафе. Один із бамперів потрапив до червонолиця чоловіка в білому, закривавленому м'ясному халаті. М'ясник та його компаньйон не могли винести того, що люди відштовхують їх убік під час огляду визначних пам'яток на «роллс-ауті». Вони стояли, кричачи і розмовляючи біля вікна і погрожуючи атакувати. Нік стежив за цим інцидентом із деяким здивуванням, поки його лічильник Гейгера раптово не почав працювати як божевільний.

В одну мить Нік зменшив гучність і не зводив очей зі стрілки, що вібрує на високих частотах. Його погляд одразу зупинився на цій сцені. Його мозок працював так швидко, що все в його полі зору здавалося застиглим у його рухах, як один кадр із фільму. Десь у натовпі, освітлена теплим світлом із вікна кафе, стояла дівчина, за яку вже померло кілька людей. Люгер з'явився в руці Ніка, коли він приготувався відкрити вогонь, якщо щось станеться. Тільки для нього час здавався застиглим. Решта просто продовжувала йти. М'ясники кричали на водія "Роллса". Троє ринкових торговців у синіх куртках ніби сперечалися про переваги двох повій, що стояли в тіні. Американський турист та його дружина стежили за сценою та стояли близько один до одного. Газетник намагався продати ранковий випуск. Тим часом стрілка лічильника Гейгера повідомила Ніку, що матч розпочався. Нік не особливо дбав про «ролс» і доглядав його. Він не вписувався у цю сцену.

Потім двері «Роллса» відчинилися. Вийшов чоловік міцної статури у смокінгу, а за ним жінка у вечірній сукні. Джонні Ву прийшов, щоб взяти справу до своїх рук, холодно подумав Нік. Він мені не потрібен. Він націлив ствол пістолета між лопаток Джонні.

У цей момент одна з повій вирвалася з тіні і вибігла надвір. Джонні зробив крок слідом за нею, і коли палець Ніка стиснув спусковий гачок, один із м'ясників схопив його і врятував йому життя. Джонні боровся з м'ясником, пропонував йому гроші, і Нік не міг прицілитися

Нік блискавично вискочив із кабіни з лічильником Гейгера у руці. Немов привид, він ковзав від тіні до тіні, проносячись повз натовп перед кафе. Лічильник Гейгера сказав йому, що він правильною дорогою, тому що дівчина вже зникла на темній вулиці.

Бідолашна дитина, думав Нік, вона продовжувала тікати, тільки для того, щоб вийти з кафе прямо в обійми Джонні Ву. Мабуть, вона довіряє мені так, як я довіряю Генріху Гіммлеру.

Він біг легко та плавно. Йому здалося, що він побачив дівчину приблизно за п'ятдесят ярдів попереду. Потім його нога приземлилася на мокрий капустяний лист, і він упав, вдарившись об купу ящиків з капустою, перш ніж ударитися об землю. Потім ящик розлетівся на уламки, і качани покотилися вулицею, коли кулі потрапили в ціль. Нік нахилився і озирнувся.

Джонні Ву стояв, спершись рукою на капот "Роллса", і жахливо стріляв у його бік. Нік подумував відкрити вогонь у відповідь, але у нього були справи важливіші, і завжди був шанс, що він потрапить у невинного перехожого. Він використовував ящики з овочами як прикриття та відступив далі вулицею. Він більше не міг бачити дівчину, але лічильник Гейгер все ще працював.

Він перевірив провулки, які проходив. Лічильник Гейгера повідомив йому, що вона все ще попереду на вулиці. Незабаром за ним прийдуть переслідувачі. Зрештою, арешт Донована приніс користь. Джонні б не втручався особисто, якби плутанина в китайському таборі не досягла свого апогею. Він був не лише найкращим шпигуном, а й шефом рівня Хоука, тому очікувалося, що він уникатиме брудної роботи і не ризикуватиме бути застреленим чи заарештованим.

Нік відійшов убік, щоб пропустити фургон із овочами. Прямуючи в тому ж напрямку, за яким слідував Нік, він відразу сів на нього, тримаючись за купу ящиків з ріпою і не зводячи очей зі стрілки лічильника Гейгера. Стрілка знову поповзла вгору.

Раптом фургон різко зупинився. Двоє чоловіків у синіх куртках кричали Ніку, що вони не мають страховки для перевезення пасажирів і що він повинен просто відвалити.

- Добре, - крикнув у відповідь Нік. "Заспокойтеся, хлопчики". Район, з якого виходив радіоактивний сигнал, був відносно безлюдною частиною площі. Було кілька м'ясних лавок, переважно поруч із провулком. Нік залишив робітників, які ще кричали на нього, і побіг до виходу з провулка. Нік ніколи не думав про те, щоб з хлоп'ячим прагненням бігти темними провулками на територію, окуповану ворогом, але він дійшов висновку, що дозволивши дівчинці втекти, він почуватиметься ще дурнішим.

«Ні мужності, ні слави, Ніколас, – сказав він собі. Він обережно увійшов у провулок, притискаючись до стіни і безшумно рухаючись із Люгером у руці.

Якби він захотів, Нік міг би крастися так безшумно, що хода леопарда виглядала б незграбною та невпевненою. Він був уже на півдорозі до провулку, коли почув голосні французькі голоси, що наближалися. Він подумав, що це будуть люди із ринку. Вони привели б Джонні Ву і його підручних прямо до нього - так само, як Нік був досить розумний, щоб дозволити собі зайти в глухий кут.

Провулок закінчувався глухим муром. По обидва боки були великі вантажні двері. Нік спробував їх, але всі вони були зачинені. Попереду він міг бачити тьмяне світло під дверима, але воно було надто далеко.

На початку алеї горів ліхтар. Промінь світла досяг Ніка за півметра. Він нерухомо притиснувся до стіни, поки промінь світла танцював у провулку, а потім знову повернувся до його напрямку. Йому не було куди бігти в укриття. Ні секунди не вагаючись, Нік вимкнув світло. Людина, яка тримала ліхтар, з'явилася як силует. Нік припинив вогонь. Він не мав наміру стріляти у французького агента або нічного сторожа. — Американський агент, — проревів чоловік. «Він тут, у цьому…» Він підписав би смертний вирок. Від удару куль Ніка відкинуло на три фути, він упав і завмер. Він почув владний голос Джонні на задньому плані.

— Ідіть за ним, чоловіки. Він тільки-но пограбував бар і холоднокровно застрелив офіціанта. І його навіть не знають у цьому районі, – почув він Джонні. Злочинність у цій галузі жорстко контролювалася злочинним світом, і ви не повинні були вбивати без попереднього отримання дозволу.

Нік був надто зайнятий, щоб сміятися. Коли перші люди завернули за ріг, він послав град куль над їхніми головами, і вони швидко відступили. Проблема була в тому, що Нік не знав, хто був місцевим і хто був шпигуном Ву. Ну, подумав він, це ганьба. Тоді вони повинні просто надати поліції ловити грабіжників.

Він побачив металеві двері підвалу та двома кулями прострілив замок. Випадкові постріли тепер відбивалися від каміння провулку. Нік підняв металеві двері і пірнув за неї. Люди Джонні Ву думали, що загнали його в кут, і на той час, коли виявлять, що загнаний у куток лисиць був пумою, вони будуть у поганій формі.

Вони підбігли купкою і запалили ліхтарі та посвітили на стіни. Стоячи на заглиблених сходах до підвалу, Нік поклав перед собою боєприпаси і зустрів їх убивчо точними залпами. Вони вискочили з провулка, щоби перегрупуватися. Іноді кілька куль відскакували від залізних дверей, але Нік не став відповідати цей вогонь. Це була просто витрата набоїв. Він почув, як один із французів сказав: «Ах, мсьє, я маю все, що потрібно, щоб викурити його з укриття. Я зроблю це.

Ах, мсьє, подумав Нік, у мене для вас дещо є, настирливий ледар. І ви отримаєте це. Він побачив фари наприкінці провулку і почув важкий двигун. Якого біса вони зараз роблять? Вони йдуть на таран?

За кілька хвилин він отримав відповідь на своє запитання. Вогні повернулися і світили просто в провулок. Нік на мить опустив над собою двері підвалу, і ворог, мабуть, подумав, що провулок порожній. Він чув розгублені крики людей, голоси і великий навантажувач.

Він схопився на ноги, як смертоносний чорт із коробки. Вони кинулися до нього, як солдати з танками. У них був навантажувач вилковий, і дві великі лопатки були спрямовані прямо на нього. Він вистрілив і розбив одну із фар. Вогонь у відповідь став більш точним, і кулі відскакували від дверей, коли вони опускалися назад. Нік зважив факти за секунду. Він знав, що не зможе зламати замок на дверях підвалу, як він зробив це з висячим замком на загратованій брамі. І він не був навіть за шість футів, коли спробував втекти.

Ніхто не любить, коли його заганяють у кут, це нудотне, безнадійне почуття, і Кіллмайстрові це не сподобалося. Але, подібно до боксера, який не любить, коли його б'ють, але знає, що робити у разі удару, Нік не втрачав часу на розпач. Він ризикнув без страху та жалю.

Він міг чути двигун навантажувача майже над головою. Зібравши сили у своїх величезних ногах, він стрибнув з верхньої сходинки і приземлився посеред провулку. Світ перетворився на запаморочливий вир провулка, що крутиться, стін, каменів і фігур, що біжать риссю. І в центрі вихору завжди була одна фара навантажувача, на якій було зосереджено всю його увагу. Як кішка, він крутився в повітрі, коли приземлявся, і йому було все одно, як сильно він упав на лівий бік, поки він не пошкодив руку, що стріляла.

Він твердо приземлився, прийняв удар на ліве плече і підняв Люгер нагору. Постріли відбивались від металевих дверей і над головою, коли супротивники намагалися змінити дистанцію стрілянини.

Блискучі леза навантажувача були за кілька футів від нього, і водій швидко опустив їх прямо над вулицею, два сталеві кинджали з електроприводом пронизали б його, як обідня вилка шматок вишневого пирога. Нік підстрибнув легко і швидко, як матадор. Потім підняв Вільгельміну, натиснув на курок, і друга фара згасла. Водій зненацька зупинив свою машину і Ніка тимчасово прикрила ця штука від вогню китайських бойовиків.

Нік відскочив назад і обрушив залп на людину на навантажувачі.

«Ось я, — крикнув він французькою, — хапай мене». Чоловік різко прискорив навантажувач і машина рвонулася вперед, тепер леза знаходилися на одному рівні з геніталіями Ніка. Нік почув кроки у провулку.

— Отак, ублюдок, — тихо сказав Нік і зупинився. Машина наближалася до нього, як шалений металевий бик, і Нік стояв нерухомо. Його гнів вплинув на реакцію водія і він загальмував на секунду пізніше. Від поштовху потужного навантажувача, що врізався у стіну на повному ходу, на Ніка обрушився град цегли. Внаслідок аварії водій упав зі свого сидіння і впав на землю.

Нік підтягнувся на одній з частин навантажувача і стрибнув на сидіння водія. Заглухлий двигун знову загарчав, коли він натиснув кнопку. З третьої спроби Нік зрозумів, як керувати цією машиною. Вони юрмилися навколо нього, розмахуючи ліхтарями, стріляючи в нього. Чоловік із довгим і небезпечним м'ясним гаком у руці люто махнув їм біля ноги Ніка і спробував вилізти на борт. Нік почув, як удар відбився від металу машини. Чоловік підняв гачок для другого удару. Нік прибрав руку з керма і вдарив чоловіка по обличчю дулом «люгера». Він звалився на землю, ревучи від болю, і Нік звернув свою увагу на худорлявого чоловіка зі складним ножем, що дерся по навантажувачу. Люгер блиснув у темряві, і той зісковзнув з навантажувача надвір. Тепер машина почала швидко виляти.

Він міг би дати повний газ та пройти через провулок у безпечне місце. Так, якби на ньому була куленепробивна вітровка. Коли навантажувач повернув, він відчув удар колеса об перешкоду, і повітря наповнилося оглушливим криком, який різко обірвався, коли він відчайдушно розвернув машину. Він побачив людину перед собою, що направила на неї пістолет при світлі ліхтарика. Нік кинув машину вперед і пригнувся. Машина вдарилася об стіну з таким глухим стукотом, що Ніка мало не збило з сидіння. Чоловіка відштовхнуло до стіни, і двигун знову затих. Нік завів його знову і дав задній хід. Бойовик, притиснутий до стіни, лежав у калюжі крові.

Але їх було надто багато. Нік розгорнув навантажувач і направив його до дерев'яних розсувних дверей, які він побачив на самому початку.


Розділ 10


Двері перед ним наблизилися. Постріли за ним також наближалися. Нік вчепився в кермо всією величезною силою своїх рук та плечей. Він уперся в сидіння і в останню хвилину дав повний газ, жмурячись в очікуванні удару. Двері ставали дедалі більше. Що буде далі залежало від товщини дерева.

Вилковий навантажувач врізався в дерев'яні двері, і Нік відчув поштовх кожною кісткою та м'язом. Він почув стукіт навантажувача об дерево і скрип дощок, що ламаються, коли лопатки відчинили двері. Машина увірвалася прямо до будинку. Це було велике приміщення м'ясної крамниці. У тьмяному світлі єдиної лампочки, запаленої перед магазином, він побачив ряди туш, підвішених на гаках, як одяг у хімчистці.

Коли він завів навантажувач так далеко в магазин, що ніхто не міг сховатися за ним, він вимкнув двигун і подався назад до дверей. Вони можуть увірватися будь-якої миті. Досить перших кількох, які увірвуться, а решта на деякий час розгубляться. Такому судженню ви навчилися у суворій школі досвіду, і якщо ви вижили у цій школі, уроки згодом могли врятувати вам життя. Він перекинув важкий обробний стіл, пірнув за нього і почав чекати.

Коли вони прийшли, вони зіграли круто. Двоє з них по обидва боки від дверей низько пригнулися до захисних тіней. Теорія полягала в тому, що Нік не міг одразу підстрелити їх обох. Це була хибна теорія. Він міг і це зробив. Один із них все ще рухався і намагався стріляти далі в тіні. Нік подивився вниз на ствол «люгера», і звук удару луною рознісся по всій будівлі. Китайський агент перестав стріляти та завмер.

Зовні було тихо. Китайцям незабаром довелося б набирати нових агентів, якби Джонні Ву не використав своїх людей обережніше. Нік подумав, сидячи за плахою, щоб він зробив, якби він був у китайських туфлях. Очевидним рішенням було оточити будівлю. Потім вони увірвуться попереду і атакують його з обох боків. Має бути вихід. Лічильник Гейгера спрацював десь у провулку, але останнє випромінювання було помічене саме у цьому будинку. Якщо Кеті Лін увійшла і вийшла з нього, він теж мав це зробити.

На жаль, вони не дали можливість пошукати його. Він уже чув приглушені звуки розбитого скла спереду. Рішучий, вирішив Нік, - так можна назвати Джонні Ву. Такий же рішучий Нік залишив м'ясний блок і проповз повз довгу низку підвішених туш до входу в магазин. Він прийшов надто пізно.

Усередині вже був чоловік. Як тільки вони почують перший постріл спереду, вони зрозуміють, що він прибитий, і увірвуться через зламані двері. Тож це треба було робити мовчки. Він одягнув запобіжник Вільгельміни і засунув її собі за пояс. Неподалік він почув скрип половиці, потім тиша, поки незграбний чоловік чекав, чи не буде якоїсь реакції на його помилку. Чоловік, мабуть, думав, що Нік чекає на нього ззаду біля зламаних дверей. Повільно та безшумно Нік підкрався до чоловіка, прямо піднявши ногу і ретельно вивчивши її пальцем ноги, перш ніж поставити його на землю. Дуже повільно вони наблизилися один до одного у темряві. Тепер Нік міг чути повільне обережне дихання, коли інша людина зосередилася на своєму русі, не підозрюючи про смерть, Нік наближався праворуч між рядами туш, що висять.

Чоловік був у наступному ряді, за кілька кроків від нього. Нік стояв нерухомо. Він дозволив чоловікові підійти до нього, навіть не ризикуючи зітхнути в цей момент. Коли чоловік зробив ще один невпевнений крок, Нік швидко пройшов між рядами, стискаючи руку хлопця з пістолетом, як у затиску, а іншою рукою прикриваючи рота. Він почув, як у паніці вирвалося подих і брязкіт пістолета по полицях. Потім він відпустив зап'ястя чоловіка і дозволив Х'юго, смертельно тонкому стилету зробити свою справу. Одним спритним рухом він устромив лезо між третім і четвертим рубом, потім відступив назад і опустив свою жертву на землю.

У цей момент Нік потрапив у промінь ліхтаря. Він негайно зреагував і пірнув між рядами плоті. І коли його руки торкнулися однієї з туш, він схопив її та підняв. Він бачив, як м'ясники та постачальники важко працюють зі шматками м'яса на плечах, але не уявляв собі, наскільки вони важкі. Повільно величезні м'язи взяли на себе величезну вагу і зняли з гачка, і він підвівся, розмахуючи тілом бика. Останнім зусиллям змучених м'язів він кинув мертвого бика до світла.

Він почув клацання курка, але на той час стовбур уже глибоко встромився в плоть від удару, і удар був зовсім приглушений. А другий стрілець упав на землю під тушею бика, і Нік знав, що той уже не встане.

Минулої ночі Джонні Воу втратив кілька людей. Він, мабуть, дуже хоче роздобути мене, подумав Нік. Замислено він підняв ліхтар стрільця. Він відвів промінь від передньої частини магазину та висвітлив магазин. Світло висвітлювало лише підвішене м'ясо, пили, тесаки та інші інструменти м'ясника.

Він побачив сходи у кутку. Брови Ніка радісно піднялися. Якщо в мене не закінчаться боєприпаси, я зможу захищати цю драбину до Різдва, подумав він. Ще десять пострілів. Добре. Китайцям знадобиться десять людей, щоб піднятися цими сходами. Він швидко підвівся.

Кімната була майже порожня. Тут і там було звалено коробки з м'ясними консервами, а на підлозі валялося кілька порожніх пляшок. Очевидно, добрі м'ясники з Les Halles тут проводили свій відпочинок. Сходи вели до інших дверей, які виглядали наглухо замкненими. Ніку хотілося оглянути кімнату ближче, але йому довелося залишатися біля сходів, щоби чути, що відбувається внизу.

Він сховався за одвірок і почав чекати. Рано чи пізно прийдуть м'ясники або поліція, і він може втекти в метушні. Доти була битва. Раптом легкий, приємний голос чудовою англійською запитав: «Ви американський агент, Нік Картер?» Нік розвернувся і навів пістолет на звук голосу.

«Було б дуже неввічливо з вашого боку застрелити мене тепер, коли я зайшла так далеко, щоб дізнатися про вас краще». То був голос дівчини. Він повернув ліхтар, але не побачив її. "Кеті Лін?" - Запитав Нік. - Приємно, - сказала вона. "Я тут".

Нік посвітив угору. Спочатку він зачепився променем світла за струнку золоту ногу і продовжив свій шлях вгору по такому ж приємному золотому стегну, де на стегнах була захоплена напрочуд брудна сукня. Це була облягаюча сукня з глибоким декольте, що оголював верхівки двох маленьких грудей спокусливої форми. Дівчина сиділа верхи на високій дерев'яній перегородці і її миле личко серйозно дивилося на нього. Той факт, що обличчя як у паризької повії було розфарбоване в яскраві кольори, а довге чорне волосся було скуйовджене і скуйовджене, анітрохи не применшувало привабливості в цілому.

— Чи не забагато запитати, що ви тут робите, мадемуазель Лін? — ввічливо спитав Нік.

«Можна спати тут, якщо у готелі небезпечно. Мсьє-м'ясник зберігає тут свої дорогі м'ясні консерви і тому завжди тримає двері замкненими. І тепло та сухо. Двічі я ходила тут усю ніч, перш ніж знайшла це місце. Тепер я просто забираюся сюди щоночі.

«Коли небезпечно спати у готелі? Я маю на увазі гірше, ніж зазвичай? - Запитав Нік.

— Коли цей жахливий товстун шукає дівчат для Вуцуна. Чи бачите, я не зупиняюся в дуже шикарному готелі.

- Ти маєш на увазі Джонні Ву.

— Так, це його імперіалістичне ім'я. Вона вибухнула ламаною французькою мовою. «Я всім кажу, що я в'єтнамське дівчисько. Але божевільний товстун дізнається, хто я, коли побачить мене...».

«Старий Артур, схоже, ніде не має гарної репутації», — розсміявся Нік. "Вам буде цікаво дізнатися, що Джонні Ву і вся його банда чекають унизу, щоб їх запросили".

"Якщо ви допоможете мені спуститися, я покажу вам свій секретний вихід", - сказала вона. Нік тихо, але тепло засміявся.

- Ти покажеш мені вихід.

"Щоправда," вигукнула вона.

- Я тобі вірю, - сказав Нік. — Я майже готовий повірити у будь-що про тебе.

Він підняв руки, і її тонка грудна клітка майже затишно вмостилася у його великих долонях. Він тримав її в повітрі на мить, доки вона не змогла звільнити ноги від перегородки, потім обережно опустив її на підлогу. Нік зупинив її, коли вона почала ходити по кімнаті.

«Ви маєте зняти ці туфлі, — сказав він. Як ви думаєте, що подумає Джонні Ву, коли почує стукіт високих підборів над головою?

Вона спиралася на Ніка однією рукою, коли нахилялася, щоби зняти туфлі. Навіть у темряві Нік міг милуватися стрункими молодими ногами та витонченими стегнами.

Нік пішов за нею, поки вони мовчки йшли по залі. Вікно відчинилося з таким звуком, що Ніка поежило, але внизу нічого не було чути. Обережно піднялися на дах. Нік зачинив за ними вікно – не було сенсу залишати за собою чіткий слід.

- Дивись, - сказала вона, - за цим дахом ще один глухий кут. Я йду через підвал, але якщо ми зможемо перелізти через цей високий мур і зістрибнути з іншого боку, ми опинимося в провулку, який веде на вулицю Сен-Дені.

Дівчина трималася за руку, поки вони повзли по даху. Черепиця була гладкою. Стіна притулилася до одноповерхової майстерні. Нік одразу зрозумів, що дістатися до даху буде нескладно, але в провулок доведеться стрибнути. Він глянув на неї стурбовано.

- Думаєш, у тебе вийде?

Вона обернулася до нього і сказала: «Так».

Нік знову глянув на неї. Дівчина була з жахом. - Ти впевнена, Кеті? Якщо вона впаде у своєму нинішньому стані, то може розраховувати як мінімум на кілька зламаних кісточок.

Вона знову сказала "так".


- Кеті, люба, - сказав він. — Я вам скажу, що ми зробимо. Ти обійняв її, тож…

Обвиваючи його руками, вона міцно обвила його ногами. Нік повільно спустився зі стіни, переніс вагу обох на свої руки та плечі. Потім він відштовхнувся, втяг голову і сподівався, що не вирубає себе цим трюком.

Більшу частину удару прийняли він ноги, а тіло пронизав пекучий біль. Приземлившись, він упав на напружені м'язи спини і покотився далі. На мить вона опинилася під ним і подивилася вгору, потім вони обоє засміялися і побігли алеєю.

Вона повела його вулицею, освітленою лише де-не-де вікнами кафе, до свого готелю. Було вже пізно. Навіть ринкові повії тепер або знайшли клієнтів, або здалися. Вона вказала на щось, можливо, на свій готель, і Нік побачив її руку.

- Твоє кільце, Кеті. Що трапилося з вашим перстнем із печаткою?

- О, це, - недбало сказала вона. — Я віддала його мадемуазель Сен-Мартен у кафе. Чи бачиш, я думала, тебе можуть спіймати «Все в порядку, Кеті», сказав Нік. — Але зараз мені треба зателефонувати.

Вони пішли до найближчого відкритого кафе, щоб зателефонувати. Господар, цікавий старий з вусами як у моржа, чистив бар і кидав на Кеті несхвальні погляди, коли Нік дзвонив. Спершу він спробував зателефонувати Домініці, але вона не відповіла. Потім він розбудив Расті Донована. Він доручив йому знайти Домініку, забрати в неї кільце, а потім зустрітися з ним рано-вранці наступного дня в найближчому кафе.

Він відвіз Кеті до її готелю. Як би я не намагався, я не міг би вигадати кращого укриття, ніж публічний будинок у Ле-Аль, подумав Нік. На першому майданчику втомлена товстуха кинула йому рушник і зажадала десять франків, перш ніж дозволили продовжити шлях. Очі Кеті сердито блиснули.


«Спочатку я була на лівому березі, — говорила вона, поки вони піднімалися вузькими сходами, — але багато китайських студентів знали мене чи цікавилися, тому я пішла сюди, до готелю «Невада» біля Ле-Аль, де люди не питай так багато. Це був би дуже хороший маневр, якби слуга Ву-цзуна не почув, що по сусідству з'явилася нова східна дівчина і продовжував шукати мене».

Вони увійшли до маленької кімнати з вузьким ліжком, стільцем, раковиною, біде та столиком. Коли двері зачинилися, вона подивилася на нього.

— Чи є новини від мого батька? Він благополучно прибув до Сполучених Штатів? Я нічого про нього не чула і боюся гіршого.

Нік подивився на неї. - Ні, - м'яко сказав він, - це не спрацювало. Джонні Ву впіймав його, і він повернувся до Китаю.

Вона слухала мовчки, і її м'які карі очі сповнилися сльозами, потім вона повернула голову. «Все було марно. Я мушу повернутися до Китаю».

«Це, – сказав Нік, – найдурніша річ, яку ви можете зробити. Ніколи не зупиняйся, коли виграєш, дитинко. Він пояснив їй ситуацію і розповів про плани вивезти доктора Лінь із Китаю. — Хіба ти цього не розумієш?

Вона сказала. - "Вони швидше вб'ють його, ніж відпустять. Я повинна піти до Джонні Ву, щоб вони зрозуміли, що ми не втечемо.

Очі Ніка стали плоскими. Йому не подобалося пояснювати факти сучасного життя безневинним молодим людям.

— Я не думаю, що в цьому випадку в тебе чи твого батька є великий вибір. Багато людей скажуть, що голод мільйонів людей важливіший, ніж ви думаєте. Вибач, Кеті.

Дівчина глянула на нього. - "Вибачте мені. Це було б егоїстично. Дай-но я змию з лиця макіяж ринкової повії і подумаю.

Нік ліг на ліжко. Він нічого не міг зробити, поки Расті не знайшов би Домініку і не приніс йому обручку. А поки йому краще трохи поспати, якщо він має таку нагоду. З Хоуком він зв'яжеться завтра.

Він почув звуки душу з низьким натиском і краєм ока помітив золоті молоді кінцівки, коли вона зняла сукню, що обтягала, і увійшла в душову кабіну. Чорт забирай, подумав він, я б відчув себе набагато краще, якби Кеті і Домініка нічого не зробили з цим перснем з печаткою. Через деякий час він розплющив очі і побачив, що вона витирається в кутку. Побачивши його, вона неквапом обернула рушник навколо тіла і посміхнулася.

— Я думав, ви спите, містере Картер.

- Я теж, - сказав він, обертаючись.

Він відчував запах свіжості вимитого тіла, коли вона сиділа на краю ліжка. Її руки зірвали здертий, закривавлений одяг з його здорового тіла.

"Тепер я почуваюся краще", - сказала вона. — Але я ще дуже налякана. До цього мене бентежило втеча і те, що мені доводилося ховатися і маскуватися під нікчемну жінку». Вона посміхнулася. Ти такий великий іноземний диявол, що бідній Кеті доведеться спати на підлозі.

Коли Нік запропонував їй, що він спатиме на підлозі, вона похитала головою.

«Я дуже стурбована. Я не засну всю ніч, думаючи, що робити. Я спатиму в кріслі.

Нік розсміявся і потяг її на ліжко, зняв рушник і загорнув у покривало. За п'ять хвилин вона заснула.


Розділ 11


У Вашингтоні задзвонили телефони, і офіційні особи проводили екстрені наради, щоб домовитися про те, яку частку кредиту отримає їхнє відомство, якщо AX вдалося привезти знаменитого доктора Ліня з комуністичного Китаю на Захід. Відомий кореспондент опублікував натяк на те, що у деяких відомих людей полетять голови, якщо якась таємна операція закінчиться провалом. Літак був готовий відвезти президента у недоступне для дипломатів та журналістів місце, якщо щось піде не так. Серед усього цього Хоук, більш ніж будь-коли схожий на провінційного головного редактора, що випускає свою щотижневу газету по четвергах, зробив всю необхідну роботу і не заговорив ні з ким, з ким йому не треба було розмовляти. .

Ключ до цієї офіційної метушні був знайдений мирно сплячим цього весняного ранку на верхньому поверсі паризького публічного будинку, на кволому матраці, що бачив насіння тисячі швидких асоціацій. Вітерець з річки ворушив фіранки на одному широкому вікні. Звук двигунів вантажівок і гудків долинув з вітром, наповнивши маленьку кімнату.

Нік прокинувся, як завжди, раптово. Кеті Лін підвелася і одяглася. Вимита і в чистій сукні, вона мала витончену, п'янку красу євроазіатської жінки.

Побачивши, що вона серйозно дивиться на нього, Нік натягнув ковдру, що сповзла з неї в ніч, і запалив.

— Я вважаю, Нік, — сказала вона, — ти можеш подумати, що я незаймана чи дитина. Я ні те, ні інше. Вона сіла поряд з ним на ліжко і провела рукою по великій мускулистій платформі його грудей.

— Я думав, ти сонне дівчисько, — сказав Нік, посміхаючись крізь дим.

"У Китаї, - сказала вона, - вірять, що якщо ти врятуєш життя, ти можеш робити з нею все, що захочеш".

Нік схопив її і потягнув донизу, вдихаючи м'який аромат її губ і відчуваючи готову чуттєвість її стрункого тіла. Неохоче зупинився. "Хіба Вчитель не сказав, що ніколи не слід відмовлятися від чесноти, навіть якщо ти живеш серед варварів?" — спитав Нік, запитально піднявши брову.

Дівчина засміялася від насолоди. — Вчений-конфуціанець, незважаючи на всі його переваги. Я вважаю, що Конфуцій говорив про більш філософську чесноту».

Нік сказав: "Ви повинні написати записку своєму батькові, пояснивши ситуацію".

Її настрій одразу змінився. - Звичайно. Я напишу йому, поки ти одягаєшся.

Нік подивився на годинник і швидко одягнувся. Коли вона перестала писати, він узяв записку і сказав: «Пора йти. Ми вже спізнюємося.

Вони не запізнилися. Через півгодини після того, як вони мали зустрітися зі співробітником ЦРУ, вони все ще сиділи на теплому ранковому сонці з холодною кавою. Величезні зарості жовтих та червоних квітів оточили їх, коли продавці поставили свої кошики. Торговці тішили туристів. Повз проходив хлопчик-газетник і вигукував пікантні заголовки про велику битву злочинного світу, що сталася тієї ночі навколо Ле-Аль.

Ніку досить було поглянути на схвильоване обличчя ірландця, що прямував до їхнього столика, щоб зрозуміти, що щось не так.

— Що відбувається, Рості? — тихо спитав Нік.

Співробітник ЦРУ коротко кивнув Кеті, потім глянув прямо на Ніка. — Ми не можемо знайти Домініка Сен-Мартен. Ми пробували це у неї вдома, у її батьків, у її офісі, скрізь...

"Ви перевірили замок Джонні Ву?" — тихо спитав Нік. 'Прокляття. Я сказав їй не йти додому минулої ночі. Я сказав їй, що робити і як...

— У нас має бути офіційний ордер на обшук, — з сумнівом сказав Расті. "Може бути багато наслідків. "У вас є ордер на обшук від мене," гаркнув Нік. 'Неважливо. Я зроблю це сам. Ви відводите Кеті назад у притулок. там останні два тижні, я сумніваюся, що вона знайде її сьогодні... Пам'ятай, не залишай її одну ні на мить.


- Мені потрібна твоя машина. Ви можете двоє йти звідси. Якщо вони чіплятимуть вас на вулиці, стріляйте в них, а потім ставте запитання». І Нік сердито сказав: «Залишайся в готелі, доки я не приїду». Через кілька секунд Нік був у «Шевролі» Донована, мчачи його крізь пробки. Тюїльрі ніколи не виглядав так красиво з довгими зеленими галявинами під останніми ранковими туманами і маленькими деревами, що розпустилися, по інший бік масивного Лувру. У Ніка, однак, не було часу на красу, і він проклинав трафік, який повільно розплутувався.

Якби Джонні не знав значення кільця, що мав Домініку, це ненадовго. Домініка була скандалісткою, але Джонні навчався у Школі допитів під час НКВС, а не просто навчився вивертати руки.

І якби китайці знали про плани Хоука вивезти доктора Ліня з Китаю, вони відвезли б його швидко і далеко. Або, можливо, навіть, як боялася його дочка, вбити його, щоб уникнути ризику втратити. Йому було шкода, що м'ясник став на його лінію вогню, коли він намагався усунути Джонні Ву. Він би вбив його без заперечень совісті.

Затримка в плавучому будинку Домініки не мала бути довгою. Нік виявив її схованку і вважав, що є невеликий шанс, що вона сховала там каблучку до того, як її спіймають.

Він припаркувався на березі річки і швидко спустився сходами. Побіжний огляд Ніка показав йому, що плавучий будинок було покинуто. Двері були не зачинені, і коли він увійшов, то не виявив слідів боротьби, але це ні про що не говорило. Коли він подивився на таємну скриньку в її секретарці, він був так само порожній, як і весь будинок.

Він мав поспішати до замку Джонні. Але спочатку йому треба було перевірити ще дещо. Спокійно, без зайвих рухів, він пройшов до чорного ходу і сів на кинутий вугільний човен, де мешкав бомж Анрі. Баржа здавалася такою ж порожньою, як плавучий будинок. Потім чуйні вуха Ніка вловили звук руху під палубою. Він знайшов його у темряві трюму. Обвітрене старе обличчя було вкрите кров'ю, що запеклася, а брудний старий плащ промок наскрізь. Нік помацав його пульс. Старий застогнав, моргнув і спробував щось сказати, але слова були нерозбірливі.

- Вам потрібний лікар, - сказав Нік. — Я надішлю його якнайшвидше. Чому ви не звернулися до поліції?

«Передайте ле ваш», — промимрив старий. - Ні, принцесі. Я пробував… пробував…» Потім сили покинули його зовсім. Нік все одно знав, хто це зробив. У плавучому будинку він викликав поліцейську швидку допомогу та повернувся до «Шевроле». Він не мав чіткого плану, бо ситуація постійно змінювалася. Все, що вам потрібно, це багато удачі та швидка команда. Єдина проблема в тому, що його команда продовжувала втрачати м'яч, коли той був у них. Тому N3 вважав за краще працювати поодинці. Я краще зроблю свої власні помилки, сказав він собі з похмурим гумором.

Він щосили вів «Шевроле» відносно пустельними дорогами і добився гарного прогресу. Він залишив «Шевроле» на галявині, де Донован чекав на нього у вантажівці. Пташиного польоту дали йому чудове уявлення про топографічні дані маєтку. Звичайно, точно знаючи, куди він іде, він ступив у ліс. Стежка була слизькою від весняної вогкості. Тільки потім до нього дійшло, що це була фатальна помилка. Він був такий впевнений у перемозі. Замок тепер був видно далеко крізь ніжне листя.

Нік зрозумів свою помилку, коли собаки кинулися на нього через кущі; два ричать добермана - тварини-циркулярні пили з чотирма ногами, щоб рухатися, і мізками, щоб спрямовувати їх. Перший собака помер, ричачи, вчепившись Ніку в горло. Куля Вільгельміни шкереберть відкинула його назад у кущі. Друга кинулася на Ніка просто в груди. Він відсахнувся під вагою собаки, відчув жар її схвильованого дихання і смердючий запах з рота, глянув прямо в ряди зубів, що здавалися нескінченними, які мали тільки одне призначення; перехопити теплу артерію горла Ніка.

Коли Нік, піднявши одну руку, щоб захистити горло, випустив стилет з піхви, він відчув сильний удар по потилиці. Частку секунди він завис на межі свідомості, щосили намагаючись зберегти контроль над своїм тілом, потім обурені клітини мозку відмовилися від нерівної боротьби, і все згасло.

Годинами, а можливо, і днями пізніше він відчув, що виринає з небуття, відчуваючи світло та звуки. Він хотів би залишитися там, але весь час відчував біль у щоці. Його очі розплющились, і він побачив поруч маленькі мигдалеподібні очі Артура, його пухке обличчя вигнулося у вічній усмішці. Потім зрозумів, що Артур ударив його по обличчю. Нік негайно відреагував і виявив, що його руки міцно пов'язані. Нік лагідно посміхнувся Артурові.

- Артуре, - сказав він своїм найпривітнішим тоном, - якщо ти негайно не припиниш, я відірву твою голову від тулуба і підкину її, як баскетбольний м'яч, зрозумів?

Наступний удар був значно сильнішим. Хтось усміхнувся на задньому плані. Нік дізнався глибокий баритон Джонні Ву.

«Здається, він прийшов до тями. Обережно, Артуре. Він винахідливий і небезпечний наш Тун-чі Картер. Артур знову вдарив Ніка, цього разу кісточками пальців. "На даний момент достатньо, Артур," сказав Джонні. Артур відступив назад, і Нік подивився на сонячне світло, яке було таким яскравим, що в нього захворіли очі. Він відвернувся від свічення. Джонні сидів у дерев'яному кріслі біля вікна, схиливши свою гарну голову над шахівницею. Поруч із ним на підлозі лежало портативне радіо, яке періодично потріскувало і дзижчало. Ву підібрав його, перш ніж повернутися до Ніка і сказати: Це замок. Полювання закінчено. Відкликайте всі підрозділи та поверніть їх до роботи.

Він глянув на Ніка чорними невиразними очима. - Ти граєш у шахи, Тунг-чі?

— Останнім часом у мене не було часу, — сказав Нік.

«Тоді ви можете знати принцип, згідно з яким пішака завжди слід жертвувати за більш важливу фігуру».

Нік підняв брови і нічого не сказав. Йому було цікаво, чому Джонні, одягнений у шовкову спортивну сорочку та мохеровий жакет, зображував із себе поміщика перед своїм ув'язненим.

— Винятком із правил є випадок, коли пішак захищає життєво важливе поле, чи не так, товаришу?

Нік був надто розумний, щоб втягуватись у ці дебати.

«Я питаю себе, — продовжував він, — У-цзун, чому Захід посилає свого ферзя на захист пішака? В мене немає відповіді. Що захищає пішака?

— Ти вже спитав пішака? - Запитав Нік. Ву закурив довгу тонку сигару і задумливо глянув на Ніка.

- Шкода, - повільно сказав він, - що обставини змусили мене надати допит пішака моєму ідіоту-співвітчизникові. У нього є свої переваги, але чуйні руки і здоровий глузд, на жаль, не входять до їх числа.

Нік почув, як Артур хихикнув за цих слів.

«Дівчина, — сказав Горе, — дуже зламана, марна і, мабуть, уже мертва».

Бідолашна Домініка, подумав Нік, дивлячись на Артура. Те, що вигадував цей товстий виродок, ніколи не могло бути дуже приємним. Напевно, навіть не людським. Не те що Джонні, який був відомий своїми приємними манерами. Але, певне, вона не заговорила.

— Тим не менш, — вів далі Горе, — ми солдати. Коли битва програна, ми перегруповуємось та мінімізуємо наші втрати. Мушу зізнатися вам, що хотів би знати, навіщо ви прийшли за дівчиною Сен-Мартен.

Нік був здивований. Хоча він і не поспішав з початою справою, він не міг зрозуміти, чому Джонні не почав кип'ятити олію та гріти праски для тортур. Мабуть, він зрозумів, що Нік не відповідатиме на його запитання.

"Ви не вийшли з лицарства, чи не так?" - Запитав Ву раптово. - Ти випадково не ідіот? Заради дівчини? Ні, - сказав він, хитаючи головою. — Вона мала те, що тобі потрібно.

Ніку стало трохи сумно від того, що китайський майстер-шпигун мав рацію. Він прийшов не за дівчиною. Але він не так уже збожеволів, як думав Джонні Ву. Хихикання Артура перервало монолог Джонні, коли товстий китаєць наблизився до Ніка.

"Я посаджу паростки бамбука під його нігті, і відповіді проростуть", - весело запропонував Артур.

Обличчя Джонні потемніло. Він підвівся і сильно вдарив Артура по обличчю, мало не збивши його з ніг.

— Ти робиш те, що тобі кажуть, коли тобі кажуть. Це через твою дурість я змушений залишатися тут, коли мав бути десь в іншому місці.

Джонні Ву схопив Артура за груди, і його тверда рука скрутила правий сосок, поки чоловік не закричав. Джонні продовжував крутити, а Артур продовжував кричати. Зрештою Ву штовхнув його на кушетку, і Артур, обм'яклий, лежав там і хихикав, на подив Ніка. Від цього звуку у Ніка по спині побігли мурашки. Йому було цікаво, чому Артур сміється, і він зізнався, що не дуже хоче це з'ясовувати. Джонні обернувся до Ніка, як ні в чому не бувало.

— Бачите, товаришу Картер, вам нема чого втрачати. Скажи мені, що приховувала Домініка

Сен-Мартен, і я добре заплачу тобі за це. Зрештою, ми обидва тут через гроші, і тепер, коли я маю дівчину Лін, гроші можуть заспокоїти гнів вашого начальства.

"Тепер, коли в мене є дівчина Лін". Ці слова кричали в мозку Ніка, як крики тортур людей, які билися і вмирали, щоб запобігти цьому. Щось пішло не так. - Ти, звичайно, блефуєш, - холодно, майже ліниво сказав Нік. «Я знаходжу вашу історію трохи неймовірною, оскільки я щойно посадив її на американський військовий літак до Сполучених Штатів — якщо вам не вдалося викрасти і його».

«Прямо зараз, - сказав Джонні Воу, - Кеті Лін їде не в Америку. Її перехопили, коли вона входила до готелю «Невада» біля Ле-Аль, — сказав він, дивлячись у блокнот. — Це було сьогодні о 10:30 ранку, і її супроводжував американський агент із рудим волоссям. Агента не розстріляли, бо я був змушений працювати із відомими в окрузі найманцями. Вони не заперечували проти арешту іноземця, що незаконно проживає, але не хотіли вбивати людину з американським паспортом — принаймні, за ту ціну, яку я був готовий заплатити».

Нік швидко зрозумів. Роки залізної самодисципліни навчили його рідкісній якості думати про найважливіше насамперед за будь-яких обставин.

«Чесно кажучи, як тільки я дізнався, що дівчина зупинилася в районі ринку, я заручився підтримкою злочинного світу Марселя, який має великі інтереси поряд з вулицею Сен-Дені, і цього ранку я точно знав, де вона була. Не твоя вина, що марсельські мафіозі знають усі та всіх в окрузі.

Нік не погодився. Він ніколи не повинен був залишати Донована наодинці з дівчиною. Дурниця, сказала інша частина його мозку, цей крок був розумним і виправданим, ви зробили те, що мали зробити.

- Я говорю вам усе це, щоб показати, що у вас немає причин не співпрацювати, - сказав Джонні. — Ви не гірше за мене знаєте, що це робилося за гроші раніше і відбуватиметься знову і знову. Наші кошти не безмежні, але я можу запропонувати вам п'ять тисяч доларів та вашу свободу.

Він дістав цигарку зі срібної пачки, закурив і сунув між губ Ніка. Так, подумав Нік. Я заспіваю свою пісню і отримаю кулю у вигляді оплесків. Він знає, що Домінік - це частина головоломки, і без цієї частини Кеті Лін марна для нього, інакше я не намагався б повернути її. І йому потрібне це кільце, щоб показати доктору Лін, якщо Кеті втече або вб'є себе або щось таке.

Дівчина Лінь повертається до батька, якого треба заспокоїти через делікатний та незалежний характер його роботи. Але оскільки метод допиту мого співвітчизника був настільки жахливо незграбним, що поблизу сталася подія, ми були змушені піти звідси до з'ясування справи. Так що, боюся, мені потрібна ваша відповідь зараз, товаришу Картер. Ву виглядав таким, що чекає.

— Що саме Артур зробив із нею? — тихо спитав Нік.

Безжальне обличчя китайського комуніста виглядало безпристрасним.

«Замість того, щоб скористатися нашою кімнатою для допитів, — сказав він, вказуючи на велику оголену Курбе, що займала майже всю стіну, — Артур у своєму ентузіазмі відвів її в стайню і намазав вагінальними виділеннями однієї з кобил і потім прив'язав її до живота мого нового. жеребця. Результати були ... - Джонні розвів руками і знизав плечима. Її крики, природно, привернули увагу наших місцевих робітників. Її вчасно схопили та сховали, але незабаром розпочнеться розслідування.

Нік придушив бажання виплюнути свій сніданок на паркет у кімнаті. Він більше не чув, що сказав Джонні. Неймовірну сцену в стайні неможливо було винести .... Нудота наринула на нього хвилями. Булькання Артура на дивані посилило огиду Ніка. Він сам катував людей, але ніколи із забави і ніколи із зайвою жорстокістю. Джонні ще казав.

— У розвідці важливо точно знати, коли мережа зжила себе, чи не так? Я вважаю, що це так. Мені потрібна твоя відповідь зараз.

Нік почув зовні шум машини на усипаній гравієм доріжці.

- Отже, Картер?

- Я не можу тобі допомогти, Ву, - сонно сказав Нік.

'Ти ідіот.' Голос Джонні Ву звучав зневажливо. «В якості альтернативи ви залишаєтеся тут із Артуром, який відповідає за отримання інформації від вас. Як професіонал, я не подумав би, що таке очевидне пояснення може знадобитися».

— Почекай, Ву, — почув Нік свій власний голос напрочуд спокійним тоном. "Мені потрібно трохи подумати".

Він почув, як Джонні сказав: «Чудово. Вперед, Артуре.

Великий Курбе безшумно ковзав невидимими рейками вздовж стіни. До цього Нік дуже любив Курбе.


Розділ 12


Замок Джонні Воу стояв на краю французької землі «блакитної трави», відомої якістю скакових коней, які розводять у цьому районі. Замок отримав одну зірку в гіді Мішлен, і кажуть, що кардинал Рішельє вибрав його як схованку та місце для допитів політичних ув'язнених, хоча гід обережно взяв на себе відповідальність за цю історію. Зрештою, оскільки Китайське торгове представництво орендувало замок, його більше не відкрили для публіки.

Якби зараз кардинал був у замку, подумав Нік, він би не впізнав свого старого житла. У кімнаті за оголеною Курбе єдиною частиною замку був чудовий паркет. Стіни та стеля були вкриті пробкою. У центрі кімнати стояв повністю обладнаний електричний операційний стіл. Біля стіни стояла морозильна камера з шухлядами. Біля іншої стіни стояли стійки з хімікатами та кілька диктофонів.

Артур був зайнятий підготовкою - він був схожий на старого вчителя хімії, який готується до наступного уроку.

"Хороша хлопчача гра, Артуре?" - Повільно сказав Нік. Артур знову хихикнув і продовжив перекладати пляшки. Думки Ніка не були приємними, хоч би як він їх звивав і не перевертав. Він вирішив зосередитися на тому, як вибратися та вбити Артура. Навіть ця перспектива не виглядала зараз дуже сприятливою. Один фактор був на боці Ніка. Час. Джонні сказав Артуру, що він може виїхати з вантажівкою, якщо дізнається від Ніка, що вони шукають. Очевидно, вантажівка не могла чекати вічно, якщо китайці чекали на поліцію. Проте, коли Артур поспішав, одному Богові відомо, що він вигадав.

Тут із-за столу вийшов маленький товстун-китаєць, заклавши руки за спину. Нік приготувався. Він уже пробував розв'язати вузли півдюжини разів. Але той, хто його зв'язав, знав свою справу.

Артур швидко підняв ганчірку із хлороформом. У Ніка був час зробити швидкий вдих, наповнений ароматом тканини, перш ніж сильно притиснути її до обличчя. Нік притулився головою до тканини, але китаєць був напрочуд сильний для такої маленької, але товстої людини. Хвилина, півтори хвилини, і Нік вдав, що знепритомнів. Раніше він не дихав чотири хвилини, коли його легені були сповнені свіжого повітря.

— Іноземний диявол спить спокійно, — хихикнув Артур. — Але як Артур може бути в цьому певен? Раптом Нік отримав сильний удар у живіт, сильний, як несподівана гвинтівкова куля. Він зігнувся навпіл, задихаючись, але натомість упивався п'янким запахом хлороформу. Краєм ока Нік побачив, як Артур знову підняв важку гирю і вдарив. Він знову відчув болісний біль, а потім його здолали пари хлороформу. Він поринув у темряву.

Він прийшов до тями на операційному столі. Це не було надто незручно, якщо не рахувати світла, що сяє прямо йому в обличчя. То був особливий стіл. Руки та ноги пацієнта були скуті ланцюгами.

Він був роздягнений. Електроди були встромлені у різні місця його тіла, де розташовувалися основні нервові вузли.

"Ймовірно, зараз марно розповідати вам все, що я знаю", - сказав Нік. Ти не можеш жити без веселощів, чи не так?

"Ви заговоріть, заговоріть дуже скоро", - почув він голос Артура.

«Це золотий день для тебе, друже». Відповіді не було. Нік дивився прямо вперед через одне високе вікно в кімнаті. Він побачив мереживні верхівки дерев і небо, повне плоских пухнастих хмар. Він подумав про Домініка, і тут почалося. Задзижчав електродвигун, і Нік відчув, як струм пройшов через його тіло відразу в півдюжині різних місць. Його серце зупинилося від удару, і його здоровене тіло врізалося в шкіряні ремені, його спина вигнулась дугою, як цибуля, його череп наповнився безшумним гулом мозкових клітин, що дико стріляють не в ту смугу руху. Машина зупинилася так само раптово, як і завелася, і тіло Ніка розслабилося. Він нерівно дихав. У нього сильно боліла голова, і якби він не був у такому прекрасному фізичному стані, болісний спазм зламав би йому спину, як сірник. Піт стояв у нього на лобі і стікав по кінцівках.

Він почув, як Артур радісно хихикнув. Тепер він зрозумів, що нелюдський сміх Артура не мав нічого спільного з гумором, а був індивідуальною неврастенічною реакцією явно сексуального походження. Дивний психологічний поворот змусив Артура захотіти опинитися там, де зараз був Нік.

«Я тільки-но сміюся аплодуючи. Раз... два... довше... — він хихикнув.

Знову сліпуча неземна сила пронизала тіло Ніка. Його рот скривився в крику, який його мозок з коротким замиканням не міг вимовити. Коли він досить оговтався від другої дози електрики, він сказав: «Не перестарайтеся, товаришу. Мертві не можуть говорити, то де ти?

Артур, здавалося, сам зрозумів цей простий факт і дещо стримав свій ентузіазм. Наступні кілька хвилин він розважався, відключаючи кілька електродів та посилаючи окремі імпульси через тіло Ніка. Після кожного разу він з цікавістю дивився на Ніка і запитував.

Нік втомився від дотепних коментарів і просто відмовлявся відкривати рота. Він знав, що зможе терпіти лише певну кількість цього, перш ніж його мозок повністю згорить, а велике міцне серце відмовиться починати знову.

Хихикання Артура тепер звучало інакше, і Ніку це звучало зловісно. Він відчував, як знімають електроди. Потім Артур притис два до його геніталій. Холодний дотик металу до його тіла вказував на катування, яке було спрямоване від його тіла до його мозку.

Має бути спосіб вирватися на свободу. Він провів достатньо часу, вивчаючи методи покійного Гаррі Гудіні. На жаль, тепер, коли він був прив'язаний до столу, він не міг контролювати свої м'язи.

— Стривай, — раптом сказав Артур. "Я скоро повернусь."

- Не поспішай, - сказав Нік. — Що, чорт забирай, тобі треба, чого в тебе тут немає?

Він почув, як товстун вийшов із кімнати. Це було надто добре, щоб бути правдою. Він відразу зауважив, що один із висновків електродів, прикріплених до його геніталій, знаходився за два дюйми від його руки. Нік щосили притиснув руку до нього. Він відчув, як кінчик його пальця торкнувся дроту. Він натиснув сильніше. Кінчик його пальця провис на півдюйма навколо дроту. Він не насмілювався штовхати його чи щось форсувати. Він з нескінченною обережністю обвів його своїм довгим середнім пальцем, поки той не торкнувся дроту. Він не смів дихати, коли намотував нитку на кінчик пальця, поки вона не опинилася на згині пальця. Потім він сильно потягнув і відчув укол стрічки, що утримує електрод.

Відмінна робота. Він натягнув нитку між пальцями, доки вона не натягнулася, потім сильно потяг. Від електрифікуючої машини відірвався провід. Швидкими пальцями він змотав нитку і оглянув заклепки кайданів. Вони не були замкнені. Вони були такі далеко від столу, що «пацієнт» все одно не міг до них дотягтися.

Він зігнув дріт у формі рибальського гачка, просунув його під кінець ремінця і звільнив від пряжки. Йому довелося витягнути нитку ще раз і скласти її навпіл, щоб зробити її досить міцною, щоб розстебнути пряжку.

Нарешті, пряжка неохоче відмовилася від опору. У той же час він почув кроки Артура, що повертаються. Він тільки встиг переконатися, що кайдани зняті, і надіти електрод назад на тіло, коли Артур повернувся з другим операційним столом, який він поставив перед собою.

На столі лежала гола Домініка Сен-Мартен. Або те, що від неї лишилося. Він глянув на неї один раз і відвернув голову. Її довге жовте волосся було сплутане з кров'ю та брудом. Її обличчя перетворилося на невпізнанну масу, а обидві руки неприродно опустилися. Гарне тіло було вкрите порізами та знебарвлене смугами та кров'ю.

Вона тихенько зітхнула і застогнала. Її красиве юне тіло, здатне танцювати, їздити верхи, чинити опір хворобам і нести інше життя, швидко розпадалося в порох, не більше ніж частина азотного циклу.

Нік почув, як його ім'я вирвалося з того, що колись було горло. Він змусив себе подивитись на неї. Це було не легко.

— Привіт, люба, — сказав він так легко, як міг. «Щойно я прикінчу тут Артура, ми відразу вилікуємо тебе».

Вона щось сказала. Він не зрозумів. Це закінчилося словами «надто пізно».

- Ніколи не пізно, люба, - весело сказав Нік. «За кілька днів ти танцюватимеш, як найкраща балерина», — збрехав він. Він знову почув смішок Артура...


Він підсунув стіл, де лежала Домініка, до столу Ніка. Потім він прикріпив до неї електроди на ті самі частини тіла, що і Ніку, і поєднав два комплекти.

"Якщо ви не відповісте на запитання, то... ззз-базз буде шок для хлопчика та дівчинки." Він пішов, щоби запустити машину. За кілька хвилин він побачив, що один із проводів Ніка обірвався.

"Я підірву тобі ще одну горлянку..."

Це були останні слова, які він сказав. Рука Ніка метнулася, як змія, і схопила його за ремінь. Напів обернувшись спиною, Артур був повністю застигнутий зненацька. Нік сильно притис його до столу і схопив за горло. Повільно він тиснув, як людина, що стискає гумовий м'яч для вправ, і пальці зімкнулися, як залізні скоби, навколо в'ялого горла.

Нік був професіоналом. Він не сердився з того часу, як приїхав до Франції, поки не дістався замку. Те, що сталося з Домінікою, змінило це. Тяжке тіло звалилося. Нік з величезною силою стискав м'язи однієї руки та плеча, доки його рука повністю не загубилася у складках горла товстуна. На мить він подумував залишити його в живих і дати йому ковток власних ліків, але потім останнім енергійним рухом руки вичавив життя з товстого тіла і з презирством жбурнув його на землю.

Він вирвався на волю, потягнувся і підійшов до Домініки. Її дихання стало слабшим. Її широко розплющені очі на мить розплющилися, а потім знову заплющились. На її губах з'явилася легка посмішка. З нескінченним зусиллям їй удалося покласти руку на його руку.

- Ти вирвався. Ви завжди вириватиметеся. Але бідні люди намагаються не відставати від вас. Була спроба знизати плечима. 'Я теж була такою...

— Вибач, Домініка, — м'яко сказав Нік. «Я викликаю лікаря…»

— Тобі нема в чому вибачатися, любий, — м'яко сказала вона. 'Ми чудово провели час...'

- Я викличу лікаря, - сказав Нік. 'Я повернуся.' Але він мав мало надії. Температура її тіла була фатально низькою, а дихання ледве вловимим.

— Так мало часу лишилося, — видихнула вона. "У Джонні Ву є дівчина".

- Я знаю, - похмуро сказав Нік. "Я знайду його".

«Він відвіз її на віллу в Біарріці… Віллу… Віллу… Сан-Сусі…»

Навіть коли вона померла, її французька вдача змусила її посміхнутися іронії в назві вілли. Вілла Безтурботна.

«Вони вбили бідного Анрі… він намагався їх зупинити…» Її голос послабшав.

- Кільце, Домініка, - наполегливо сказав він. — Що ти зробила з обручкою? Її посмішка була ніжною.

- Звичайно, Ніколас. У мене на пальці. Тут.'

Вона була надто слабка, щоб підняти руку. Кільце було не дуже помітним, і китайці не знали, що шукати. Нік ніжно поцілував її і побачив, що навіть це завдає їй болю. Він пішов у велику кімнату і викликав лікаря. Коли він повернувся, вона була мертва.


Розділ 13


У люті Нік зірвав гобелен зі стіни кімнати і накрив їм тіло Домініки. Потім він постояв там деякий час, не маючи змоги зібратися з думками. За хвилину він одягнувся. Він знайшов свій арсенал - Вільгельмін де Люгер, стилет Хьюго і газову бомбу П'єра - поруч зі стільцем Джонні Воу.

Нік набрав номер ЦРУ. Донован був похмурий.

"Я боявся цієї розмови, Нік," сказав він. — Не має значення, — відрізав Нік. «Це був добре підготовлений напад. Кожен міг облажатися. Це просто пощастило, що ти ще живий. Тепер слухай...'

Накази Ніка були короткими та зрозумілими. Коли він повісив трубку, його погляд упав на буфет із вазою із фруктами. У вікно він побачив чоловіків, які завантажували вантажівку і нетерпляче оглядали будинок. У нього виникла ідея. У холодній люті він ходив по хаті, доки не знайшов те, що шукав. Коли він був готовий, то втиснув тіло Артура в невелику скриню, як людину в маленьку ванну. Потім він завдав те, що художники називають останнім штрихом.

З однієї з мисок він узяв яблуко, яке, розсунувши щелепи мертвого мучителя, міцно встромив його йому в рот. Тремтячи від похмурого сміху, Нік подряпав записку і засунув її в кишеню жилета Артура. Там він написав:


Джонні Ву: Це твоє. Ось так кінчають свині.

З любов'ю від АХ


Нік замкнув валізу і поклав ключі в кишеню. Потім він витяг валізу назовні, де довкола вантажівки стояли чоловіки.

— Це теж має піти, — коротко сказав він.

Один із чоловіків підозріло глянув на нього. - Де товстий?

Нік знизав плечима. — Його давно нема. Його інструкції полягали в тому, щоб відправити це, коли воно буде запаковано.

Він знову знизав плечима і повернувся всередину. Після того, як вантажівка поїхала, вона пішла через галявину назад до галявини, де припаркувала машину. За кілька годин він уже був на складі AX і розмовляв телефоном із Вашингтоном. Хоук безпристрасно вислухав розповідь Ніка. «Чи можуть ВПС доставити мене до Біарріца чи кудись поблизу?» - Запитав Нік. «Якщо все піде досить швидко, я дістануся Джонні Ву і привітаю його вдома».


— Тобі не терпиться проткнути в ньому дірку, чи не так? — спитав Хоук, дивлячись прямо на Ніка. - Чесно кажучи, так, - сказав Нік, оглядаючись назад.

— Що ж, — сказав Хоук, виглядаючи ще сухішим, ніж будь-коли, — боюся, я мушу розчарувати тебе, Ніку.

Обличчя Ніка не змінилося, коли він глянув на Хоука. Хоук не став би утримувати його без поважної причини. «Як я вже казав вам минулого разу, ситуація у Китаї змінюється. Наш шлях до відступу для доктора Лін майже закритий. Якщо ми не витягнемо його зараз, то, мабуть, ніколи не витягнемо. На додачу, впливова кліка в уряді хоче, щоб доктор Лін був усунений зараз же, перш ніж він знову спробує втекти. Можливо, вони доб'ються свого і вб'ють його, перш ніж ми до нього дістанемося. Так що ти поїдеш до Китаю, Нік.

Настала хвилина мовчання. На цей раз Нік не знав, що й сказати.

"Добре, сер," здалося найкращою відповіддю.

- Все не так безнадійно, як здається, Нік. Пам'ятайте, я витратив гроші та час на цю операцію. Я не пошлю тебе туди, на відкритий простір. Ви отримаєте велику підтримку, і я вважаю, що сам добре організував операцію. Я збирався послати вас пізніше, але охорона доктора Ліня надто сильна, щоб він ризикнув втекти на Захід, а нам довелося почекати і подивитися, чи не вб'ють вони його.

- А дівчина? - Запитав Нік. "Чи залишиться він на Заході, якщо його дочки там не буде?"

Хоук загасив сигару.

- Вона буде там. Джонні Ву ховається у Біарріці. Ми не можемо спіймати його, і він не може піти. Це не наша країна, як ви знаєте. Французька та іспанська берегова охорона стежитимуть за ним день і ніч на воді, а ми – на суші. Він не завдасть дівчині шкоди, бо тоді йому не буде з чим торгуватися. Але вони можуть вбити доктора Ліна, а потім дівчину. Ви повинні запобігти цьому.

Нік відкинувся на спинку стільця. Інструкції будуть вичерпними. Він відчув, як перстень дзвенить у нього в кишені, коли Хоук показав великий, розділений на відсіки вид з повітря.

«У нас є самоління, готове до завтрашньої ночі, щоб відвезти вас туди. Я заплатив багато грошей агентам у Ахорні. Джонні Ву, подумав Нік, одержав невелику відстрочку.


Розділ 14


Зірки сяяли, як діаманти. Схоже, подумав Нік, ніби він може доторкнутися до них, якщо простягне руку. Він відчув зміну руху і зрозумів, що літак ось-ось приземлиться. За мить через внутрішній зв'язок пролунав голос пілота.

«Ми наближаємось до місця стрибка. Треба приготуватись. Зворотний відлік за дві хвилини з чвертю хвилини зворотного відліку до п'ятнадцяти секунд.

- Добре, - ліниво сказав Нік. Це зрозуміло.

— Ти вибрав для цього гарного вечора, друже, — співчутливо сказав пілот. «Світить місяць, немає вітру. Ви повинні приземлитися близько чотирьохсот метрів від мети. Я не розумію, чому людина ЦРУ хоче приземлитися у цьому пустельному районі».

Пілот був балакучий. Чому б і ні? За півтори години він здуватиме піну зі склянки прохолодного пива в офіцерському клубі. Нік навіть не спромігся сказати йому, що він не співробітник ЦРУ. Можливо, пілот любив місяць. Але не Нік. Він міг побачити пустелю внизу. З цієї висоти і в місячному світлі вона була нереальною, як величезна слонова шкіра. Він знав, де приземлиться, і йому не потрібний був місяць, щоб знайти це місце. І місяць буде великою підмогою для того, хто відстежує перероблену машину У-2, в якій він сидить. Вони могли здогадатися, що когось ось-ось скинуть. Ймовірно, китайці уважно стежили за повітрям довкола своїх надсекретних біологічних лабораторій.

Вони пролетіли високо над китайським кордоном і круто знизилися до висоти, де Нік міг стрибнути, щоб кров закипіла від нестачі тиску. Нік натягнув кисневу маску на почорнене обличчя. Чорне обличчя відповідало його чорному парашутному костюму, шолому та парашуту – спеціальної нічної версії.

Пілот попередив Ніка за дві хвилини до часу. Нік повернув ручку катапультного крісла. Якби він попався, він був людиною без ознак якоїсь країни. Все в ньому було стерильно, за винятком татуювання з сокирою, яка показала б його китайській розвідці людиною, гідною особливого, хоч і навряд чи приємного поводження.

— Готовий, друже? — спитав пілот.

"Просто висади мене нормально".

— Що ж, удачі, хлопче.

- Дякую, - лаконічно сказав Нік, слухаючи, як пілот відлічує від п'ятнадцяти. Він тільки сподівався, що хлопець був так само швидкий, як здавалося, і добре читав на своїх інструментах. Помилка за кілька секунд тут означала б багатокілометрову прогулянку до його базового табору. Або він може спуститися над сніговою лінією однієї з найвищих і найнедоступніших гір у світі в сусідньому Тибеті. Коли він дійшов до п'яти, Нік відчинив засувку над головою.

«Чотири… три… два… один».

Нік натиснув кнопку. Він відчув приглушений удар вибуху під своїм сидінням. Потім його шпурнуло високо в ніч, і прохолодне повітря омив його обличчя. Він відчув ривок кнопки, і його парашут різко розкрився. Перші кілька сотень ярдів він піддався насолоді десантника, почуття абсолютного спокою та ізоляції, яку він завжди відчував, коли ширяв між небом і землею. Коли він упав досить низько, він озирнувся і відправив маневрений парашут у потрібну область. Він лагідно приземлився на пісок. Нік плавно перекотився і випростався. Він мав багато справ. Але це може зачекати, вирішив Нік.

Він був на краю великої пустелі Такла-Макан. Він безперечно був не першим білим, що стрибнув туди, і не останнім. Але це точно був і не Гарвардський клуб у Нью-Йорку. Вечір здався надто тихим. Спостерігати за зірками з висоти 15 000 метрів було приємніше.

Тепер все залежало від чоловіків племені хоф. Це була раса міцних людей, нащадків бактрійської кінноти Цезаря, кочівників, кочували від Малої Азії до Китаю, які не визнали жодних кордонів. Їм добре заплатили за зберігання спорядження Ніка – доставку організувала глобальна мережа постачання Хоука. Ні Хоук, ні Нік не могли знати, що кочівники могли з ним зробити. Якби вони повідомили про план стрибка Ніка комуністам, все було б скінчено, коли б він подав свій розпізнавальний знак. Втеча була б неможлива. Без провідників ніхто не зміг би пройти сотні миль пустелею або горами, які захищали біологічні та атомні випробувальні полігони Китаю від сторонніх очей. Нік слідував курсу з компасу. Вільгельміна була у межах легкої досяжності. Не те щоб вона була б дуже корисною, якби Хофи зрадили його. «Чесний найманець, — подумав Нік, — це найманець, який не дасть себе підкупити.

Він зупинився на дюні. Табір хофів був нижчим за нього. Він побачив чоловіків, закутаних у плащі від холоду пустельної ночі, що сиділи біля вогнищ. Нині було майже холодно.

Отак, подумав він. Він присвітив ліхтариком свій розпізнавальний знак і почав чекати. Він знав, що вони, мабуть, виставили вартових. Він не збирався дозволити собі бути застреленим, увійшовши до табору без попередження.

Попереду він побачив світло. Ті хлопці були напоготові. Нік знову подав сигнал і почав знижуватись. Вони зустріли його одразу за табором, трьох широкоплечих чоловіків у тюрбанах та плащах. Чоловік посередині, з суворим обличчям та тонкими вусами, простяг руку.

- Ласкаво просимо до нашого табору, сер. Нік потис йому руку. "Шангра Лал?"

'До ваших послуг.' Чоловік вклонився. Його товариші опустили свої сучасні напівавтоматичні гвинтівки і тепер виглядали невимушено.

"Будь ласка, вибачте нас за зброю", - сказала Шангра Лал. «Зазвичай ми не підходимо так близько до китайських установок. Мої брати обережні.

Нік промимрив, що зрозумів. Він уявлення не мав, як ідуть справи, але саме це місце Хоук вирішив вибрати як найкраще. Шангра Лал говорив англійською, здобув освіту в Лахорському університеті і був надто кочівником, щоб співчувати такому тоталітарному способу життя, як комунізм. Крім того, Шангра Лала розшукували за пограбування поїзда у його рідному Афганістані.

Ніку не терпілося дізнатися, чи прибуло його спорядження і чи все гаразд. Але Шангра Лал не хотів чути про це, доки вони не поїли. Їжа виявилася тушкованою козою з, як сподівався Нік, галушками, але він не спитав. Потім вони пили вино, яке на смак нагадувало саке, але було набагато міцніше. Було вимовлено кілька тостів, і Нік відважно випив. Було б безглуздо ображати одноплемінників, які були його єдиним шляхом назад до цивілізації. Деякі з чоловіків заснули перед палаючим вогнем, коли Нік вирішив, що настав час знову спитати про його спорядження.

Шангра Лал, відпиваючи з миски, засміявся, передаючи миску людині поруч із ним.

«Чому ти зайшов так далеко, щоб боротися з китайцями - зухвалий диявол, що стрибає з неба? Приєднуйтесь до нас, і ви можете їхати праворуч від мене. Ми розбагатіємо до того, як річки висохнуть... Нік засміявся.

«Я не дуже організаторська постать. Я волію працювати самостійно».

Лідер кхофів мудро кивнув, начебто все зрозумів.

- Ти мудрий, американець. Ви не хочете ділити заробіток, який ви заробляєте, з великим талантом. Ви потребуєте цілий стан як викуп від китайських псів після того, як викрадете їх ватажка.

- Ти не розумієш, Шангра Лал, - зі сміхом сказав Нік. «Це наказ мого боса. Це те, що ми називаємо політичним питанням.

Як би Нік не намагався, йому не вдалося переконати горця в тому, що він не особливо винахідливий та винахідливий воєначальник з величезними засобами у своєму розпорядженні. Вождь Хофов наполягав у тому, що він перебуває у процесі революціонізації комуністів.

"Це не моя справа. Ви добре заплатили мені, і ви побачите нашу лояльність," сказав його господар зітхнувши. "Ти цікавишся своїм багажем - приходь!"

Шангра Лал поманив його, потім плавно встав, незважаючи на все випите вино. Нік, який теж був ще свіжий, пішов за ним. Своєю професійною автоматичною кмітливістю він зазначив, що, незважаючи на випивку, вартові були напоготові і стояли на своїх постах.

Він пішов за Кхофом неглибоким руслом, повним джерельної води, до скелястої ущелини. Там людина з гір вказала на тіні п'яти великих скринь.

Все пройшло так, як я сказав. З неба впало п'ять скринь. А ось і п'ять скринь, які можна порахувати. Якби ви сказали мені, яку зброю вони містять, я можу сказати вам, як краще їх використовувати. Мої люди з радістю нападуть на китайців, нас п'ятдесят проти тисячі. Було б непогано, якби у вас була важка зброя, бо я знаю, що вони не мають великокаліберної зброї, а є тільки люди, які поводяться з ними як зі звірами.

- Зброї немає, Шангра Лал, - сказав Нік.

— Що, ніякої зброї! — перервав його чоловік із гір. Він виглядав серйозним. "Ми любимо вбивати китайців, але без зброї це буде дуже складно".

- Шангра Лал, - сказав Нік. «Чому ви і ваші люди так рветесь у бій із китайцями?»

Вони вже поверталися до табору, коли Шангра Лал відповів.

«Три сезони тому, — сказав чоловік із гір, — наші брати переправлялися через Такла-Макан, коли китайці без попередження напали на них із літаків і обстріляли їх найстрашнішою бомбою чистого вогню. Вони сказали, що вибух був багато миль заввишки, у що я, звісно, не вірю. Але ті, хто вижив, страшенно обгоріли і за місяць теж померли».

- Правильно, - сказав Нік. Так і сталося. Вибравши цю пустелю як пасовища, ці кочівники забрели на один з перших китайських ядерних полігонів, були попереджені літаками, а потім потрапили під ядерний вибух. Якщо він пояснить, це призведе лише до подальших ускладнень. Більше того, їхня недовіра до китайців була доречною.

— Я б більше не пішов цим шляхом, — сухо сказав Нік. "Можливо, у них є ще вогняні бомби".

"Так", - погодилася Шангра Лал. "Без зброї..."

— Нам не потрібна зброя, — сказав Нік. «Ваші люди не повинні боротися. У цих ящиках знаходяться частини невеликого літального апарату – вертольота та паливо. Я сам нападу на китайців і просто попрошу вас провести мене до Індії, коли повернуся.

Де Хоф розреготався і ляснув Ніка по плечу.

Ти не американець. Я сам бачив американців – і вони не такі, як ви. І ти не солдат. Тому що солдат не приходить і не йде один і не ходить у чорному.

«Я агент. Я працюю у секретній службі, – сказав Нік. "Ось чому я не одягнений як солдат".

"Ха!" — зневажливо засміявся чоловік з гір. «Я також бачив таємних агентів. Товсті росіяни та перси п'ють каву в кафе і шепочуться один одному неправду. Ви не народилися від такої матері. Але, можливо, я, Шангра Лал, прозвітую перед вами і стану багатим, товстим і нікчемним — крім жінок.

Вони дісталися до намету Ніка.

«Я нічого не можу тобі обіцяти, — сказав чоловік із гір. 'Але можливо ...'

Він усе ще сміявся, вислизаючи у темряву. "Спи спокійно, американець, ким би ти не був", - вигукнув він.

Нік увійшов, загорнувся в спальний мішок і, посміюючись, лежав у темряві. Шпигуни, думав він, модернізувалися, як і всі. Але вірити у старі казки Шангра Лалу все одно було легко та приємно.

Він міцно спав і прокинувся, коли крізь полог його намету раптово пробилося світло. Сонце встало над краєм пустелі, загостривши суворий місяцеподібний ландшафт. Він поснідав тієї ж тушкованою козою, яку їв минулої ночі. Коли сонце стояло в небі протягом години, він спостерігав за групою воїнів Кхофа, які розпаковували його дорогоцінні скрині — ті, які Хоук так старанно доставив у цей куточок світу. Коли маленький гелікоптер повільно вийшов зі свого кокона, ватажок хоефів почав збуджено танцювати. Він стрибав, як хлопчик у свій день народження, стукаючись і поплескуючи по спині своїх спітнілих мужиків. Зрештою, незважаючи на наполегливість Ніка, їм довелося зробити перерву через спеку. Шангра Лал був непохитний.

"Сонце пустелі небезпечне для дурнів", - сказав він.

Зрештою, Нік розіграв свій єдиний козир.

- Якщо до вечора гелікоптер не буде зібраний, - пригрозив він, - я не можу дозволити тобі, Шангра Лале, летіти тим рейсом, який я тобі обіцяв. Я маю зв'язатися з китайським лідером сьогодні ввечері.

Лідер хоефів негайно змусив своїх людей залишити тіні своїх наметів і продовжити роботу в пеклі пустелі після полудня. Вертоліт був готовий за півгодини до заходу сонця. Він був новою спортивною моделлю, призначеною для цивільних перевезень. Він був легкий, легко збирався з частин і легко літав. Але ця спеціальна модель пройшла через лабораторію AX. Результатом стала висока швидкість, мала дальність польоту та додаткове місце.

Крізь крики та оплески одноплемінників Нік перевірив невеликий вертоліт. На пасажирському сидінні сяючий Шангра Лал торкнувся руки Ніка.

"Добре, що ви полетите в темряві, інакше китайський лікар злякається до смерті", - вигукнув він.

Нік посміхнувся і подивився на відкриті борти, які принесли в жертву заради додаткового палива.

"Це трохи безтурботно", - визнав він.

Шангра Лал вказав на ротор, що обертається. «Боюсь, ви привернете багато уваги з боку китайців.

Посмішка Ніка стала ширшою.

"Дивися". Він простягнув руку і вимкнув двигун. Гелікоптер почав знижуватися, і обличчя Шангра Лала помітно потемніло. «Десять тисяч чортів, американець. Ти найбожевільніша людина, яку я коли-небудь бачив!

Поступово обличчя Хофа розслабилося, коли він побачив безтурботне обличчя Ніка. Міні-гелікоптер повільно ковзнув до землі, ліниво обертаючи лопатями.

"Автоповорот", - сказав Нік. «Вбудований як фактор безпеки на випадок зупинки двигуна. Але це також корисно для неоголошених візитів.

Одноплемінники знову почали аплодувати, коли вони приземлилися.

Через кілька годин Нік курив у наметі Шангра Лал, коли сяяли яскраві зірки пустелі. Вечір знову був тихий. Добре, подумав Нік. Ці міні-гелікоптери — не найстійкіші транспортні засоби у світі.

— Ви озброєні? - Запитав лідер хоефів. Нік показав йому люгер та стилет.

"Якби мені довелося стріляти, - сказав Нік, - місія, мабуть, провалилася б".

Шангра Лал здивовано похитав головою, дивлячись на людину, яка мала у своєму розпорядженні такі інструменти і вважала за краще працювати з пістолетом та ножем. Потім він насупився. Нік побачив, як він насупився, і спитав, що його турбує. Нарешті хоф неохоче заговорив: — Після сходу сонця важко зупинити моїх людей. Якщо ваш вертоліт виявлять китайці, вони відразу прочісують місцевість. Але якщо ми вийдемо на світанку, ми можемо бути в горах до того, як вони нас знайдуть, навіть зі своїми літаками, - і тоді надто пізно посилатиме за нами патрулі.

Але якщо ми зачекаємо, літаки знайдуть нас у пустелі. Це погано, американець.

- Я повернуся до сходу сонця, - сказав Нік. - Або зовсім не повернуся, - похмуро додав він.

Через кілька хвилин Нік уже був за штурвалом, і ніч пустелі розірвала різке ревіння двигуна вертольота. Боже, ця штука така галаслива, подумав Нік. Але він знав, що звук з висоти, яку він підтримуватиме над землею, буде майже нечутний. А оскільки він вимкне двигун перед лабораторією, був хороший шанс, що він благополучно потрапить усередину. Але було б щось інше, якби йому знову довелося злетіти.

Він поступово прискорився, піднявся на кілька футів, завис, потім дав повний газ і почав свій довгий підйом у темну азійську ніч. На бажаній висоті дув сильний вітер, хоч унизу було тихо. Він провів більшу частину двогодинного польоту, борючись з органами управління, проклинаючи той факт, що з двома людьми у гелікоптері він не зможе ним керувати при такому вітрі. Коли він повертатиметься, йому просто треба було злетіти. Будь-яка висота над телефонними проводами буде достатньою.

Тепер Нік міг бачити вдалині вогні лабораторного комплексу. Протягом наступних кількох хвилин він виконував інструкції Хоука щодо підходу. На чверть менше потужності протягом восьми хвилин... протягом десяти хвилин, спускаючись на сімдесят метрів за хвилину... повертаючись на 140 градусів, коли ви побачите адміністративну будівлю...

Тверді руки Ніка керували обладнанням, вносячи корективи то тут, то там, розраховуючи час спуску. Він бачив, як повзла стрілка його радієвого годинника, коли він робив останній поворот. Він різко вимкнув двигун, і все стихло. Це було примарно, чого він ніколи не бачив, коли він сповзав з неба. Не спалахнули прожектори, які дико розгойдувалися небом, і не було зенітних пострілів. Немов величезний орел, він ширяв високо над парканом з колючого дроту, щосили намагаючись утримати машину в рівновазі.

Під собою він побачив, як експериментальні рисові поля стають дедалі більше. Хоук - геній, подумав Нік, сидячи у своєму кріслі, що обертається, і обчислюючи кут зниження вертольота, що знаходиться в двадцяти тисячах миль від нього. Гелікоптер тихо приземлився на заболочений периметр і вперся в поплавці. Нік якийсь час сидів нерухомо. Приземлившись, він розірвав частину брезентового навісу, що захищав рис від сонця пустелі, але ніхто не бачив, як це сталося. Вартові були виставлені біля воріт, а не посеред поля для експериментів на цій надсекретній установці.

Спочатку Нік рухався вологою землею з обережністю розвідника в джунглях. Потім він зрозумів, що вартових поблизу немає, і недбало попрямував до місця призначення. Він подумував насвиснути кілька рядків з «Янки Дудл Денді», але вирішив, що напрошуватися на неприємності безглуздо.

Залишивши рисові поля позаду, Нік швидко ковзнув у тінь. Все пройшло дуже добре. Він побачив попереду плаский глинобитний будинок доктора Ліня. Керівник проекту мешкав у ньому один. Нік швидко пішов далі.

Двері навіть не були зачинені. Його ліхтарик висвітлив замаскованим променем мізерно обставлені кімнати. На полицях та столах та стопками на підлозі. Він був здивований, побачивши репродукцію «Соняшників» Ван Гога серед китайських гравюр на стіні. "Якщо ти поїдеш працювати до Сполучених Штатів, - подумав Нік, - ти, ймовірно, отримаєш оригінальне полотно в найкоротші терміни". Він пішов далі. Проходячи повз двері, він почув рівне дихання сплячої людини. Він дозволив світлу швидко проникнути у відчинені двері. Це була людина, за якою вона прийшла.

Він підійшов до сплячого дуже обережно. Його наміром було заглушити крики доктора Ліня, коли він прокинеться. Але його зупинили. Чіткий, спокійний голос раптом сказав китайською:

«Якщо ви збираєтеся вбити мене, товаришу Ву, будь ласка, увімкніть світло, щоб я міг бачити ваше обличчя. Я готовий. Я знав, що все скінчиться саме так».

«Вибачте, доктор Лін, ви помиляєтесь. Я не товариш Джонні Ву і, боюся, ви не можете увімкнути світло, - відповів Нік по-китайськи.

Настала тиша.

"Ніщо в Оповіданнях не може зрівнятися з помилками існування", - зазначив тихий голос. — Поговоримо на кухні, хоча Хазяїн сказав, що джентльмен уникає власної кухні. Там немає вікна.

Нік почув шарудіння одягу і пішов за доктором Лін.

"Ти п'єш чай?" — спитав лікар Лін, коли вони сиділи на кухні.

- У нас мало часу, - категорично сказав Нік. Він швидко пояснив, у чому полягала його місія. Говорячи це, він вивчав старе зморшкувате обличчя лікаря. Щось подібне до східної версії Хоука, подумав Нік, посміюючись собі під ніс.

— І лист моєї дочки, — ввічливо спитав доктор Лін. «Ви бачите, що я хоч і наївний, але політично починаю пристосовуватися. Невже уряди так сильно розрізняються у досягненні своїх цілей? Я так не думаю.

"Я вважаю, що і так, і ні", - сказав Нік. Він дав йому листа. Після того, як доктор Лін прочитав це, на його обличчі з'явився лукавий вираз, але його старі блискучі очі були веселі.

"Моя дочка пише, що ви джентльмен, сер".

- Для мене велика честь знати вашу дочку, сер, - сказав Нік. А тепер давайте припинимо чайну церемонію і підемо, — додав він собі під ніс. Він подивився на свій годинник. Він виділив при цьому певну кількість часу, але вже минуло. А без Шангра Лала та його бандитів, які ведуть його через гірські перевали, йому краще одразу здатися вартовим.

- Як я вже сказав, - зауважив старий, - це дуже зворушливий лист. Я б босоніж пішов по пустелі Такла Макан, щоб побачити мою дочку цілістю та безпекою. Але ваш уряд явно винахідливий. Цей лист може…


"Бути фальшивкою", - сказав Нік. — Ви маєте чудово знати, як вона пише ієрогліфи. Крім того, вона попросила мене передати це тобі, коли ми зустрілися.

Нік простягнув йому кільце з печаткою. Лікар подивився на нього.

«Я цілком переконаний. Моя дочка довіряє тобі... тоді я теж. Крім того, вже пізно сперечатися. Думаю, мені не дозволено брати із собою багаж.

- Мінімум, сер, - сказав Нік.

'Це не на довго. Є якісь папери та особисті речі.

Через п'ять хвилин вони увійшли до темряви пустелі. Нік почув машину, що наближається до них. Він притиснувся в тіні, залишивши лікаря стояти на самоті.

Патрульна машина зупинилася.

— Ідіть, лікарю?

«Я збирався вирушити до Москви, щоб розповісти свої секрети собакам-ревізіоністам. Так як це не спрацювало, я рано вранці перевірю температуру рисових полів, а потім зазвичай ляжу спати, — сказав лікар чітким, високим голосом.

Пролунав сміх, машина знову завелася, і Нік дивився, як вона їде.

"Боюсь, у людей тут розвивається смак до двуличності", - сказав лікар. - Продовжимо?

Нарешті, перед ними замаячили рисові поля. Професор Поки вони йшли по болотистій місцевості, Лін сказав монолог про технологію вирощування рису. Нік пристебнув доктора Ліня до його крісла, глибоко зітхнув і завів двигун. Він закашляв, затих, повернувся до життя з кашлем.

Нік плекав машину як дитину, поки двигун не заробив рівно. Потім, далі дорогою, він побачив, як патрульна машина розвернулася і поїхала назад. Шум вертольота був приголомшливим, а вогні машини ставали все яскравішими і яскравішими. Нік похмуро спостерігав, як зростають оберти. Прожектор на даху машини ковзнув рисовими полями, освітлюючи вертоліт, освітлюючи обличчя Ніка і ковзаючи далі. Потім він обернувся. Нік штовхнув румпель уперед і відчув, як машина піднімається з брудного поля. Кілька секунд, щоб затриматися та перевірити двигун. Тоді повний вперед та надія на краще.

Тепер вони летіли й ширяли. Світло висвітлило їх повністю.

- У цих машинах є радіо? - різко спитав Нік.

— Боюся, що так, — вигукнув Лін.

Кулемет тріщав, і щось пролетіло прямо над їхніми головами. Зайнялися прожектори біля воріт.

— Зачекайте, лікарю, — сказав Нік крізь стиснуті зуби. Прожектори висвітлювали небо. Перебуваючи на висоті понад п'ятдесят футів над землею, Нік вів вертоліт прямо над огорожею та під діагоналями прожекторів. Нижче, нижче, подумав Нік. Нас шукають високо у небі. Вертоліт знижувався, поки не опинився всього за три метри над землею. Ніч раптово розірвала кулеметна черга, але Нік пролетів під нею. Замаячили першу з високих металевих воріт, і Нік в останню хвилину підняв машину. Вони промчали повз кулеметну вежу, перш ніж артилеристи встигли опустити зброю. Тепер наближалася друга брама. Нік відчув, як колючий дріт зачіпає днище вертольота, коли вони зависли над ним на шляху до останньої перешкоди.

"Це схоже на англійський біг з перешкодами", - сказав доктор Лін. "Ви займаєтеся спортом тільки з вертольотами".

— Я радий, що ви все ще маєте почуття гумору, лікарю, — зі сміхом сказав Нік. — Нам обом це знадобиться.

Попереду Нік побачив смертоносні спалахи великокаліберного кулемета, що наближається до них. Прожектор опустився вниз, упіймавши їх, як метелика в полум'я свічки. Нік бачив, як сигнальні ракети перетинають шлях світла. Навідник мав хороший огляд, і вертоліт летів прямо на смертоносний град зі швидкістю майже 150 км/год. Ну, вгадай, що буде, подумав Нік. Хто не ризикує, не п'є шампанське.

Він різко розгорнув маленький гелікоптер і полетів до турелі стрільця. Кулемет вилив разом із ними, але недостатньо швидко. Стрілець фанатично намагався визначити свою відстань. Тоді Нік повис прямо над ним. Навідник не зміг підняти свою зброю на такий крайній кут. Він безпорадно чекав, поки Нік пролетить, щоб вистрілити в літак, що пролітає, з близької відстані.

Нік тримав у руці Вільгельміну, – пістолет Люгер. Раптом він сповільнився, і становище лопатей несучого гвинта змінилося. Міні-вертоліт завис над солдатами, як розлючена бджола. Нік потягнувся до дверей, і Люгер виплюнув злі спалахи пострілів. Нік знав, що голосно проклинає їхніх предків, але в цьому галасі не чув свого голосу. Люди під ним були або вбиті, або пірнули в укриття.

Не думали, що це теж може вжалити, подумав він. Він знову пустив гелікоптер вперед на всіх парах над вежею, що вже замовкла. Прожектори, як і раніше, люто сканували небо, але тепер вертоліт швидко зник, низько летячи над пустелею. Тільки за десять миль Нік піднявся вище на холодне нічне повітря і трохи зменшив швидкість.

"Це було дуже драматично", - зазначив доктор Лін. «Людина упускає так багато життя, коли його замикають у лабораторії».

Нік усміхнувся. Добрий лікар забув від хвилювання хоча б спитати, де його дочка. Перша червона смуга сонця щойно піднялася над обрієм, коли Нік побачив табір Хофів. Шангра Лал був серйозним, коли сказав їм повернутися до сходу сонця. Чоловіки вже осідлали своїх міцних маленьких поні та стерли всі сліди табору. Очевидно, Шангра Лал насилу змусив своїх одноплемінників чекати до останнього моменту. Але коли вони побачили гелікоптер, вони дуже зраділи.

Шангра Лал обійняв Ніка і повернулася до лікаря Лін.

«Це китайський собака? Ми відріжемо йому вуха і відправимо поштою китайським лідерам. Це збільшить викуп, який ви можете вимагати». доктор Лін виглядав трохи стурбованим.

"Краще нехай доктор Лін заспокоїться", - посміхнувся Нік. — Вони знадобляться йому для прослуховування офіційних промов у Вашингтоні.


Розділ 15


Він ніби ніколи не був у пустелі, ніколи не їздив верхи на міцних гірських конях через перевали в компанії привітного мікробіолога. Ніби Нік знову збирався влаштовувати гонки з Домінікою Сен-Мартен на звивистих французьких дорогах. Але Домінік була мертва.

Дорога між Бордо та Байонною пряма, кілометр за кілометром, між рядами дерев. Це чудова дорога для E-Jag, і Нік проїхав нею на своєму Jag. На цей раз Хоук не хотів, щоб Нік прибирав залишки, але Нік настояв.

- Це була важка робота, Нік. Чому б тобі не взяти відпустку? Рано чи пізно Джонні Ву повинен буде перевезти кудись дівчину, і тоді ми зможемо її звільнити.

«Але, можливо, ні, і китайці можуть використовувати її, щоб шантажувати доктора Ліня, щоб повернути його, і все буде ще гірше, ніж було на початку. Більше того, я маю в цьому особистий інтерес».

Хоук довго дивився на Ніка. Йому було присвоєно звання Килмастера щодо особистої помсти. Потім старе засмагле обличчя Хоука розпливлося в посмішці. — Якщо так треба, синку, поспішай. Над Біскайською затокою насувається негода, і на місці Джонні Ву я спробував би вивести дівчину з-під прикриття шторму, можливо, на човні.

Хоук не просто був поблажливий, щоб принести задоволення Ніку. доктор Лін дуже прихильно поставився до того, що уряд США не зміг поки що звільнити його дочку. Він найкраще розумів, що його робота набагато важливіша за особисті почуття; але ніхто не міг бути впевнений ні в чому, доки не з'явиться його дочка. По-друге, Нік знав супротивників краще, ніж будь-який інший агент, тому він був природним вибором для ведення справи.

Донован, що сидів поруч із ним, глянув на годинник.

— Ми можемо бути там опівночі. Сподіваюся, буря не вибухне надто рано. Зростати, як і Нік, дуже хотів повернутися у бій проти китайських агентів.

«Я зателефонував до метеослужби перед від'їздом, – сказав Нік. «Вони не очікують поганої погоди у цьому районі до завтрашнього ранку».

Нік не був у захваті від участі Донована в цій операції, але його план вимагав щонайменше ще одну людину, так що це був Расті. — На цих пташиного польоту, — сказав Расті, — Вілла Сан-Сусі більше схожа на фортецю, ніж на місце відпочинку втомлених дипломатів. Чому б нам не піти по воді? Тоді ми зможемо підібратися ближче.

«Тоді ми повинні будемо піднятися на скелі, і ми не знаємо, що у них є охорона та собаки. Ми б ніколи цього не зробили", - сказав Нік. «Крім того, наші фотоексперти кажуть, що шишка на газоні — це колодязь. Я стверджую, що це кулемет, і нас підстрелять, як кроликів. спитав Нік.

— Мені все одно, як ми це зробимо, — усміхнувся у відповідь Расті, — аби я мав шанс зловити цих нероб. Я не відчував такого збентеження з того часу, як програв матч на курсі виживання».

«Я ж казав тобі забути про це, це могло статися з будь-ким».

Вони їхали мовчки. Незабаром після цього тяжко навантажений спортивний автомобіль виїхав на тихі вулиці невеликого приморського містечка. Як і всі сезонні курорти, містечко було майже безлюдне, і Ніку пощастило. Кажуть, що більшість вілл уздовж узбережжя порожня. Йому не потрібно було, щоби громадянське населення заважало йому. Якби не Кеті Лін, він був би задоволений тим, що зруйнував би віллу комуністів вибухівкою та зупинився б на цьому.

Перше, що він побачив, коли вони залишили місто, це те, що вітер посилився і дощові хмари йшли з Біскайської затоки. Далеко внизу він бачив, як хвилі котяться довгими білими лініями до берега, коли він вів «Ягуар» звивистою кам'янистою дорогою. Через деякий час він повернув із головної дороги до гор.

Хоча він ніколи не був тут, подробиці врізалися в його пам'ять після вивчення аерофотознімків. На півдорозі вгору пагорбами він звернув «Ягуар» з дороги і зупинився.

Двоє чоловіків розтяглися у темряві після довгої подорожі. Вони були на вершині невеликого пагорба, що поросло соснами. Вони могли бачити місто та море майже в сотні ярдів під собою. Зліва маяк на точці землі висвітлював землю та море.

"У п'ятдесяти ярдах знаходиться пожежна вежа", - сказав Нік. "Давайте вирушимо туди."

Двоє чоловіків з важким інфрачервоним обладнанням піднялися крутими сходами на платформу, де встановили прилади. Нік глянув у бінокль на китайську віллу.

"Так". - сказав він. — Це кулемет. Охоплює усю під'їзну дорогу. Після охорони біля воріт, це наша головна проблема. - сказав він вказуючи на деталі та пояснюючи агенту ЦРУ свій план дій

— Стверджують, — сказав Расті, — що це так звані охоронці насправді китайські солдати.

Нік кивнув. «Так, це буде тяжко. Подивіться, як улаштовані ці вітрозахисні смуги. Більше схоже на Велику Китайську стіну.

Перші густі краплі дощу впали на вежу. Нік подивився на бурхливе море.

— Якщо вони збираються перевезти її човном, до ранку їм буде важко. А з човном, що літає, ще складніше, — сказав він, посміюючись у темряві. "Завтра ввечері ми вип'ємо з Кеті Лін у Парижі".

Після цього розмов більше не було.

Дощ почався сильнішим. Решту спорядження вони вкрили брезентом і сховалися під дерев'яною вежею. Вони чекали кілька годин. Ніч пройшла повільно. Нік увесь час курив і був не в настрої розмовляти. Він продовжував думати про гарну дику білявку, яка жила в плавучому будинку, і про річковий ледар, який був її другом. Нік був щасливий, що дія вже почалася. Шанси його не турбували. До речі, у перші кілька хвилин дії їхні шанси мають значно зрости. На його боці був елемент несподіванки.

Те, що не міг зробити взвод солдатів через міжнародні відносини, могли б зробити два офіцери, якби вони були розумні, витривалі і досить щасливі.

Годинник тягнувся повільно. Нік зробив останню затяжку цигаркою; червона точка висвітлювала чіткі квадратні лінії його щелепи і утворювала темну загадкову маску з його очей. Рості глянув на нього і зрадів, що він тут, а не на китайській віллі.

- Півгодини до світанку, - сказав Нік. — Давай, Рості, мій хлопчику.

Двоє чоловіків йшли під холодним ранковим дощем. Нік з вантажем піднявся дерев'яними сходами вежі, де розчехлив свою зброю. Було б непогано, якби він міг зробити кілька вдалих пострілів, але, звісно, це було не так.

Небо осяяла блискавка, і за кілька хвилин між пагорбами пролунав грім. Нік голосно засміявся. Розмова про удачу. Він міг би скинути атомну бомбу на китайську віллу, і добрі жителі Біарріца подумали б, що то гроза. Так само подумали б і китайські солдати, доки вони не були наполовину знищені.

Зростати люто вказав на небо. Нік посміхнувся.

— Я можу не встигнути повідомити вас про відстань, коли охоронець вийде зі своєї будки біля воріт, — крикнув Нік. — Я надто зайнятий, стріляючи в нього, щоб він не міг напасти на нас ззаду, коли ми увійдемо. Кидай свої гранати, доки я не дам тобі іншу відстань, зрозумів?

Расті крикнув у відповідь, що все гаразд, але його відповідь загубилася у вітрі. Той вітер був успіхом для китайців. Точно стріляти буде складно.

Блискавки продовжували танцювати, виблискуючи вздовж берега. Товстий шар хмар блокував денне світло. Ніку здалося, що він зміг розрізнити зубчасті контури Піренеїв. Це було час. Гаразд, подумав він, пішли. Зараз досить ясно. Він прикріпив до гвинтівки новий пристрій. Воно акуратно відлічувало відстань. Він назвав номери Расті та побачив, як той засунув першу гранату в трубу. Все пекло вибухне будь-якої миті.

Нік перевів погляд на кулеметне гніздо. Перша граната розірвалася за десять метрів ліворуч. Він вказав рукою зміну відстані до Расти. Друга граната потрапила ближче. За вибухом стався гуркіт грому. З подивом Нік побачив, як з кулеметного гнізда виповз чоловік і озирнувся. Він був убитий наступною гранатою. Потім із вартового приміщення біля воріт вийшов охоронець і озирнувся, як іграшковий солдатик у музичній скриньці. Нік збив його з ніг.

Чоловіки з собаками кинулися по лужку до кулеметного гнізда. Китайський кулемет швидко відхилився убік, вишукуючи мету. Мінометні снаряди Расті підходили все ближче і ближче, і будь-якої миті один з них міг потрапити.

Охоронці побачили це і побігли назад на віллу, подалі від приреченого кулемета. Нік націлив залп них і побачив, як кілька людей упали. Краєм ока Нік побачив знайому постать у піжамі, що вибігала у внутрішній дворик, щоб вигукувати накази чоловікам. Швидкий як кіт Нік націлився на нього, але Джонні Ву не пережив би війни з Чангом та Японією, щоб його так легко підстрелили. Він, здавалося, відчув, що став мішенню, і звалився на живіт за стіною. Нік бачив, як його кулі промахувалися і відлітали від стіни. Нік направив гвинтівку назад на охоронців, що тікають. Потім міномет Донована вдарив прямо по кулемету, і його було підбито. То був сигнал до наступу. З гвинтівкою Нік побіг сходами і дістався Ягуара одночасно з Расті.

Нехай місцева влада знайдуть спектроскопічний приціл та гільзи. То справді були стерильні предмети , не зроблені США і пов'язані зі США. Ранковий вітер гудів у вухах, поки Нік вів «Ягуар» слизькою звивистою дорогою. Блискавка все ще сяяла в густих хмарах. — Нік, — проревів Расті йому у вухо, — дай мені увійти першим. Ви можете дати прикриття вогнем.

Нік похитав головою і зупинив спортивну машину в тому місці, звідки він вирішив розпочати атаку минулої ночі. Співробітник ЦРУ схопив його за руку.

«Це не героїзм. Це правильно. Є чітка техніка штурму вдома, і я в ній експерт. Навчався у Кореї. Вам потрібен досвід, щоб боротися, пересуваючись від будинку до будинку. Ти маєш бути трохи божевільний. Ви повинні бігти, продовжувати стріляти, не стояти на місці ні на мить. Це моя робота, і ти стріляєш краще за мене! Ти можеш перебити їх краще за мене.

Голос Расті пролунав, як крик крізь бурю. "Це мистецтво. Деякі люди повністю закохуються у нього. Але ти маєш знати, що робиш. Нік ухвалив швидке рішення. Те, що сказав Расті, здавалося розумним. Нік не був борцем за славу. Ще до ранку всім буде достатньо, щоб битися. Він схопив із заднього сидіння автомат і простяг його Доновану.

- Давай, малюк, - сказав Нік. Рості серйозно кивнув і почав вішати на себе гранати. Він повернувся до Ніка.

«Ви повинні пам'ятати одну річ, сер, якщо ви це робите. Ви повинні продовжувати думати: ніщо не може мене зупинити. Пам'ятайте: ніщо не може мене зупинити!

Нік посміхнувся. "Добре, хлопче. Заспокойся."

Рості посміхнувся. Його посмішка була сповнена мужності.

«Вони хотіли скинути мене з цього проклятого даху, чи не так? Здається, знову 1952 рік. Нічого ніколи не змінюється?

І, перелазячи крізь стіну, він крикнув: «Побачимося в барі Гаррі».

Потім він зник. Він біг низько, петляючи по оксамитовій траві, падав, повз далі. Нік сховався за дерево і почав чекати на перші постріли. Через свою ненормально швидку реакцію він тримав гвинтівку напоготові в той момент, коли це сталося. Почали стріляти. Нік майже відразу відкрив вогонь у відповідь, і кулі полетіли у вікна.

Час від часу він зупинявся, щоб підповзти до хати. Так він відвів вогонь від агента ЦРУ та зміг точніше прицілитися. Декілька вікон тепер мовчали.

Тягти гвинтівку під дощем було жарко, і дюнна трава прилипала до його рук і одягу. Він бачив, як Донован вистрибнув з-за дерева і кинувся до своєї останньої лютої рисі до дверей, кидаючи гранати. Він не дійшов до дверей.

У якийсь момент співробітник ЦРУ кидав гранати, зі ствола його пістолета-кулемета виривалося яскраве полум'я, і Нік почув вибухи гранат за дверима, а потім раптом Расті відсахнувся назад, наче його вдарив величезний кулак. Він зробив кілька кроків убік, намагаючись рухатися вперед, потім упав і завмер.

Нік знав, що йому доведеться самому йти в атаку. Він хотів кинути гвинтівку і одержати до рук пістолет-кулемет. Він мав багато гранат.

Нік відчув, як вітер тремтить його одяг, а дощ промочив його наскрізь, коли він підвівся і побіг. Ніколас, - у хаті тепло і сухо, сказав він собі. Був лише один спосіб зробити такий самогубний порив. Він випустив останній дикий залп у кожне вікно, змусивши захисників пригнутися, а потім кинувся в траву заввишки по коліна.

Він був уже майже біля тіла Расті, коли знову відкрили вогонь. Він узяв автомат і побіг до дверей. Замість того, щоб зупинитися, він кинув термітну бомбу в зал і пірнув за стіну, коли вона вибухнула. Він кинув другу термітну гранату всередину та ще одну через одне з верхніх вікон. Вибухи та рідкий вогонь створювали пекло у темному коридорі, а з вікон будинку лунали лише безладні постріли.

Він кинув уламкову гранату прямо перед собою і, як тільки вона вибухнула, пірнув у двері. Впавши на землю, він випустив залп з автомата в примарно блискуче світло, доки не переконався, що за ним нічого немає. Що сказав Расті? Ніщо не може мене зупинити. Ось так ось. Продовжуй, не цілься. Він встав і побачив перші зачинені двері. Якось він відчув, що в цій кімнаті двоє бойовиків..... Вдарити плечем об двері, щоб вони відчинилися. Кинути гранату. Пірнути геть. Бум вибухає граната. Вбігши в кімнату, перш ніж вони встигнуть прийти до тями, натискай на курок. Обстріляй кімнату. Пістолет-кулемет танцює в його руках, порожні гільзи з гуркотом падають на підлогу.

Тепер швидко. Як блискавка йдеш. Озирнися, Картер, хтось може йти за тобою. Наступна кімната. Всередину гранату. Тобі треба забиратися швидше, Картер, якщо хочеш зберегти своє життя.

Після кожного вибуху він відчував гуркіт тиску повітря. Він ніколи так не усвідомлював кожну частку секунди свого життя. Нехай ця кімната наповниться свинцем. Продовжуйте і залишайтеся живими. Тепер ще одна граната у коридорі. Будинок був сповнений диму, від його одягу пахло порохом у сирих коридорах. Він кидався по кімнатах першого поверху, не знаючи, скільки чоловіків у кожній кімнаті, не бачачи їхніх облич.

В одній із кімнат була тільки одна людина, швидкий червоноокий хлопець, що схопився, і різко вистрілив із гвинтівки, коли Нік увійшов у двері. Нік випередив його на соту частку секунди. Потім він знову опинився в коридорі, плюючись свинцем на всі кути.

Він почув кроки на першому поверсі і вистрілив угору сходами з повної крамниці, а потім помчав нагору на повній рисі. Він кинув гранату зверху і притиснувся до стіни, коли тиск повітря мало не збив його зі сходів.

Він прибрав другий поверх так само, як і нижній; танцюючий диявол, що біжить риссю, оголосив про себе ручною гранатою, стрибнув крізь дим і плюнув кулями в тих, що вижили, перш ніж вони встигли прийти до тями. Він виявив, що стріляє по порожніх кімнатах і зрозумів, що він єдиний живий у домі. Повільно, настільки пильно, наскільки дозволяли його натреновані рефлекси, він заціпенів і обійшов будинок.

Він почував себе виснаженим, ніби щойно закінчив із Домінікою. Дощ все ще барабанив по хаті та по стінах. Його годинник сказав йому, що ця вічність тривала всього близько півгодини.

Він методично пробирався назад кімнатами, перебираючи понівечені трупи і безликих чоловіків, шукаючи сліди Кеті Лін або Джонні Воу.

Вони зникли. У хаті пахло порохом, а деякі предмети меблів ще горіли від кинутих ним термітних снарядів. Через велике кухонне вікно він побачив великий моторний човен, що відпливав від пристані.

Передбачалося, що це буде човен Джонні Воу, і він планував спливти з Кеті Лін у ньому. N3 виламав кухонні двері та побіг на пляж. Він бачив, як Джонні Ву разом із членами екіпажу піднімав вітрила. Свіже повітря швидко видуло з його мозку сюрреалістичну сцену останньої півгодини. Він кинув автомат. Від нього буде мало користі, якщо човен відірветься від причалу і зброя заважатиме йому йти. Крім того, на цьому довгому пустельному причалі Джонні Ву навряд чи підпустить його досить близько, щоб використати його.

Вітер був сильний. Він чув, як вітрила стукали і рипіли на вітрі. Під кормою він побачив, як двигун збиває воду в піну. Джонні слід було піти з порожньою щоглою, а потім узяти курс на правий борт, бо пристань заважала курсу на лівий борт. Тепер він мав проблеми з відпливом, і ця помилка дорого йому обійшлася.

Нік сховався за навісом на вершині пристані та спостерігав, як чоловіки борються з човном. Між Ніком та човном було близько тридцяти ярдів причалу, і там не було укриття. Якби він побіг туди, вони застрелили б його, як собаку. Він знав, що йому потрібне. Стилетом він висмикнув старий іржавий замок із гниючого дерева сараю і ввійшов усередину. Це було там. Він швидко вибрав необхідне спорядження, потім роздягнувся.

Коли він знову вийшов, дощ кусав його тіло, як тисяча мурах. У світі не було кольору, етюд у сірих тонах. Потім його тіло рвонулося в пласкому піку і зникло в зловісних глибинах моря.


Розділ 16


У таку ранню пору року було дуже холодно, щоб купатися. Крижана солона вода тримала американського агента в кулаку і жбурляла його об стійки причалу, знову і знову смикаючи його, а потім знову ритмічно жбурляючи об шорстку деревину. Без ласт, навантажений мотузкою та легким якорем, Нік кашляв, відпльовувався і чіплявся за стовп. Він сильно недооцінив силу бурхливого штормом моря.

Холод проник крізь захисні шари його тіла до нервової системи. Ще кілька хвилин цього побиття, і він стане іграшкою для крутого Джонні Ву.

Він відштовхнувся від стовпа і глибоко пірнув. Гіркий, сковуючий холод все ще сковував його вени, але це було набагато краще, ніж шорстка поверхня. Він поплив уперед... Три чотири п'ять. Він сплив, знову пірнув і оцінив відстань до корми човна.

Він був уже близько. Коли він сплив, щоб перевести дух, то побачив, що ніс човна тепер хитнувся і спрямований у бік моря. Тепер вона була майже на вітрі. Через мить вона поверне на правий борт і, як тільки вітер повіє в її вітрила, відпливе геть, залишивши Ніка одного в морі. Він поплив з останніх сил — чемпіон, якого неможливо перемогти... Він розрахував точку, де човен піде за вітром, і енергійно поплив до нього. Не треба скритності. Ніхто не став би шукати його у воді, і вони були б надто зайняті човном, щоб займатися чимось іншим, окрім дивитися на вітрила.

Нік прискорився. Вода вирувала в його шаленому темпі, який гнав його вперед майже так само швидко, як човен, який насилу виляв у його напрямі. Щойно світ перетворився на туманну пляму солоної води та болю, він побачив попереду витончений ніс човна. Він тільки встиг зробити глибокий вдих перед тим, як кинути якір на борт. Він почув, як він застукав по палубі, а потім відчув, як він зачепився за перила на трупі. Лісочка раптово натяглася між його руками, коли човен пішов проти вітру і кинувся вперед.

Наполовину у воді, наполовину поза водою, стрибаючи і перескакуючи з хвилі на хвилю, він дозволяв собі волочитися бурхливими водами затоки. І повільно, перебираючи мотузку руками, він тягнув руку за рукою до танцюючого вітрильника.

Грот прикриє його, доки хтось не повернеться. У цьому випадку він був безпорадний, як риба на гачку. Тепер він був майже в межах досяжності поручнів. Він демонстративно танцював туди-сюди. Ще один ривок і він буде там. Він напружився, мотузка вп'ялася йому в руки, мов тавро. Потім він намацав тверде мокре дерево поруччя і схрестив на ньому обидві руки. Човен поринув у хвилю, яка мало не змила його. Коли човен знову піднявся, він скористався моментом, щоб перестрибнути через перила і, змучений і важко дихаючи, лягти на похилу палубу. Потім побачив матроса. Він вийшов наперед, щоб відсвяткувати джиб. Він не бачив Ніка до останнього моменту. Його очі розширилися, коли оголений чоловік, який, мабуть, з'явився з моря, стрибнув до нього круто похилою палубою. Матрос щось крикнув у рульову рубку, але його затулив вітрило, і вітер забрав його слова за океан. Він витяг із кишені плоскогубці і пішов до Ніка.

Нік схопив його за зап'ястя, коли рука з щипцями підійшла до його черепа, а другий кулак встромився чоловікові в живіт. Потім він ударив його знову, правою, яка пройшла не більше шести дюймів, і людина спіткнулася об палубу прямо в кипляче море. Через кілька секунд він зник з поля зору у високих хвилях.

Між щоглою та вітрилом Нік побачив за штурвалом Джонні Воу. Якби він був озброєний, Нік не міг би атакувати його попереду. І були всі шанси, що він справді був озброєний.

У нього виникла ідея. Як всякий відчайдушний план, він вимагав зухвалості та швидкості, а коли спрацьовував, то був чудовий. Він дійсно не мав особливого вибору. У разі невдачі він вдруге потрапить у полон до китайців.

Він обережно пройшов слизькою палубою до перил і перерізав стаксель. Він задоволено спостерігав, як вітрило порвалося, затремтіло і врізалося в бурю, як постріл. Потім він дошкандибав до щогли і почав чекати.

Це було простіше, аніж він думав. Китайський член екіпажу спіткнувся об палубу, лаючи свого товариша за втрату вітрила. Нік відчував, що Джонні насилу утримує човен на курсі без стакселя. Коли другий матрос пройшов повз щоглу, Нік накинувся на нього, як кішка, схопив за комір і сідниці і перекинув через перила, де його відразу поглинули вируючі хвилі.

Йому було байдуже, побачить Джонні Ву свою людину у воді чи ні. Джонні і сам буде здивований.

Нік схопився за щоглу однією рукою, щоб витримати удар, який витримає човен. Потім, з натяком на посмішку в куточках рота, він устромив лезо стилету в навітряний бік вітрила, де вітер найдужче тиснув, і різко провів ножем по полотну. Результати були вражаючими. Вітер зробив усе інше. Грот зірвався під звук блискавки, що б'є в дуб, і на шматки відлетів за вітром. Але Нік не мав часу стежити за всім цим. Він використав ті кілька секунд, що човен все ще знаходився в дорозі, щоб стрибнути в рульову рубку, мстивий Нептун, з волоссям, що розвівається на вітрі, і з ножем напоготові.

В очах Джонні Ву на секунду відбився страх. Потім він потягнувся за пістолетом, намагаючись утримати човен у своїй владі однією рукою. Човен збожеволів і вільнув, коли на палубу ринув пагорб зеленої води, а ніс поринув у хвилю. Постріл Джонні потрапив у повітря, і Нік не дав йому часу зробити другий постріл. Він дозволив своєму тілу полетіти вперед у довгому русі списа і щосили направив стилет у серце китайського майстра-шпигуна. Іншою рукою він завдав удару карате по зап'ястю Ву, відправивши пістолет у бурхливі хвилі. Зігнувшись, Джонні ухилився від ножа, але не від людини. Він задихнувся, коли вага Ніка вдарила його. Вільною рукою він витяг свій власний ніж. Там вони лежали, не в силах поворухнутися, поки човен знову не випростався. Плоскі чорні очі Джонні Ву дивилися в сіро-сталеві очі Ніка.

— Ти думав, що розумієшся на ножах, чи не так, Картер?

Зі швидкістю розлюченої кобри він устромив коліно Ніку в пах. Ніку вдалося наполовину відбити удар, зламавши силу, але він відчув, як у ньому наростає біль і нудота, і зрозумів, що йому потрібна секундна перепочинок. Горе відпочив після нічного сну, а Нік пережив достатньо, щоб паралізувати півполку. Нік повільно опустився.

Човен танцював між хвилями і продовжував отримувати удари в бік. Під час дикого руху шлюпки Ніку вдалося звільнитися від ворога та перевести подих.

— Я думаю, ти справді гарний у далекобійній зброї, Картер. Але я не думаю, що ти так добре впораєшся зі справжнім чоловіком.

— Поки я не зустріну справжнього чоловіка, мені доведеться поводитися з тобою, Джонні, — сказав Нік, демонструючи свою диявольську посмішку. - Отримав мій подарунок? Джонні повільно наблизився до Ніка, низько опустивши ніж, і обидва чоловіки дивилися, куди ступають на слизьку палубу. Ву сказав Картеру, що може зробити сам. Це виявилося чимось непристойним, анатомічно неймовірним і рішуче смертельним».

- З цим ти не повернеш свою європейську мережу, Джонні.

Той загарчав і вдарив його ножем. Нік відкинув своє тіло з грацією тореадора, не рухаючи ногами. Його удар у відповідь, що ледь майнув рукою, пронизав светр Горе, і лезо вийшло залите кров'ю.

— Ти так і не дізнався, навіщо я прийшов у замок, чи не так? - Сказав Нік. «Я сподіваюся, що наступного разу вони надішлють найкращу команду. Це був зовсім другий сорт. Кривава, так. Розумна, ні.

Нік чомусь кинув виклик Джонні. У того була перевага над ним у частки секунди. Рефлекси Ніка були не такими, як завжди. Ця частка секунди могла виявитися фатальною, якби Ву усвідомив це. Отже, все залежало від того, чи зможе він зупинити Джонні від правильного розрахунку часу.

Джонні знову напав. Нік ухилився від нього і вдарив. Джонні дико парирував. Коли двоє чоловіків відштовхнулися, їх обох була кров. Тепер Нік був упевнений, що реагує повільніше, ніж Джонні Ву. Він бачив смерть, що дивилася на нього чорними очима на вилицюватому обличчі.

"Мені здається, ти починаєш трохи сповільнюватися, Картер". Обличчя Джонні було лукавим. «Вибач, Картер. Я можу продовжувати це весь день.

Нік зненацька вдарив знову, пустивши кров, і відсахнувся, перш ніж Ву оговтався.

- Краще скажи це собі, Джонні, - сказав він зі сміхом. Він скористався тим, що шлюпка впала між хвилями у відкрите море, але Джонні не треба було про це знати.

— Останнє було за людей тим голландським літаком. Останній удар за Домініка Сен-Мартен.

Ву виглядав здивованим.

'Ах да. Літак. Ви, капіталісти, розм'якшаєтеся. Революції не роблять слабких духом, — пирхнув він.

Раптом чоловік кинувся на нього, його руки і коліна тремтіли, а обличчя спотворилося в страшній гримасі. Нік як міг приготувався до нападу, потім вони обоє опинилися в кабіні, а вода у рульовій рубці стала червоною. Він запитував, чи це була кров Джонні або його власна. Він втратив свій ніж у сутичці, і тепер лезо ворога цілило в його бік. Нік підняв ліву руку, схопив руку Джонні, вивернув її і доклав усіх зусиль, на які були здатні його втомлені м'язи. Він побачив, як очі Ву закотилися від болю, потім почув, як зламалася кістка.

Джонні спробував перебратися похилою палубою. Першим поривом втомленого Ніка було відпустити його. Потім він зрозумів, що Ву повзе до каюти за вогнепальною зброєю. Нік пішов за ним рачки, найвірніший спосіб пересування на хисткому кораблі. Джонні встав, щоб відчинити двері каюти, і Нік кинувся на нього, немов ангел помсти. Човен пірнув, і вони разом упали в море. Нік неясно зрозумів, що вони у воді, і шок привів його до тями. Здорова рука Джонні обвила його шию, і той жорстоким чином спробував утопити його. Нік вивільнив руку і сильно вдарив його по роті долонею. Потім він схопив його за волосся і засунув голову під воду. Джонні відпустив шию Ніка, і Нік позбавився його. Джонні відплив, відпльовуючи і кашляючи, з червоними від солоної води очима і коротким темним волоссям, що прилипло до обличчя. Нік розвернувся у воді і кинувся назад, щоб використати пролом. Очі Джонні Ву розширилися від страху.

- Картер, - видихнув він. 'Я не вмію плавати.'

Нік розгублено глянув на нього. Деякі чоловіки відважні в одному місці, але не сильні в іншому. У поножовщині Джонні ніколи б не благав про помилування.

- Картер, я заплачу тобі за це, - видихнув чоловік. «Я можу розповісти вам усе про китайські операції в Європі».

Нік зупинився і недовірливо глянув на нього. У своєму хвилюванні чоловік явно здався. Човен котився хвилями менш ніж за десять метрів.

«Ти – китайська операція в Європі, Джонні Ву. Ти голова змії. Наступного разу будуть нові люди, нові системи».

Плаваючи у крижаній воді, Нік дивився на свого супротивника і намагався ясно мислити. Джонні Ву не матиме великого значення для уряду США, і його докори совісті, ймовірно, зникнуть у міру того, як вони наближатимуться до материка.

— У Гренландії загинуло сто п'ятдесят людей, які переслідуватимуть мене, якщо я залишу тебе живим, Джонні, — сказав Нік. "І ця дівчина."

Джонні задихався з ще одним довгим проханням.

Нік повільно похитав головою.

- Я шкодую про це, Джонні.

Нік повернувся і втомленими рухами пройшов невелику відстань до човна. Коли він піднявся на борт і озирнувся, море поглинуло Ву-цзуна і не залишило жодних слідів. Морю було однаково. У цьому випадку Ніка це теж не хвилювало. Втомлено він спустився під палубу у пошуках Кеті Лін. Вона була замкнена у своїй каюті. Він не мав схильності до тонкощів. Він грюкнув дверима плечем і ступив у каюту.

— Привіт, дівчинко, — сказав він, його сірі очі танцювали. "Я чув, що цього року цвітіння сакури у Вашингтоні виглядає чудово".

Після першого залпу питань вона широко розплющила очі щодо його травм. Її м'які руки обтирали та перев'язували його, доки Нік відпочивав.

- Ти вмієш робити чизбургери? — спитав Нік стомлено. Її очі були здивовані.

— Нічого, — засміявся Нік. «Насправді я дуже хотів чізбургера. Давайте з'їмо щось і попливемо до берега. На той час, коли ми до нього дістанемося, ти станеш дорослим моряком.

Нік направив човен у маленьке баскське рибальське село і пришвартувався невдовзі після заходу сонця. Він знайшов телефон, відправив повідомлення Хоуку до Вашингтона і пішов пустельними вулицями назад до човна.

Хвилі гавані м'яко хлюпалися об корпус. Буря відступала, і за бурею прийшов холод.


Він зрозумів, що відбувається між ним та дівчиною Лін. Він стояв на палубі і курив, дивлячись на море, що піднімається, запитуючи, чи хоче він, щоб це сталося. Він досі пам'ятав довгоногу блондинку у сукні від Balenciaga. Мимоволі в дивній мовчазній людині пролунала стара фраза Петронія. Краще повісити мертвого, аніж убити живого. Історія, яка так йому допомогла, дала вам жорстокий урок. Не можна оплакувати минуле. Живі мали жити. Можливо, ви могли б отримати з цього урок і зробити краще наступного разу.

Вночі вона прийшла до нього. Вона швидко скинула з себе одяг і лягла поруч із ним на просторе ліжко хазяйської каюти. Соски її маленьких ідеальних грудей набрякли і затверділи. Маленьке золоте тіло відповідало розмірам Ніка. Вона закричала на незнайомому діалекті, коли рота Ніка притулився до її губ, і його чоловіча гідність набула спокою, якого він шукав. Він гладив крихітне, повністю жіноче тіло під собою, поки в ній не піднялася дика, пристрасть, що задихається, залишивши тільки чоловіка і його жінку, що танцюють у нескінченній хореографії людства.


Про книгу:


Домінік Сен-Мартен, найкраща дівчина року, мала відчайдушний і ненаситний апетит до кохання. Джонні Ву жадав влади.

У нього пішла слина при думці про його демонічні задуми. Його охоронець Артур жадав дивних відчуттів, і коли він готувався піддати Ніка Картера своїм електричним тортурам, йому хотілося зазнати жахливих мук на собі... Але голод людства турбував Ніка найбільше, тому що піддослідні мікроби китайського лікаря могли означати всесвітнє рабство...


Нік Картер


Отруйники розуму


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: The Mind Poisoners


## Глава 1


Дорога, вирубана у схилі, являла собою вузьку стрічку з сірого бетону, що звивається в місячному світлі, жваву стрічку, яка іноді зовсім зникала на клаптях туману, що піднімався з Тихого океану внизу і раптом згущувався в непроникні хмари.

Більш ніж за 200 миль на північ Сан-Франциско спав через погіршення погоди. Далеко на півдні був мексиканський кордон, і це була їхня мета. Їх було шістьох, і вони вирішили поснідати там. Не було жодних сумнівів, що гладкий, потужний кольори сірий металік Jag XK-E доставить їх туди вчасно. Глибокий рик добре налаштованого двигуна під довгим капотом дав їм цю обіцянку; і дика, рішуча пристрасть водія, який тягнув чудового механічного звіра через круті повороти, була їх гарантією.

Їй було лише дев'ятнадцять, але вона водила мотоцикли та швидкі спортивні машини з чотирнадцяти, і вона була експертом. Вона могла впоратися з кінською силою, що ричала під собою, і її реакції і судження були безпомилковими, коли товсті чорні шини верещали на поворотах, за кілька дюймів від прірви до бурхливої води і зазубреним каменям внизу.

Четверо ззаду знову курили, і важкий солодкий запах ударив їй у ніздрі. Вона засміялася собі під ніс. Її погляд ковзнув до тахометра, і вона побачила, що на цій короткій прямій двигун розганяється до 4000. У кількох сотнях ярдів стався крутий лівий поворот, і промені яскравих фар Лукаса піднялися над шосе, розтинаючи темряву далеко над океаном.

Вона не сповільнилася. Це був зовнішній поворот, але вона знала, на що здатна машина.

Хлопець поряд з нею сонно промимрив, простяг руку і погладив її груди.

Вона знову засміялася. Щоб дати їм стусан, багато чого не знадобилося.

Вона раптом заговорила низьким голосом, і слова були тільки для її вух. "Дешева розвага", - сказала вона. «Випивка, секс та трава. Я думаю, ми маємо випробувати справжню сенсацію.

За дві милі від них тягся маленький чотирирічний «Шевроле», а втомлений водій середніх років короткозоро вдивлявся в туман, що дрейфував. Гордон Флешер був акуратним водієм і ненавидів водіння у темряві за будь-яких умов. Він говорив із дружиною роздратованим тоном. Він їхав уже понад сім годин і втомився ще до того, як стелиться морський туман.

- Чорт забирай, Луїзо, - сказав він, - це божевілля. Я знаю, ти хотіла побачити Біг-Сур, але їхати посеред ночі — це нісенітниця собача. Особливо зараз.

Дружина зітхнула і вийняла цигарку з рота. — Діти хотіли… — почала вона, але він перебив її.

- Вони сплять, - сказав він. «Я чую, як Бонні хропе, і близнюки заснули сто миль тому. Якщо я побачу десь мотель, ми зупинимося. Ця біса дорога навіть вдень небезпечна, а з гальмами на цьому возі...

- Добре, Горді, - сказала його дружина. «Ми зупиняємось там, де ви хочете. Але ми нічого не бачили на багато миль, і я маю передчуття, що ми не проїдемо повз Кармель. Просто їдь повільно чи ненадовго зупинись, щоб відпочити».

«Цією дорогою? Боже, тут нема де стояти осторонь. Чи не могли б ви запалити для мене сигарету, люба? Він мовчав, а коли вона простягла йому запалену сигарету, він сказав: — Слава богу, пробок немає. Я міг би просто використати це, немає зустрічного руху.

Коли він закінчив фразу, "Шевроле" повернув праворуч, і він побачив вдалині фари автомобіля. За кілька миттєвостей світло згасло, і він прикинув, що зустрічна машина була не менше ніж за милю від нього. Він зрозумів, що потрапив у світ фар, коли машина згортала, можливо, один чи два спуски на північ. Інстинктивно він зменшив швидкість приблизно до п'ятдесяти кілометрів. Ковдра туману опустилася на нього, як гігантська пов'язка на очі. Залишивши їх позаду, він знову побачив фари. І раптом вони знову зникли.

Білявий хлопець на задньому сидінні "Ягуара" опустив скло і викинув недопалок. Він ліниво простяг руку і взяв пляшку горілки. Перш ніж піднести його до рота, він сказав: «Господи, Сіссі, чому ти їдеш не з того боку дороги?»

Дівчина за кермом засміялася. — Це англійська машина, любий, — сказала вона, — а англійці завжди їздять ліворуч. Цей Джаг знає свою справу.

— Але коли ти знайомишся з кимось, то краще, якщо він знає свої американські манери, дівчинко, — сказав хлопчик, роблячи ковток.

Вона знову засміялася. "Якщо я зіткнуся з кимось, - сказала вона, - він зупиниться". Вона прискорилася, і стрілка спідометра підповзла до червоної межі. "Якщо ми хочемо поснідати за кордоном, я не можу шкодувати коней, і на цій швидкості я тримаю внутрішню смугу, щоб не відставати".

— А якщо вони не відійдуть убік?

«Доля, друже. Доля. Нічого не поробиш.

Шини раптово заверещали, і машина затремтіла і сковзала на двох крайніх колесах. Рудоволоса дівчина ззаду раптово прокинулася і ахнула. Потім вона хихикнула.

'Ага!' вигукнула вона. - Давай, Сіссі!

Сіссі прискорилася і боролася з кермом, її очі блищали, а рот злегка розплющився. Вона майже заспівала, коли машина круто повернула і на мить зависла на краю нейтральної смуги. Потім вони вийшли на пряму і машина відновила рівновагу, не втрачаючи швидкості.

Вона зняла з керма тонку тонку руку і прибрала з її очей пасмо світлого солом'яного волосся, а потім повернула на лівий бік двосмугової дороги.

Її тонкий рот був трохи напружений, а маленьке тверде підборіддя трохи видавалося вперед.

Вона раптом побачила вогні зустрічного транспорту за п'ятсот метрів крізь густий туман.

Вона грюкнула по кнопці двокольорових ріжків рукою, але не згорнула вправо і не зменшила швидкості, коли ніч оголосила ревом ріжків.

Гордон Флешер зробив те, що за подібних обставин зробили б дев'яносто дев'ять із ста водіїв. Він натиснув на гальмо. Швидкість упала з п'ятдесяти до сорока кілометрів. Часу більше не було. Загальмувавши, він різко повернув кермо, хоч і розумів, що праворуч від нього, за кілька футів від дороги, нерухомо й смертельно височить кам'яна стіна. Але йому не треба боятися скелі, бо вона навіть не торкнулася її. Часу більше не було. Він вигукнув прокляття, і його остання думка була сповнена почуттям провини.

Він і Луїза були пристебнуті ременями безпеки, але діти - Бонні, десяти років, і близнюки, Джек і Карел, шести років - спали на задньому сидінні "Шевроле", і ніщо не могло їх зупинити.

Але це не мало б жодного значення. Ремінь Луїзи Флешер розірвав усі життєво важливі органи в її животі, перш ніж порвався, а зазубрені краї розбитого вітрового скла обезголовили її. Його власний ремінь не порвався, але це не врятувало його від натиску на кермо.

Поліція штату, яка приїхала через півтори години, визнала дивом, що він прожив досить довго, щоб вимовити одну уривчасту фразу перед смертю.

«Навмисно… лоб у лоб… зіткнувся з нами», — сказав Флешер. А потім кров ринула йому в рот, і він помер.

Зняти тіло з кермової колонки було складно; Проте було значно складніше зіставити розкидані рештки десяти жертв трагедії.

Наступного дня публіка прочитала в газетах про аварію або почула похмурі подробиці по радіо і була вражена тим, що під час свята загинула вся славна родина середнього достатку. Страшною трагедією вважалося те, що шість молодих здорових студентів загинули в лобовому зіткненні. І це була майже єдина відповідь. Звісно, не всі факти були відомі.

Через вплив батьків більшості учнів про марихуану, знайдену в зазубрених залишках «Ягуара», нічого не публікувалося. І, незважаючи на свідчення про протилежне, поліцейська влада не могла повірити в те, що водій потужного спортивного автомобіля навмисне врізався в інший автомобіль.

Ця історія з'явилася у перших денних випусках суботи, 6 листопада. Але деякі інші надзвичайно драматичні та жорстокі події, про які також повідомлялося в газетах того часу, відводили цій історії відносно незначне місце у пресі.


Ніхто не чекав неприємностей; ні ректор університету, ні лейтенант поліції штату, посланий із невеликою групою людей стежити за всім. Ні місцевий уповноважений поліції, ні тим більше керівники демонстрації, яким дозволили це зробити лише тому, що вони змогли переконати владу в тому, що це буде організована та мирна справа.

Однією з переваг життя в умовах демократії є те, що не обов'язково погоджуватись із політикою правлячого уряду. Молодь, безумовно, має право висловлювати свою думку, навіть якщо ця думка не в руслі нинішнього мислення Держдепу, військового керівництва та самого президента.

Скоріше це розглядається як сприятлива ознака того, що молодь є дисидентами, а інтелектуали, які впливають на молодь країни, дотримуються нонконформістських поглядів. Свобода вираження навіть найнепопулярніших поглядів не лише допускається, а й заохочується. І точно нікого не можна звинуватити у вірі у світ. Якщо хтось і повинен отримати дозвіл на проведення демонстративної ходи, то точно люди, які виступають за мир.

Тому, коли група двохсот інтелігентних студентів вирішила провести марш протесту проти В'єтнаму, це нікого не хвилювало.

Марш мав відбутися в суботу вранці, а місцем проведення був кампус Великого Південного університету у Хай-Сіті у Південній Кароліні. У Great Southern навчається близько 12 000 студентів, і більшість із них не були зацікавлені. Більшість цікавиться футболом у листопаді, більшість хлопчиків цікавляться дівчатками, а більшість дівчаток цікавляться хлопчиками, і це здоровий стан.

Тому коли двом сотням студентів дозволили провести парад, очікувалося, що він стане досить нудним заходом. Звичайні вивіски, звичайні протестні пісні, кілька ораторів, упорядкований результат. Нема про що панікувати.

Ніхто достеменно не знає, що сталося. Ніхто точно не знає, в який момент ця маленька мирна група перетворилася на більш ніж 5000 диких студентів, які кричали і верещали, які мчали головною вулицею невеликого південного містечка, де розташований Великий Південний університет.

Ніхто не знає, хто кинув першу пляшку коли, хто вдарив першого поліцейського, хто кинув камінь у перше вікно, хто зробив перший постріл.

Але в суботу, 6 листопада, коли заворушення ще далеко не вщухло, майже кожен, хто читав газету, слухав радіо чи дивився телевізор, знав, що Хай-Сіті раптово став ареною жахливого та неймовірного вибуху чистої анархії.

Двадцять двох людей було вбито, у тому числі троє з поліції штату і двоє з місцевої поліції. Буквально сотні лежали в імпровізованих шпиталях з тяжкими травмами — проломленими черепами, роздробленими кінцівками, колотими тілами. Масове мародерство. Все місто та половина будівель у кампусі горять. Пограбування, зґвалтування, пограбування та акти насильства. Вершки південної молоді перетворилися на дикий безмозкий натовп, а закон джунглів замінив закон цивілізації.

На той час, коли та катастрофічна субота підійшла до кривавого кінця, було зарано навіть здогадуватися, що сталося насправді, надто рано оцінювати збитки чи підраховувати втрати. Залишався лише час, щоб поширити жахливі новини країною та розгорнути ополчення штату разом із лікарями та медсестрами, які зголосилися добровольцями. Було дуже рано, щоб відчувати щось, крім повного шоку.

Двадцять два загиблих, сотні поранених та вмираючих. Навіть у Сан-Франциско ця історія привернула більше уваги, аніж трагічна автомобільна аварія, що сталася напередодні ввечері на прибережній дорозі Біг-Сура.

У цьому немає жодних сумнівів. Студенти та професори кращих університетів дещо снобістськи ставляться до решти країни. Найкращі школи так званої Ліги плюща приваблюють «джентльменів». В інших університетах відбувається багато речей, які не допустили б у імовірно кращих університетах. Звичайно, школи Ліги Плюща однаково дбають про свої футбольні ігри, вони підтримують свої команди за допомогою груп чирлідерів та всієї банди, але, зрештою, це все ще гра.

Перемога чи поразка, вся річ у тому, щоб весело провести час. Ви повинні бути спортивними та поводитися по-спортивному. Це традиція.

Через цю традицію досі ніхто не розуміє, що сталося того фатального суботнього дня 6 листопада в Новій Англії. Немає сенсу згадувати назви університетів; будь-хто, хто вміє читати, знає, які з них були залучені. А юрби, сімдесят тисяч чоловік, які сиділи на трибунах, коли все почалося… що з ними? То були студенти обох університетів, деякі випускники, деякі викладачі. Практично кожен так чи інакше був пов'язаний з одним із двох великих університетів. Ви мали поспішати, якщо ви хотіли отримати квиток.

Це була ситуація, яка, можливо, могла статися на бейсбольному матчі наприкінці сезону, коли суддя приймає явно неправильне рішення чи гравець із битою б'є кетчера суперника по голові. Це могло статися на футбольному матчі на півдні, де до футболу ставляться так само серйозно, як до Біблії. Це могло статися навіть у професійному боксерському поєдинку, якщо претендент чи чемпіон здався у першому раунді після хабара.

Але чи під час футбольного матчу Ліги Плюща? Ніколи в житті!

Але це все ж таки сталося. Це сталося саме тоді, коли команда-переможець була зайнята тим, що виривала із землі стійки воріт суперника. Коли він розпочався, на полі було близько половини вболівальників.

Це тривало недовго, але було криваво та жорстоко. І здавалося, що на це немає причин.

Може, тому, що когось штовхнули, упали і випадково потрапили під ноги. Раптовий крик, крик, бійка, можливо, цього разу навмисно, можливо, від страху чи гніву.

І раптом: хаос. Насильство довкола, переляканий, істеричний натовп, що мчить, мов шалена худоба, по витоптаному полю. Блокування на надто малій кількості виходів; людей, які були захоплені. Атавістична тривога та паніка. Масивна клаустрофобія.

О 18:30 тієї суботи влада і поліція все ще намагалися впізнати мертвих, багато з яких не тільки задихнулися, а й були затоптані до смерті. У коридорах адміністративного корпусу та великого спортзалу лунали болючі крики скалічених та поранених.

Шоковане і практично паралізоване керівництво університету негайно скасувало ігри сезону, що залишилися, але на той час було вже занадто пізно. Збитків вже завдано.

І ніхто – ну, майже ніхто – не знав, з чого це почалося, чому це сталося, що це означає. Все, що вони знали, це те, що все ще неповна статистика говорила про вбитих та поранених; жахливі цифри поширилися через інформаційні агенції та радіохвилі по враженій і наляканій країні.

Історія відкрила недільні газети і віднесла ранні трагедії на внутрішні сторінки.


Розташований недалеко від Дірборна, штат Іллінойс, Маунт-Хойт коледж, можливо, є одним з кращих коледжів для дівчаток в країні. Жителі Середнього Заходу вважали, що ця школа краща за будь-яку школу Сходу.

Wheatland University — невеликий, але один із найбагатших навчальних закладів країни. Цей заклад є виключно для хлопчиків, але хлопчикам, які туди ходять, все одно. У Вітленда завжди були тісні стосунки з Маунт-Холлі, яка знаходиться всього за вісімнадцять миль від нього. Обидві школи залучають учнів із найбагатших та найвідоміших сімей Середнього Заходу.

Хлопчики з Вітленда - ідеальний видобуток для дівчаток з Маунт-Холлі. Вони входять до десятки найкращих у старшій школі; вони добре поводяться, мирські, витончені, чемні; пишаються своєю школою, пишаються собою, пишаються спорідненою школою. Дівчатка Маунт-Холлі розумні, здорові, впевнені в собі, соціально адаптовані і рідко зустрічаються з будь-ким, крім хлопчиків з Уітленда. Дівчатка з Маунт-Холлі також щиро вірять, що хлопчики з Уітленду найкрасивіші, респектабельні та найкращі в окрузі. Для хлопчика з Вітленда нечувано - або було нечувано - поводитися інакше, ніж цілком порядним і чесним, особливо у відносинах з дівчиною з Маунт-Холлі.

Навіть щорічні набіги хлопчиків Вітлендів на гуртожитки Маунт-Холлі — справа пристойна, невинна і приємна. Чесна розвага та можливість для дітей безневинно випустити пару та енергію.

Як же тоді пояснити, що напад суботнього вечора 6 листопада раптом виявився ні пристойним, ні безневинним, ні безневинним?

Звичайно, ці хлопчики та дівчатка з Вітленда та Маунт-Холлі були абсолютно нормальними, здоровими молодими американцями, і, звичайно ж, не можна було очікувати, що вони їтимуть морозиво або гратимуть на музичних стільцях під час і після такого нападу. В основі такого нападу лежить сексуальний підтекст.

Раніше хлопчики з Вітленда з'являлися в кампусі Маунт-Холлі близько опівночі. Дівчата були одягнені в піжами або довгі нічні сорочки, чим старомодніші, тим краще. Хлопчаки лазили балконами і крали колготки, які, природно, висіли у всіх на очах. (Вони чудово прикрасили свої гуртожитки та зали засідань). Було багато галасу та крику. Потім були запущені грамофони з платівками джазу та рок-н-ролу. Були танці та трохи занять коханням; раз у раз парочка зникала ніби ненароком.

Це був встановлений, хоч і мало розрекламований факт, що деякі дівчата втрачали цноту вночі. Але між дівчатками з Маунт-Холлі та хлопчиками з Вітленда це завжди було прийнято; це завжди робилося гідно, порядно, цивілізовано.

Що ж сталося у суботу ввечері, шостого листопада? Як це могло трапитися?

Як могла ця, начебто, безневинна, юнацька, проста церемонія щорічного пограбування Уітленд-Маунт-Холлі раптом перетворитися на сцену терору, насильства та масових зґвалтувань?

Яке жахливе, огидне явище перетворило кілька сотень здорових, нормальних молодих студентів коледжу в банду звіроподібних тварин, що кричать, схильних до насильства, ганебної поведінки і неймовірно садистських і збочених вчинків?

І як вийшло, що буквально десятки дівчат Маунт-Холлі, включаючи найжорстокіше зґвалтованих, побитих і побитих ногами, заохочували істеричні оргії, жертвами яких вони самі стали?

Тільки Бог знав. Ну, не лише Бог.

Університетська влада, сім'ї залучених студентів, самі студенти воліли б приховати це і залишити сторонніх у незнанні. Але це було неможливо.

Занадто багатьом дівчаткам була потрібна медична допомога. А деякі з хлопчиків, які брали участь, намагалися накласти на себе руки наступного дня.

Двоє з них досягли успіху, написавши велике визнання, в якому розповіли все, що сталося, — але не чому.

Тож ця історія конкурувала з іншими історіями за місце у пресі та ефірі.

Це могло заповнити недільні газети протягом місяця. Цього було достатньо, щоб налякати схильних до цього, кинути виклик тим, хто бачив закономірність, і захопити тих, хто вважав її вдалою. Але цього виявилося замало. Вихідні ще не скінчилися.


Розділ 2


Доктор Мартін Сіддлі Вінтерс залишив свою квартиру з чотирма спальнями в Берклі рівно о сьомій годині вечора в суботу, 6 листопада. У Б'ютті, штат Монтана, було десять годин, і мирні збори, які справді почалися мирно, перетворилися на хаос кричучих підлітків, що кидаються пляшками і поспішають мешканців. У Брукліні, штат Нью-Йорк, була опівночі, і на святковому балі в коледжі раптово з'явилися банери, які нападають на американську зовнішню політику і прикрашені іменами урядовців, зазвичай призначені для найзапекліших злочинців. Через кілька хвилин бал перетворився на сутичку студентів з ножами і поліцейських, що їх б'ють.

Якби доктор Вінтерс знав про ці події, він міг би запропонувати пояснення. Але він нічого не знав про це, і все, про що він думав, було те, як проїхати через міст у Сан-Франциско, де мав надзвичайно важливу і дуже секретну зустріч в офісній будівлі в центрі міста.

Це було найважче рішення у його житті. Але, слава богу, нарешті він його прийняв. За годину він буде за столом у Хела Кіндера, голови регіонального відділу. ФБР.

О Боже! те, що сталося за останні два тижні. О, це почалося кілька місяців тому, але останні два тижні були як неймовірний кошмар. Подумати тільки, менше місяця тому він, доктор Мартін Сіддлі Уінтерс, був одним з найшанованіших, найшанованіших і найшанованіших педагогів у країні. Віце-канцлер Каліфорнійського університету у Берклі. Це була не та позиція, щоб легковажно думати. І це у тридцять вісім років.

Бог знав, що він заслужив на це становище. Жертви, які він приніс із самого початку. Не кожен сирота тікає з притулку та закінчує середню школу та університет.

І всі ці курси після цього, котрі мало не вбили його через те, що йому довелося так багато працювати, щоб їх фінансувати.

Він думав із швидкоплинним задоволенням про ці роки боротьби і про нагороду, яку вони йому принесли. Він зробив усе це сам. Лікар філософії у віці двадцяти семи років.

І він не зупинився на досягнутому. Він міг би влаштуватися на легку роботу, навіть одружитися та створити сім'ю, але він був відданою людиною. Його життя складалося з викладання, і він досяг вершини своєї професії. Було важко, але він звик до цього.

І неймовірна бійка, коли він почав підніматися в академічних лавах!

Похитав головою, поки їхав. Він бився так само завзято, як і всі інші, навіть наполегливіше, ніж більшість, тому що було так багато всього, з чим треба було боротися. Спочатку він був непопулярним серед своїх колег-професорів та студентів. Але він був проникливим і сумлінним, і жодне завдання не було для нього непосильним. Він був не тільки відданим учителем, а й відданим будівельником кар'єри. І згодом його духовна життєва сила та честолюбство принесли йому щире захоплення його учнів, якого він так жадав. Шкода, що заради своєї кар'єри він був змушений поступитися деякими принципами; або, можливо, було шкода, що він колись вважав їх принципами. Тим не менш, він дозволив своїм «принципам» вислизнути в укриття, і якби він цього не зробив, можливо, зараз він не був би в такій жахливій пастці.

Чесність - найкраща політика, Мартін Сіддлі Уінтерс. Він кисло посміхнувся про себе, ведучи свій маленький автомобіль вздовж кромки води. Старий Кенау з притулку кілька разів говорив про це. Може, цього разу він матиме рацію. Якщо ще не пізно щось із цим робити.


Цей чортовий комітет Конгресу!


Лише два тижні тому його світ почав руйнуватися. Той світ був би досить хитким без досліджень, але зараз це було щось неможливе. Йому з усіх боків загрожувала біда, наче весняний приплив. Хоча це було вже надто для нього, особливо коли він потрапив під обстріл, він подав у відставку з посади віце-канцлера університету. Вони не прийняли її ще ні. "Чекаючи результатів розслідування Конгресу", - сказали вони. «І якщо ви тримаєте політику подалі від університету та повністю відокремлюєте себе від цих рухів та демонстрацій». Боже мій, які дурні вони були! Невже вони – Конгрес та університет – справді думали, що він брав участь у цих сидячих страйках, у цих рухах? Чи не з його послужним списком. Вони мали це зрозуміти. Але вони цього не зробили. Можливо вони навіть думали, що він сподівався, що марш протесту піде саме так. Тупі ідіоти! У них зовсім мізків немає? Невже вони не зрозуміли, що він поклав голову на плаху? Хіба вони не бачили, що на нього давили?

Він. Що ж. Але цього разу надто пізно. Зайнятий, от і все. Він сам використав це тисячі разів. Інтриги, хитрість, навіть обман. Звичайно, він грав за їхніми правилами. Але тепер це було скінчено. Ублюдки не встигнуть. Він був зруйнований, знищений. У цьому не було жодних сумнівів. Але, Боже мій, він не дозволив би цьому статися. Якщо він, доктор Мартін Сіддлі Уінтерс — самостійна людина, відомий педагог, великий ідіот — якщо він загине, то подбає, щоб деякі з них пішли з ним. Неймовірна брехливість і віроломство людського роду!

На свій подив, він раптом відчув бажання заплакати. Це було вперше за двадцять років, коли він навіть подумав про те, щоб плакати, і він, звичайно, не піддався б імпульсу зараз, але частково біль полягав у тому, що він довірився їм. І більшість болю полягала в тому, що він був на кінці своєї мотузки. Нелегко зустріти кінець мрії, знаючи, що ви збираєтеся зробити щось, що назавжди унеможливить пережити цей сон знову.

Його очі сльозилися. Він тихо вилаявся і провів тильною стороною долоні по очах. То була небезпечна слабкість. Ніщо не повинно було перешкодити його зустрічі з чоловіком у темній та тихій офісній будівлі.

Він зупинився на останньому світлофорі і звернув у квартал, де розташовувалася штаб-квартира Федерального бюро розслідувань у Сан-Франциско. Діставшись до будівлі, він знову взяв себе до рук.

Прямо перед будівлею було паркування, але воно було оточене табличками «Парковка заборонена». Він майже посміхався, демонстративно в'їжджаючи на галявину.

Що ж, старі ідіоти звинуватили його у радикалізмі. «Ви все ще радикав, чи не так, докторе Уінтерс?» - то навіщо йому дотримуватися їхніх безглуздих правил?

Це була незначна непокора, можливо, навіть дитяча, але існувала ймовірність, що це буде його останній шанс на якийсь час.

Він повернув ключ у замку запалювання і загальмував. Він підібрав портфель, що лежав поруч, відчинив двері, нахилився і вийшов.

Двері зачинилися з рішучим клацанням. Лікар Вінтер стиснув губи в жорстку лінію. Тепер було надто пізно для сумнівів.

Блискучий чорний лімузин, який переслідував його з того часу, як він залишив свою квартиру, зупинився прямо поряд з MG. Лікар Вінтерс ступив на широкий тротуар біля будівлі.

Значить їм потрібна інформація, так? Ну, їй-богу, він би проігнорував цю чортову комісію і пішов би прямо до них...

Кулі з пістолета-кулемета утворили акуратний вертикальний візерунок від куприка вниз по хребту до його вузьких плечей, вниз по тонкій шиї і вгору сходами, не зачепивши череп, коли він упав уперед. Декілька зайвих пострілів не мали ніякого значення, особливо для доктора Уінтерса.

Його лоб видав дивний, досить приглушений звук, коли він упав на першу бетонну сходинку, дуже схожу на звук повстяної палички на великому барабані.

Права рука доктора Вінтера міцно стискала ручку портфеля, коли він помирав, і іншій людині знадобилося кілька секунд, щоб висмикнути його.

Черги ніхто не чув, бо автоматом стояв саморобний глушник. Ніхто не бачив, як доктор Уінтерс зісковзнув на тротуар, окрім його вбивць, бо в цей час ночі в безпосередній близькості нікого не було.

Коли стало відомо про його смерть, ніхто не сумував за ним більше, ніж його студенти у Берклі. Але ніхто не був зацікавлений у його смерті більше, ніж Нік Картер, якого він ніколи не зустрічав і який раніше взагалі не цікавився ним.


Це було не зовсім на верхньому поверсі, але дуже близько до вершини казкового готелю Mark Hopkins у Сан-Франциско, і це безумовно було втіленням розкоші. Але, незважаючи на розмір номера і елегантну вітальню з вбудованим баром і кухнею, що примикає, мешканець вважав за краще шукати розваги в спальні. В ліжку.

На них був тільки його наручний годинник та її духи за вухами, і їм обом це подобалося. Нік зітхнув і простяг довгу засмаглу руку до пляшки шампанського. Був ранній вечір, і настав час випити шампанського перед початком другого акту.

Він схвально подивився на свою гість, наповнюючи їм келихи. Це була дуже красива дівчина з дівочим прізвищем Члі Гілліган і відомим ім'ям Челсі Чейз, і він дуже любив її.

Вона дуже любила його. Єдине, що було прикро, то це те, що вони так рідко бачилися. І тепер вони обидва щосили намагалися компенсувати збитки.

Вона ліниво засміялася, взявши свою склянку, і її очі ковзнули теплим світлом по його мускулистому тілу.

- Мило, - пробурмотіла вона. 'Добре.' Її ніжні губи скуштували шампанське, але очі дивилися на нього.

— Дуже мило, — погодився Нік, дивлячись на її чудову наготу. «Я п'ю за тебе, цього дня, в цьому місці. Звісно! Ти знаєш, що минуло понад рік?

- Так! - рішуче сказала Челсі. — Я дуже добре це знаю, кохання моє. Моє мандрівне кохання.

Нік посміхнувся. — Ти сама не домосідко, люба. Але ми відшкодуємо наші збитки. Сьогодні й у найближчі три тижні. Ще?

'Шампанського? Не тебе?

'Ні. Більше за вас.

Його руки обвили її, а губи ковзнули по її м'якому золотаво-рудому волоссю і атласної гладкості щоки. Вона повернулася під ним і підняла свій напіввідкритий рота до нього, притискаючись до нього всім тілом і злегка вдавлюючи пальці в його плечі. І коли вона це зробила, тишу в кімнаті порушив наполегливий, пронизливий гомін.

Нік люто вилаявся, говорячи собі, що цього разу він проігнорує дзвінок. Але за десять секунд він уже був у вітальні, крутив ручку короткохвильового передавача і притискав навушники до вуха. Він подивився на розкидані вихідні газети, не бачачи їх, і дав добро, дивуючись, чому AX він так поспішав витягти його з ліжка в перший день відпустки.

Не було ні вітання, ні імені. Просто повідомлення.

«Великий птах чекає на Cliff House сьогодні о 9:30 вечора. Бути вчасно.'

Нік подивився на годинник, повертаючись до спальні. Як завжди, «великий птах» не дав йому часу. Але повідомлення було надзвичайно переконливим.

Красиві смарагдові очі Челсі були широко розплющені, і вона дивилася на нього, коли він схилився над нею, але її голос був холодним і напруженим.

- Я знаю, Нік. Чи не пояснюй це. Ви повинні йти.

Він кивнув головою. - 'Я повинен. Дзвінок із найвищим пріоритетом… Але мені не потрібно йти прямо зараз, і я скоро повернуся».

Вона обдарувала його гіркою усмішкою. — Звісно, ти скоро повернешся. Ти залишив мене одну в Гонконгу, коли задзвонив телефон, і сказав, що тебе не буде хвилини. Я почекала два тижні, а потім повернулася до Голлівуду, і мені знадобилося більше року, щоб побачити тебе знову. Скільки часу це зайняло, пам'ятаєш?

Він пам'ятав. — Цього разу по-іншому, — сказав він, нахиляючись, щоб поцілувати її. «Цього разу я справді у відпустці. Це те, що мені обіцяли. Ніщо взагалі ніщо не може цьому завадити.

— Але ти маєш іти. Челсі холодно знизала плечима. Вона натягла простирадло на своє прекрасне тіло, відвернулася від нього.

- Так, якийсь час. Але маю ще час. Він відсмикнув простирадло.

'Скільки часу?'

— Достатньо — поки що.

Челсі гірко засміялася і сіла, натягнувши простирадло на свої витончені груди.

«Досить зараз, але, можливо, не для мене. Я скажу вам дещо, сер. Я пройшов весь шлях із Голлівуду не для того, щоб мені дозволили залишитися тут на кілька годин для вашої зручності. І якщо ви думали, що я чекаю вас, поки ви перевірите свій дзвінок або щось таке..."

«Дорога, Челсі». Нік взяв її обличчя у свої руки. «Я справді розумію, що ти відчуваєш. Але цього разу все інакше, розумієте? Зачекай мене. Обіцяй, що чекатимеш. Ти знаєш, що я маю йти. Але я повернусь. І не на кілька годин. Що буде...'

«брехун». Челсі зітхнула і взяла келих із шампанським. - Але йди зараз. Іди і розберися з цим. Але я запевняю тебе в одному, Нік, і я серйозно, якщо це знову Гонконг, якщо в тебе досить духу...

— Люба, як ти можеш так думати? — докірливо сказав Нік, і поділ простирадла знову перейшов із рук до рук. — Я вже сказав, що я повернуся. Можливо, ще до того, як ви вип'єте пару чарок.

- Година ... максимум дві. Не більше. А тепер, якщо ти хочеш роз'єднати ці чудові губи і поцілувати мене… — Вона потягла простирадло і загорнула його ще щільніше.

"Я не думаю про це", сказала Челсі. «Одягнися, і ти отримаєш дуже маленький поцілунок. Хочеш справжнього поцілунку – ну, повернися якнайшвидше. Але якщо ти...'

- Жодних маленьких поцілунків, - твердо сказав Нік. 'Ніякого одягу. Дорога, ми даремно втрачаємо час. Не чіпляйся за це простирадло, як нервова діва, і не падай у мої обійми, де тобі і місце». Він ніжно поцілував її.

'Ні!' - сказала вона приглушеним тоном. Його руки повільно гладили її. — Ні, — сказала вона. "Ублюдок, Нік, ублюдок... ааааа!" І коли він на мить відпустив її губи, вона перестала говорити "ні". Вона мовчки сказала Так...

За півгодини, після невеликого поцілунку, Нік сів у таксі біля готелю.

Він відчував себе чудово, він почував себе жахливо, і він глибоко задумався під час довгої поїздки до Кліфф-Хауса. Він думав про Челсі та людину, яка його викликала.

Хоук не посміє, подумав він. Не після його серйозної обіцянки, що ці три тижні будуть моїми. Ні. Це просто збіг, що він тут. Він просто хотів побачити мене. Нік усміхнувся. Боже, якщо відбувається щось термінове, AX має достатньо людей, щоб виправити це. Він просто тут і хоче поговорити зі мною, от і все.

Людина-птах хоче бачити вас якнайшвидше. Виклик із найвищим пріоритетом, який транслюється лише у разі надзвичайної ситуації.

Нік знав, що це був не дзвінок ввічливості.


Хоук сидів один у найменшій приватній їдальні Кліфф-Хауса. Вікна залу були зачинені. Щільні оксамитові штори приглушували гавкіт морських левів на скелях біля узбережжя.

Їдальня була багато прикрашена. Людина, яка сиділа за єдиним великим столом, найменше схожа на главу секретної урядової установи, відомої як AX. Здавалося, що він працює, скажімо, фермером чи, можливо, головним редактором невеликої провінційної газети. Він займався сільським господарством і знав газетну справу вздовж та впоперек, але він також знав світ зрадників, саботажників та шпигунів. І він також знав смерть у її жорстокіших формах; тому що АХ, його власне дітище, є правою рукою розвідувального апарату Сполучених Штатів. Смертельна рука.

Хоук зробив ковток гарного червоного вина і відкусив ще шматок стейка, чекаючи на людину на ім'я Кіллмайстер.

Рівно о 9:30 Нік увійшов до кімнати і дивився на привітного Хоука. Він побачив портфель і стос паперів, а також їжу, яка чекала на голову АХ. Це була вишукана їжа, та виглядала вона добре. Хоуку, схоже, дуже подобалося. У ньому не було й сліду хвилювання.

Нік подивився на нього, поки сивий офіціант, проводжав його до столу. І заради цього він покинув одну з найкрасивіших і найбажаніших голлівудських зірок!

Хоук люб'язно кивнув йому.

Нік кивнув у відповідь. — Доброго вечора, сер, — ввічливо сказав він. — Я бачу, ти насолоджуєшся моєю відпусткою.

Куточки рота Хоука зігнулися в крихітній посмішці. 'Розумно. Але, звичайно, менше, бо я мав перервати його. Мої вибачення. Сідай, Картер. Чи не їв ти ще?

"Просто трохи закусив". Нік підсунув стілець. "Звичайно, я все кинув і прибіг".

- Звичайно. Посмішка Хоука стала ширшою. — Але не надто поспішно, я сподіваюся. Добре. Випийте келих цього чудового вина. І я можу порекомендувати стейк.

Стейк, добре. Але спочатку дуже сухий мартіні.

Він віддав своє замовлення і офіціант пішов. Хоук відсунув тарілку і задумливо глянув на Ніка. Зовсім не те, що ти подумав, га? Мені шкода. Але твоє прикриття, коли виберешся звідси, професор Джейсон Хейг. Ваше друге ім'я, за щасливим збігом обставин, Ніколас. Дж. Ніколас Хейг чудовий, якщо вам від цього легше. Ви прийняли запрошення прочитати низку лекцій з філософії у Каліфорнійському університеті.

— У тебе перше заняття у вівторок зранку о десятій годині. Ви маєте день на підготовку. Вам це знадобиться. Але не повертатися до свого готелю; ти не ходиш туди. Для вас знято кімнати у великому приватному будинку недалеко від кампусу в Берклі. Там ви знайдете правильні документи, що засвідчують особу, необхідний лекційний матеріал, інструкції та повний гардероб. Деякі предмети були взяті з вашого поточного місця проживання та перенесені до цих кімнат. Ви приносите з собою свою звичайну зброю для захисту, але, звичайно, стежте за тим, щоб не показувати її в класах».

Він мовчав, коли з'явився офіціант із першою стравою Ніка. Це був дуже холодний, дуже сухий мартіні, і Нік з вдячністю випив його. Це допомогло змити неприємний присмак ще однієї витраченої марно відпустки.

— У гаражі цього будинку ви знайдете скромний уживаний «Фольксваген» із номерними знаками Нью-Джерсі — ви викладали у Прінстоні. Ця машина твоя. Ключі у квартирі. Зандовськи з Editors чекатиме вас сьогодні ввечері, коли ви закінчите свою історію з камуфляжем під професора. Це може бути коротке завдання. Я сумніваюся в цьому. Це може тривати чотири тижні або чотири місяці. Але якщо це займе так багато часу, то ми зазнали невдачі.

"Для мене це теж щось означає", - сказав Нік, розуміючи, що це безнадійно. — Це означає ще одну відстрочену відпустку та деякі дуже важливі особисті плани на межі. Невже більше нікого немає?

Хоук стрільнув у нього холодним поглядом своїх очей-бусинок. — Я знаю про це, — бадьоро сказав він. "Молода леді вже повертається до Голлівуду".

Нік підняв брови.

— Дуже добре, тобі не здається? Як все пройшло? Їй заплатили та відправили додому? Він був щиро роздратований; справді потребував відпочинку. Поїздка до Домінго забрала в нього багато сил. І найгірша частина роботи полягала в тому, як вона впливала на його близьких — так близько, як тільки можна було підібратися до шпигуна на ім'я Кіллмайстер. 'Я звик до цього. Та не вона. І я не хочу, щоб вона до цього звикла».

Уламок льоду в очах Хоука розтанув.

— Я теж, — лагідно сказав він. «Ми зробили це із деяким тактом. І я б взагалі не привів тебе сюди, якби це не могло стати найважливішим завданням, яке будь-коли виконувала людина AX. Це... Це те, що торкається серця нашої країни».


Розділ 3


- Так завжди буває, - сказав Нік.

Його стейк прибув. Вони з Хоуком мовчки чекали, поки офіціант церемоніально приніс тарілку та салатник, а потім гідно пішов.

- Справді, - сказав Хоук. "Це завжди так. Але цього разу я говорю буквально.

- А, - сказав Нік, - клас. Молодість. Серце країни. Отрута в крові, чи що?

— Саме так, — сказав Хоук. Він налив собі чашку кави і закурив одну зі своїх неймовірно смердючих сигар. Нік їв із задоволенням. Ні перервана відпустка, ні сигара Хоука не могли зіпсувати йому апетиту. І Хоук мав порядність мовчати, доки їв. Але мозок Ніка гарячково працював. Хоуку не треба було казати йому, що завдання було важливим; це були всі його завдання. І він знав, що хоч би яким відданим і жорстокосердим він був, Хоук не став би витягувати його з довгоочікуваної відпустки, якби в нього не було для цього вагомих причин.

Але Картеру доведеться видавати себе за професора, який веде курс... Це не його область, хоча він, ймовірно, вивчив філософію не гірше за будь-якого шпигуна. І навіщо професору Хейгу "звичайні репеленти" Ніка? Наскільки Нік знав, професори зазвичай не використовували люгери, стилети чи маленькі газові бомби, що сіють швидку смерть.

Що відбувалося? Він задумливо жував, думаючи про те, що прочитав у газетах до приїзду Челсі ближче до вечора. Берклі, га?

- Автомобільна аварія, - сказав він. «Доктора Мартіна Сіддлі Уінтерса застрелили за загадкових обставин». Йому було приємно, що Хоук здивовано підняв брови. — Не те щоб епідемія сама по собі, — додав Нік, — якщо це якось не пов'язано зі студентськими заворушеннями в інших частинах країни. Це воно?'

Хоук кивнув головою. 'Це можливо; ми так вважаємо. Непогано, Картер. Я радий, що ви знайшли час, щоб надолужити упущене навіть у відпустці. Ви готові до подробиць?

"Я готовий." Нік насадив на вилку останній лист салату і відсунув тарілку. Хоук дістав із портфеля стос газетних вирізок і передав їх Ніку, який уважно їх прочитав.

Деякі були датовані 6 та 7 листопада. Декілька 30 і 31 жовтня. Пара двадцять третього та двадцять четвертого жовтня. Поштучно дати вихідних.

"Здається, щось вибудовується, що б це не було", - сказав Нік. «Але я досі не бачу зв'язку між автомобільною аварією та рештою. Можливо, з Вінтерсом, але не з істерією на футбольному матчі та іншими інцидентами. До речі, знаєте, з чого почалися ці події? Це точно не було юнацьким пияцтвом. Однак ніде в цих історіях немає нічого про якийсь зовнішній фактор, крім випивки, і цього недостатньо. Наприклад, я очікував чогось від наркотиків».

Хоук пильно подивився на нього. - Так? І це просто зв'язок між усіма цими випадками. Цей аспект був старанно прихований від газет. До цього дуже вразливі й університети, і батьки, й організатори демонстрацій. Але поліція знає, звісно. І ми також. І ти маєш рацію, справа стає серйозною.

Нік відсунув стілець і закурив цигарку.

«Хіба це не більше справа відділу боротьби з наркотиками, ніж AX?»

«Вони працюють над цим. Але вони вважають, що це щось більше». Хоук переглянув акуратний стос звітів поряд зі своїм келихом. «Таких випадків більше. Не все так видовищно, звісно, але досить показово. Якась анонімна епідемія заворушень та насильства, здається, охопила країну, зосередившись на університетському рівні серед нашого молодого покоління.

«Численні випадки безглуздого насильства, жахливе зростання вживання наркотиків серед студентів. Дикі, безладні студентські страйки, сидячі страйки, бунти, демонстрації. Фантастичне розширення злочинності у розквіті нашої юності».

Він зволікав, затягуючись сигарою.

«Я не хочу сказати, що демонстрації самі собою є ознакою злочинності. Звичайно, ні. Але у нас є два товсті дроти, які здаються паралельними і дуже часто стосуються один одного. По-перше, це сплеск вживання наркотиків, а потім сплеск студентських демонстрацій. Що викликає тривогу, так це характер демонстрацій і те, що багато учасників є споживачами наркотиків. Розглянемо закономірність, сформовану усіма цими випадками. Щодо мітингів та ходів протесту, то постійно спливає одна тема – пропагандистський підхід китайських комуністів. Ми бачимо опозицію дипломатичної політики США на всіх фронтах, чи то вдома, чи у В'єтнамі, Санто-Домінго чи деінде. Це брудний, зневажливий і деструктивний вид опозиції, який виходить далеко за межі того, що ви б назвали нормальною і здоровою непокорою статус-кво. Ще раз хочу сказати, що не всі залучені студенти дотримуються цієї лінії. Але ця лінія є, вона добре видно і стає все чіткішою. А ще є те безглузде насильство, яке стало типовим для багатьох таких збіговиськ. Можливо, немає жодного зв'язку між насильством на демонстраціях та іншим насильством, яке ми так часто бачимо, - загальною злочинністю, безглуздими поніжовщиною, вживанням наркотиків, зловживанням алкоголем. Але я можу категорично заявити, що кожні збори були пов'язані з масовим вживанням наркотиків».

Він зробив паузу, щоб перевести дух, і допив холодну каву.

«Я думаю, ми маємо дійти висновку, — сказав він, і тепер його голос звучав уже втомлено, — що ця модель безладдя настільки постійна, настільки руйнівна, що дуже схоже, що за нею стоїть якийсь базовий план. І не лише базовий план. А також багато грошей та організації».

Нік задумливо зиркнув на свою сигарету.

«Ви натякаєте, що поширення наркотиків має навмисний характер? Але навіть якщо й так, це не пояснює випадків масового насильства — особливо тих, які не мали жодного відношення до мирних мітингів».

- Ні, - визнав Хоук. «Ти та людина, яка шукатиме пояснення — чому, як, хто і так далі».

— А можна мені дізнатися, чому я? — тихо спитав Нік. Хоук обдарував його слабкою усмішкою. — Бо ти тут. Тому що ви опинилися тут, у Сан-Франциско, і тому що ви схожі на справжнього – і, на щастя, дуже корисного – професора Джейсона Хейга.

«У мене є інші люди, які працюють в інших частинах країни. Але мені здається, що ми знайдемо вакансію в Берклі... Де цей офіціант? Давай замовимо гарячу каву.

За його жестом з'явився офіціант.

- Гаразд, - сказав Хоук, помішуючи чашку, - ти працюватимеш один, але ти можеш залишатися на зв'язку. У вас є дві підказки. Ви читали вирізку про шість каліфорнійських студентів, які загинули в тій машині?

Нік кивнув.

«Дівчина, Сіссі Мелфорд, яка вела машину, нібито була капітаном якоїсь групи студентів, які… е… були досить ізольовані. Більшість померла разом із нею. Але ми розуміємо, що деякі з її найближчих друзів знаходяться серед лідерів нещодавніх демонстрацій у кампусі. Дехто ще живий. Ви знайдете їхні імена у папці, яку я вам дам. Вона була ученицею у класі, де ви починаєте у вівторок.

— По-друге, доктор Мартін Сіддлі Вінтерс. Впевнений, ви знаєте його історію. Відомий колишній член партії та співчувальний. Покинув партію кілька років тому, але залишився відкриті лапки, ліберал, закриті лапки. Нещодавно подав у відставку з посади віце-канцлера університету після того, як комітет Конгресу викликав його на слухання щодо його можливого зв'язку з не дуже мирними демонстраціями. Відомий педагог, шановний. Ось чому Берклі, природно, хотів залишити його, незважаючи на його червоне минуле. Убитий - скошений автоматною чергою - коли він пішов на зустріч із місцевим головою ФБР, після того, як по телефону погодився зробити певні викриття про інциденти за участю студентів. Принаймні він справляв враження, що хотів цього. ФБР працює над справою Вінтерса. Але ми також маємо взяти участь. Нас переважно цікавить одна деталь.

Хоук енергійно затягнувся сигарою і випустив густу хмару блакитного диму. Нік терпляче чекав.

— У його кишені, — продовжив Хоук, — поліція знайшла картку, звичайну візитну картку з адресою компанії «Орієнт фільм енд експорт», яка має офіси в китайському кварталі Сан-Франциско. Ця компанія імпортує багато товарів із Сайгону, Гонконгу та інших портів, і ми знаємо, що деякі з них надходять із материкового Китаю».

— Дуже зловісно, — пробурмотів Нік. "Але трохи тонко, чи не так?"

Хоук кивнув головою. — Так, але це може бути щось незвичне. Добре відомо, що доктор Вінтерс брав участь у демонстраціях у кампусі та мав певний вплив на своїх студентів. Ми не знаємо, наскільки він вплинув на них, але ми знаємо, що він захоплювався і його цінували. Між іншим, він був професором того ж класу, до якого ви звернетеся у вівторок. Щодо його зв'язку з Orient Film and Export Company, ми поняття не маємо. Можливо, він мав намір інвестувати в бронзові Будди або храмові дзвони. Або, можливо, він узяв цю картку, як інші люди беруть сірникові коробки. Але ми не повинні забувати це. Точно ні.'

— На картці щось було написано? - Запитав Нік. — Чи є відбитки пальців, крім нього?

Хоук виглядав скривдженим. «Нічого на ній не написано. Ні. Відбитки пальців, так, але безнадійно нечіткі. І один із них майже повністю закритий відбитком великого пальця сержанта поліції Уоттса. Ви знаєте наші дослідження. І чи ми розслідуємо, як ви хотіли запитати, Orient Film and Export Company? Так. Їх діяльність та персонал перераховані у документі МЕБ у вашій папці. Зважаючи на все, з цією справою все гаразд. Але з чуток із Китай-міста ми знаємо, що вони не завжди звертають увагу на те, звідки беруться їхні речі. І це не злочин, у цьому немає нічого незвичайного. Добре. Є питання чи побажання?

Нік кивнув. 'А. Захист поліції.

'Яка?'

«Просто захист поліції. На кілька годин, пізно увечері. Щоб мене не вбили до того, як почну навчати цих дітей. Як працює Orient lm та Export – чи є у них там складські приміщення чи склади? Житлові приміщення у будівлі чи поблизу? Нічний сторож?

Хоук виглядав серйозним. 'Я розумію, що ти маєш на увазі. Але, ради бога, робіть це правильно. Мені нема кому тебе замінити. Він пояснив структуру компанії. Поряд з офісом була велика комора. Там ніхто не буває, окрім хіба що нічного сторожа. А у гавані в них був склад, який уже потай обшукали і знайшли лише парчу, прянощі та коштовності. Офіс у Чайна-тауні не обшукували. Це не було... вважається за доцільне. Для цього потрібен був би ордер на обшук, на який було накладено вето. Занадто впадає у вічі, якщо там щось можна знайти. Склад був чимось іншим. Який разом з іншими складами перебував у віданні портової поліції...

"Ось як це працює", - сказав Хоук. — А що саме ви мали на увазі поліцію?

Нік сказав йому.

Хоук посміхнувся, слухаючи. "Це вас прикриє", - сказав він. — І ми можемо заглибитись у це. Але не більше, бачите? Ми не повинні попереджати їх, якщо вони мають що приховувати. Звідки, збиратися, о пів на третю? А тепер я пропоную вам вирушити прямо до своїх кімнат у Берклі. Як я вже сказав, Зандовський чекає на вас. Він філософ-аматор, крім того, що він є одним із найрізноманітніших особистостей у редакції. Він допоможе вам із чотирма планами лекцій та маскуванням під професора Хейга. Візьми мій портфель і віддай йому завтра ввечері, коли отримаєш інструкції.

— І будь ласка, це ваші ключі.

Він вручив Ніку зв'язку ключів і сунув два стоси паперів у сумку. «Ви виявите, що ваш власний портфель такий самий», — додав він. «Зміст, звісно, інший. Пошарпані конспекти лекцій та підручники. Але ваша перша сфера досліджень — звіти про заворушення. Потім ви приступите до роботи над конспектами лекцій. Він глянув на Ніка і майже посміхнувся. «Можливо, Спіноза чи Декарт можуть розширити ваш кругозір. Наскільки я розумію, є дуже привабливі студентки з коледжу. Ви досі можете полюбляти це.

- Можливо, - сказав Нік, беручи портфель. «І, можливо, я зможу розширити їхній кругозір».

Хоук виглядав дещо шокованим. Певною мірою.

"Ем... перед тим, як ти підеш", сказав він. «Погляньте на фотографію Хейга всередині сумки, а потім йдіть у ванну. Що б ви не збиралися робити сьогодні ввечері, коли ви дістанетеся до своїх кімнат, ви повинні мати вигляд професора. Особливо у ролі професора Дж. Ніколаса Хейга».

- Добре, - сказав Нік. "Чи може засуджений зробити ще один телефонний дзвінок?"

Хоук глянув на годинник. - Ах, так, - сказав він. «Я просив про зустріч із Голлівудом для вас. Вона вже буде тут.

Нік подивився на нього, коли він підвівся.

Старий ледар, подумав він з хвилюванням. Він, певно, вже знайшов заступника від мого імені.

Але це не так. І в якомусь сенсі було шкода, що то була єдина річ, яку Хоук не влаштував.


Місяць був закритий густою хмарою. Незадовго до півночі небо було затягнуте хмарами, і це добре спрацювало. Ще краще було те, що тут було дуже мало вуличних ліхтарів.

По обидва боки кварталу стояли поліцейські у формі. Вони повільно ходили туди-сюди, розмахуючи кийками. Здавалося, жоден з них не помітив тіні, що вислизнула з провулка і безшумно перетнула вулицю, хоча чоловіки були насторожі при будь-якому галасі.

Нік швидко прослизнув повз старий кам'яний фасад компанії Orient Film and Export. Там було дві двері, досить значний головний вхід і широкі двері без розпізнавальних знаків, які, як він знав, вели до комори. У головній будівлі було кілька маленьких високих вікон, в іншій будівлі було велике забите вікно.

Вікна були недоступні без сходів. Хоча фасад був старим, він, як і раніше, не підтримував руки та ноги. Нік відчув грубе каміння і майже відразу здався. Як досвідчений альпініст він знав, коли лізти було недоцільно. Тож двері залишилися.

Під парадними дверима пробивався тонкий промінь світла, наче десь у коридорі горіло світло нічного сторожа. Через двері складського приміщення не проникало світло.

Просто спробуй там спочатку.

Нік натягнув панчоху на обличчя і шию і надів тонкі рукавички, які він використовував під час злому. Тільки поблизу вони нагадували людську шкіру, але відбитки, які вони залишали, були зовсім не схожі на нього, а матеріал був настільки чутливим, що перешкоджав його дотику.

Він обережно обмацав двері. Вона була замкнена на два замки і замкнена зсередини, і замки були міцними, але в них не було нічого особливого. Спеціальний зломщик мав впоратися з ними.

Надворі було темно і тихо позаду нього. Китайський квартал спав. Було 2:45 ночі, коли він увійшов у похмуре сховище і мовчки замкнувся всередині. Він трохи почекав, прислухався. Нічого не чутно. Вузький, сильний промінь його ліхтарика-олівця ковзав по кімнаті. У блукаючому світлі він побачив стоси коробок, деякі з яких усе ще були запечатані, інші — з нещільно закритими кришками, начебто вміст витягли.

За три чверті години він їх усе обшукав, швидко заглядаючи у відкриті коробки, протикаючи дірки до зачинених. Він знайшов дешеву парчу, ще більш дешевий шовк, пахощі та мідні прикраси, ляльок з вузькими очима та пластикові палички для їжі, і все було настільки безневинним та показним, наскільки це можливо. Він пирхав, піднімав речі, рухав іншими речами, нічого підозрілого не виявляв. Якщо десь і були заховані наркотики, то у незначних кількостях. Не було там навіть нічого, що могло б сподобатися не дуже прискіпливому злодії. Нік продовжив. Короткий сходовий проліт вів до внутрішніх дверей, які, як він зрозумів, вели, у свою чергу, до контори. Він тихо зламав замок і пішов коридором, тьмяно освітленим далекою лампою. Все було тихо. Потім він почув, як десь наприкінці зали рипнув стілець. Він чекав на кроки, але їх не було.

За мить він тихо зачинив за собою двері і прокрався коридором, заглядаючи в кімнати через відчинені двері. Це були маленькі кабінети, звичайні офіси з машинками, пошарпаними картковими шафами, неохайними письмовими столами. Вони не виглядали багатообіцяюче, але він швидко їх обшукав. І знову він не знайшов нічого, що вказувало на те, що Orient lm and Export не є чесною компанією. Він зісковзнув у замкнені двері наприкінці коридору. Тут світло було яскравіше, і тут коридор, мабуть, перетинався іншим, а можливо, вестибюлем.

Його ноги тихо ступали по зношеному килиму. Він досяг перетину коридорів і зупинився, обережно подивившись в обох напрямках, перш ніж продовжити. Права сторона була доступна. Вона закінчувалась відчиненими дверима з написом ЗАПАС і він побачив коробки з канцелярським приладдям на полицях. Можливо, вдалині лежали мішки з небезпечним білим порошком, але він сумнівався. Його ніс був гострим, кажучи йому, що він відчуває запах олівців, чорнила та паперу. Його ніс також підказав йому, що він чує людину, яка досить сильно пахне. Але цей запах прийшов з іншого боку.

Нічний сторож сидів приблизно за п'ять футів ліворуч від Ніка, спиною до нього. Він сидів у прямому дерев'яному кріслі і читав китайську газету при світлі тьмяної лампи, причому майже нічого не розумів, хитаючи головою. Він сидів обличчям до вхідних дверей у вестибюлі з обірваними стільцями та стійкою адміністратора, і щось у тому, як його розмістили, змусило Ніка подумати, що він повинен охороняти зачинені двері кабінету, а не валізу.

Чоловік зітхнув і нахилив голову вперед. З великими труднощами він знову підняв його, і обличчя його розпливлося в могутній позіхання.

Який жаль, подумав Нік, що ця людина сонна і не може цього винести. Доброму самаритянину залишалося зробити лише одне.

Його рука ковзнула в наплічну кобуру і дістала позичений револьвер 38 калібру. Це був пістолет, який він рідко носив із собою, але сьогодні він використав його, бо чекав, що його побачать. Він тримався за зброю і мовчки пройшов навшпиньки до крісла нічного сторожа.

В останній момент рипнула дошка, і людина напівобернулася. Але від цього Ніку було тільки легше вдарити його по скроні і відразу відпустити. Потім він залишив його, прихиленого головою до спинки крісла, і спробував відчинити зачинені двері кабінету.

Вона була, на відміну від інших, закритою, і це зачаровувало його. І йому потрібно було дві хвилини, щоб відкрити його за допомогою спеціальної відмички, що зазвичай не займало й половини цього часу. Він залишив двері на кілька дюймів прочиненими, поки обшукував кімнату. Його ліхтар висвітлив великий кабінет із великим робочим столом, кількома книжковими шафами та металевим сейфом.

Спочатку він пішов до офісу. Ящики з одного боку були сповнені зразків коштовностей та інших речей, які він знайшов у коморі. Інші ящики були настільки ж нецікаві, якщо не брати до уваги стопки візитних карток і невеликої оранжереї. Вона була в замкненій шухляді, і це була невелика теплиця. Він безсоромно вкрав більше п'ятисот доларів, дивуючись, звідки стільки грошей у маленькому ящику і що він з ними робитиме, якщо виявиться, що компанія О.І.І. правильному шляху. Потім він звернув увагу на сейф. Це має бути великою роботою, якщо 500 доларів означають невелику суму.

Він працював довгі хвилини, обмацуючи і покручуючи тонкими пальцями, прислухаючись до звуків брязкоту замків. Він прислухався так уважно, що ледве почув вигук подиву з коридору, за яким почулося тихе клацання.


Розділ 4


Але він все одно це почув і був готовий. Коли спалахнуло яскраве стельове світло, він ховався по інший бік сейфа, використовуючи його як прикриття. Стовбур його 38-го калібру загрозливо тицьнув у кімнату. Він знав, як він виглядав у своєму суворому костюмі і з панчошною маскою, що нелюдськи спотворювала його обличчя, з пістолетом у руці, що нерухомо тримає палець на спусковому гачку. Будь-який розсудливий, поважаючий себе нічний сторож чи навіть директор фірми втік би.

Новоприбулий не втік. Це був широкоплечий чоловік з широким обличчям і великою широкою рукою, в якій, як і у Ніка, він нерухомо стискав пістолет, і хоча на здоровенному обличчі не було маски, воно було майже таким же зловісним, як у Ніка. У ньому була спрага вбивства.

Товстун зупинився у дверях, використовуючи двері як щит. Його примружені очі витріщилися на Ніка, а широкий рот відкрився, як клапан поштової скриньки.

"Кинь пістолет, або я вистрілю в живіт", - сказав він.

- Що ти тут робиш, злодій? Кидай, говорю!

Його перший постріл пролетів повз пістолет Ніка і не потрапив у нього на волосину. Його друга куля теж випередила першу кулю Ніка і врізалася у стіну над сейфом. Нік швидко вистрілив у відповідь, цілячись у руку і коліно, а не в життєво важливий орган. Звук його пострілів приголомшував маленький простір. Але постріли іншої людини були ледь голосніші за дзижчання комара.

І це було гаразд? - Запитав себе Нік. Що йому приховувати? І він швидко кинувся зі свого притулку, так що він сховався за конторку, перш ніж широколиця людина встигла його підстрелити. Нік опустився на одне коліно і зробив два швидкі постріли у щілину під столом. Обидва потрапили в ціль; він почув рев, що переріс у крик, коли людина похитнулася, схопилася за своє тіло і впала.

А потім світло згасло.

Майже водночас сталося ще кілька подій. Деякі були не більше ніж швидкоплинними враженнями, а інші — владним громоподібним ударом у зовнішні двері.

'Що там відбувається?' - крикнув хтось. 'Відкрити! Поліція! І знову в двері забили.

Нік проповз через отвір під столом до стогнущої фігури, а потім відчув легкий потік повітря позаду себе. Потім пролунав шиплячий звук і зухвало знайомий запах, який ковзнув у його ніздрі, коли він повернувся.

'Відкрити! Поліція! — почув він, і стукіт вхідних дверей перетворився на гуркіт.

Але Нік сів нерухомо. У тьмяному світлі лампи в коридорі він побачив, що книжкові шафи, що стояли біля стіни майже за письмовим столом, були відсунуті вбік, відкриваючи дверний проріз. На секунду йому здалося, що він побачив когось там, що стоїть там; а потім він почув, як відчинилися вхідні двері і закричали чоловіки; книжкові шафи безшумно стали на місце.

Він схопився на ноги і втік. Поранений намагався зловити його, коли він проходив повз нього.

Нік безжально штовхнув його і увірвався в коридор. Він мав час кинути побіжний погляд, і більше нічого. Разом із стогнучим нічним сторожем у холі стояли два міцні полісмени. Один потряс чоловіка, а інший підняв очі та побачив Ніка.

Нік зробив невеликий рубаючий жест лівою рукою і кинувся в коридор, який вів повз відкритих офісів до складу.

Він почув - "Гей, ти!", І кроки загриміли за ним.

Але вони були такими швидкими, як його.

Хтось почав кричати. Широкоголовий, думав він, хоч це був пронизливий, майже жіночий звук, - "Тримайте його, тримайте його!" Злодій! Вбивця!

— Вдарив мене ззаду, — сказав інший голос, потім з коридору долинув новий галас.

Він увірвався через суміжні двері до непроглядної темряви складського приміщення. Двері знову відчинилися майже відразу, коли він спіткнувся об коробки на шляху до іншої стіни.

«Стій, або я стрілятиму!» — заревів голос, і широкий промінь великого ліхтарика впав у простір. Нік інстинктивно пригнувся. Але голос належав ірландцю, а рука стискала пістолет.

- Агент АХ, - м'яко сказав він, ховаючи пістолет у кобуру і повернувшись обличчям до світла. За нею він побачив постать поліцейського у формі.

"Боже, ти жахливо виглядаєш", - сказав поліцейський. 'Посвідчення особи? Швидко!

Нік простяг ліву руку і підніс її до світла.

Ліхтарик ковзнув по намальованій фарбою, що зникає, заголовній літері А, потім дозволив променю вдарити в стіну з дверима.

- З того боку, - сказав він. — І швидко роби те, що маєш.

Коли вони підійшли, у коридорі пролунали крики. — Дякую, друже, — сказав Нік. - І мої вибачення. Говорячи це, він вибив пістолет із руки офіцера і сильно вдарив його по твердому підборідді. Поліцейський звалився, як мішок із піском, а Нік побіг, поки той падав.

Біля дверей він зупинився і витяг пістолет, щоб вистрілити у бік ліхтарика, але відклав убік, переконавшись, що не потрапив у офіцера, але, схоже, цілився в нього. 'Забирайся!' - прошипів поліцейський.

Нік вискочив за двері і зачинив її за собою. Він добіг до кінця кварталу, звернув за ріг і побіг далі, доки не опинився в безвиході. На півдорозі він зупинився перевести дух, зірвав панчоху і зняв куртку, прислухаючись до звуків можливої погоні. Вдалині хтось крикнув, пролунав поліцейський свисток, але ознак безпосередньої погоні не було. Він засунув маску та куртку під купу сміття у провулку і дістав з кишені пляшку. Зробивши великий ковток, він вилив залишки на одяг, викинув пляшку і радісно побрів по провулку, наспівуючи про ірландські очі і смердючи дешевим віскі.

Він мав п'ятсот доларів у кишені і спогад про знайомий запах, який треба було запам'ятати. У будь-якому випадку це був початок.


Він відчував антагонізм. Він розносився по класу, як сморід.

Нік - доктор Джейсон Ніколас Хейг з Прінстона - подивився на двадцять п'ять або близько того порожніх осіб і холодні недобрі очі і швидко змінив свої плани. Він залишав лекцію, над якою так старанно працював напередодні. Це було те, до чого Хоук його не підготував, щось дивне та несподіване. Він відчув це, як тільки увійшов до кімнати.

Було б цілком природно, якби після недавньої втрати їхнього постійного і, мабуть, дуже популярного професора клас виявляв певне збентеження та роздратування, вітаючи його наступника. Але звідки цей напрочуд тонкий антагонізм, майже ненависть? Вінтерс не міг так багато означати для них, чи не так? Коли він офіційно представився їм, він розмірковував про те, що прочитав у звітах Хоука про Вінтерса, і про те, що йому сказали напередодні внаслідок початкового розслідування смерті Вінтерса. Ніщо не вказувало на те, що Вінтерс брав безпосередню участь у будь-якій з так званих миротворчих організацій або що він був відповідальний за повстання в кампусі. Його підозрювали лише через його червоне минуле та близькі стосунки зі своїми учнями. Але не було жодних вказівок на те, що він був надзвичайно близький з кимось із цих студентів, і не було жодних доказів того, що він використав свій вплив у підривних цілях.

Він трохи насупився, дивлячись на похмурі обличчя і висловлюючи жаль з приводу смерті доктора Вінтерса. Він збрехав, коли сказав, що трохи знав Уінтерса і дуже захоплювався ним, і його мозок підказував йому забути заздалегідь підготовлену лекцію і грати навпомацки. Це була ганьба, бо він годинами працював над цими приготуваннями. Раптом він зрадів різноманітним приготуванням, які він зробив у квартирі, наданій у його розпорядження. І він був радий, що наслідував звичайну процедуру, спалив і змив усі звіти та записки після ретельного запам'ятовування змісту.

Редактори, особливо Зандовські, старанно підготували його прикриття. І хто б не подбав про маленьку, добре обставлену квартирку і переніс у неї свої речі, зробив це з найбільшою обережністю. Вони тільки перенесли його спідню білизну, шкарпетки та взуття з номера в готелі «Марк Хопкінс», а також дали йому новий гардероб. Ніка вразила кількість наданих спортивних курток та штанів. Він дійшов висновку, що професори, мабуть, багато займаються спортом.

Його улюблені сигарети Players були вилучені та замінені набором добре прокурених трубок Dunhill. Вони передбачливо надали полящика недорогого віскі, три пляшки дуже старого бурбона, ящик джину та пару пляшок коньяку «Наполеон». Зандовскі пояснив, що, хоча він не мав справляти враження п'яниці, він мав час від часу розважати гостей, і попередив його, що навіть студенти сьогодні чекають на випивку, коли відвідують своїх професорів.

Нік був здивований; йому надали всі дані про судентів. Але тепер йому було вже не до сміху. Дивлячись у похмурі очі своїх учнів, Нік подумав, що навряд чи він колись дістанеться до стадії близькості з кимось із них. І він мав «завоювати їхню довіру». Натомість не було жодних сумнівів у тому, що лід ось-ось трісне. Він ніколи не бачив більше недобрих очей, особливо серед молоді. І він знав, що якщо він виступить із підготовленою промовою, на нього продовжать недобре дивитися.

Він замислився на мить, потім заговорив.

«Філософська істина полягає в тому, – сказав він, – що незамінних людей немає. Немає незамінних. Але дозвольте мені нагадати вам ще одну істину. У людському серці ніхто не може бути замінений. А коли хтось вмирає, щось губиться назавжди. Зникло щось, що неможливо відновити, незалежно від того, наскільки великою чи маленькою була людина».

На мить він завагався, а потім у яскравому спалаху побачив себе таким, яким вони мали його побачити. І відчув себе самозванцем. Перед ними стояв він, шести футів на зріст, безпомилково гарний професор, з майже класичним профілем, розрізом на підборідді, (тимчасовим) відтінком витонченої сивини на скронях, в окулярах у товстій оправі з трохи затемненими лінзами та щирими манерами. Можливо, до нудоти щирими. Принаймні вони могли це бачити. Але чого вони не могли бачити, то це глибини філософської неосвіченості в його мозку, чи ментальних зачіпок за багатьох людей, яких він убив, чи стилету, який він носив під рукавом, чи газової бомби у його кишені, чи Люгера. яку звали Вільгельмін.

Але тепер йому було на що подивитися; він побачив, що раптово привернув їхню увагу. Він застав їх зненацька, і тепер вони дивилися на нього, а не крізь нього.

«Я тут не для того, щоб замінити доктора Вінтерса, – сказав він. Я тут навіть не для того, щоби виступати його заступником. Я тут, тому що ви тут. І тому, що я сподіваюся, що якимось чином зможу дати вам те, що він міг би дати вам, якби живий. Цікаво, що міг дати їм Вінтерс? наркотики? Хибні думки? Тонку пропаганду?

Він продовжував.

— Я вважаю, що багато хто з вас у цій кімнаті був особистими друзями доктора Вінтерса. Що ви любили його, захоплювалися ним, можливо, навіть любили його. Я не можу замінити це. Але я прошу вас піти назустріч мені. Я прошу вас прийняти мене таким, яким є, прийняти ті невеликі знання, які я можу дати вам.

Він знову завагався. Ще не було теплоти, ще не було в них і сліду дружби, але вони принаймні слухали. — Я, — вів далі він, — не читатиму сьогодні заготовлену мною лекцію. Я хотів би, щоб цей клас проводив свій звичайний час занять так, як ви вважаєте за потрібне. Ті, кому справді подобався доктор Вінтерс, можуть провести час, думаючи про нього і про те, чого він вас навчив. Можливо, ви запитаєте, чого він хотів би вас навчити. Він глянув на них з надією багатозначно, потім задумливо заплющив очі. «Зараз я повертаюся до своєї квартири. Я не збираюся користуватись кабінетом доктора Вінтерса; мій будинок мій офіс. Зі мною може зв'язатися будь-який студент, який хотів би відвідати мене, щоб познайомитися зі мною. Я можу тільки сказати вам, що я готовий вітати вас із дружбою та неупередженістю. І із відкритим серцем.

Він на мить повернувся до них спиною, і в кімнаті почувся гомін.

— Я йду, — сказав він, повертаючись, щоб подивитись на них. «Моя адреса є на дошці оголошень. Будь ласка. Ви, звичайно, краще за мене знаєте, чому ваша образа на мене така велика. Без сумніву, ви б так само поставилися до будь-кого, хто зайняв би місце шанованого і, мабуть, улюбленого професора. Але я хочу наголосити, що я не намагаюся зайняти його місце. І я також хочу сказати вам, що ваша реакція була зайвою і точно перебільшеною. Тепер вони пильно дивилися на нього і слухали, як один.

Він різким рухом відкрив сумку і засунув туди свої записи.

— Я казав вам, що трохи знав Вінтера і цінував його. Якщо ви думаєте, що воно того варте, ви можете виявити, що у мене з ним більше спільного, ніж ви думаєте. Зробіть щось із цього, сказав він собі і закрив сумку. Вони глянули на нього і один на одного. Повіки моргнули, кісточки пальців хруснули. Він узяв свою сумку і кивнув учням, показуючи, що перестав говорити. У мертвій тиші він йшов між рядами ослонів та очей. Тільки коли він вийшов з кімнати і зачинив двері, клас почав рухатися.


Її тонка рука лежала на дверях низької «Ланчі», а пальці правої руки барабанили по керму. Іноді її мигдалеподібні темні очі, прикриті казково завитими шовковистими віями, які не могли бути справжніми, але вони були, ковзали її лівим зап'ястям. Коли вона подивилася на мініатюрний платиновий годинник, на її лобі з'явилася зморшка. Чорт, він так і не вийшов? Останні три учні вже пішли 45 хвилин тому. У будь-якому випадку, він не очікував нових відвідувачів — точно не в перший день.

Швидше, професоре, чорт забирай!

Звичайно, вона могла б вийти з машини за вісімнадцять тисяч доларів, перейти вулицю та зателефонувати у дзвінок, як це зробили інші. Але це був її наміром. Їй не хотілося, щоб ця перша зустріч відбулася в його кімнатах, щоб вони не відповідали її уявленням про житло середнього професора — пошарпаному на вигляд, стерильному по атмосфері і пропахлому старими книгами.

Ні, атмосфера має бути правильною. І зустріч мала відбутися. Було б неправильно з її боку робити гамбіт – принаймні явно помітний. Це мало здатися збігом. Він міг зрозуміти, що вона організувала контакт; не повинно бути жодної підозри. Але хіба ця людина ніколи не виходила з дому? Що він взагалі робив? Він читав, спав, обідав? Чи захоплювався він цим напрочуд гарним профілем у дзеркалі?

Така гарна зовнішність, безперечно, стала несподіванкою. Професори зазвичай виглядали не так страшенно добре. Не були вони й агентами ФБР чи відділу боротьби з наркотиками... яким він може бути. Вона знову спохмурніла, дивлячись на замкнені вхідні двері через дорогу.

Вона перевірила. Там справді був доктор Джейсон Ніколас Хейг, і вона бачила репродукцію його фотографії. Цей не віддавав йому належного, але подібність була безпомилковою.

А також? У компанії було багато аматорів. Він міг бути справжньою приманкою, але все ж таки приманкою.

З іншого боку, цілком можливо, що він був просто невинним учителем філософії. Навіть тоді він міг бути корисним.

Де він узагалі був?

Ну, він робив скотч з льодом і записував щось на магнітофон.

Нік зручно відкинувся на спинку крісла і сьорбнув свого віскі. Вільгельміна знаходилася у спеціальному відділенні книжкової шафи, призначеній для того, щоб ховати речі. Хьюго, стилет, був у кишені рукава, а не у своїх звичайних замшевих піхвах. І П'єр був у нього в кишені, смерть, загорнута в металеву кульку, яка могла бути талісманом або пам'ятним знаком — але не була. Тиша магнітоли. Ден: Що ж, дякую за випивку, докторе Хейг. Це напевно був кінець. я...'

Нік повернув ручку і прискорив догляд світловолосого юнака, який прийшов подивитися на нього і посміхатися. Їй було шкода, що доктор Вінтерс помер, бо він був такою гарною людиною. Їй було шкода, що того ранку клас так прохолодно зустрів доктора Хейга, але всі були вражені. Вона була переконана, що скоро всі виявлять, що доктор Хейг теж гарна людина. Її голос розчинився в голосах групи, що швидко обертається.

Друга частина майже повністю заповнена голосом Ніка. Він слухав його, задумливо пив і думав про молодого чоловіка з палаючими очима і довгим волоссям, який ставив йому запитання з однієї літери, дивився на свої книги і дивився на нього. Тед Боган. Один із лібералів коледжу. Яскравий, але надто стурбований міжнародною несправедливістю, щоб приділяти багато часу навчанню.

Він так навмисно засуджував Ніка, що це майже смішно. Його ворожість була майже відчутною.

— Ви хотіли обговорити щось особливе? - пролунав голос Ніка.

— Хіба ти нас не запросив? - сказав Тед. Через кілька хвилин він пішов, залишивши Ніка наодинці з порожньою склянкою. І відчуття, що Теда, що запитує, був зовсім не кумедним.

Потім Кевін Корнуолл, комік з кампусу. Широкоротий, з почуттям гумору, вважав мирні демонстрації кумедними, але захоплювався дотепністю доктора Уінтерса. Принаймні так він сказав. І поки він говорив, дозволяючи жартам зірватися з губ, він притис погляд Ніка до стіни і ходив навколо, оглядаючи кабінет з ретельно замаскованим інтересом. Він запитував Прінстона. Він висловив гумористичні зауваження про різні філософські інститути та викликав коментарі. Він вислухав, кивнув, пожартував і пішов. Нік вимкнув магнітофон.

Він нічого не впізнав, окрім того, що його перевіряли. Дівчина в «Лянчі» перемістила своє струнке шестифутове тіло на глибоке шкіряне ковшеподібне сидіння, струсила з очей пасмо синяво-чорного волосся і потяглася за відкритою пачкою турецьких цигарок у бардачку. Вона саме піднімала запальничку із чистого золота і збиралася розрізати її, коли двері будинку відчинилися. Сигарета не спалахнула між її губами, поки вона дивилася, як високий гарний чоловік у твідовому піджаку і сірих штанах вийшов і пішов геть від неї вулицею.

Він підійшов прямо до синього дворічного «фольксвагену» і зігнувся за кермом. Нік вирішив, що немає сенсу більше чекати на інших відвідувачів-студентів. Він нічого з ними не досяг, вони просто прийшли його відвідати.

Йому краще проводити вільний час, вивчаючи місце свого недільного злому та порівнюючи записи з молодим фахівцем з AX, якого відправив Хоук, щоб стежити за цією справою. Крім того, він був голодний і налаштований на першокласну китайську їжу, яку можна знайти у китайському кварталі Сан-Франциско.

Він повернув з тротуару і швидко поїхав. У півтора кварталах йому довелося зупинитися, щоби дочекатися зеленого світла світлофора.

Він витягав з рота трубку, коли машина раптом рвонула вперед; йому навіть не треба було чекати звуку аварії, щоб точно знати, що сталося. Якийсь ідіот із поганими гальмами врізався в нього.

Погані гальма, а може, ще що.

Він глянув у дзеркало заднього виду і дійшов висновку, що це було ще щось.


Розділ 5


Нік виліз із машини. У нього було кілька думок, але найбільше його тішила думка, що тепер у нього є гарна нагода купити іншу машину, в якій місця для ніг більше і швидкість більша. З двигуном "Фольксвагена" ззаду можна було посперечатися, що він зламався і йому доведеться тижнями стояти в гаражі.

Йому також було приємно побачити Lancia, припарковану біля його будинку, і поїхала слідом за ним; той факт, що Lancia наздогнала його так драматично, був, м'яко кажучи, підкуповуючим. Він кинув затятий погляд на злочинця і оглянув задню частину своєї машини. Він мав рацію щодо шкоди. Невеликий високоефективний німецький двигун був розбитий. А інша машина з довгим носом, устромленим у дупу "жука", виглядала майже непошкодженою. Могутній перед захищений спеціальним сталевим бампером, і він зрозумів, що машина не отримала жодних пошкоджень.

Він був професором коледжу, який зовсім не був багатим, і його першою реакцією була турбота про свою надійну маленьку машину. Але коли він подивився на водія Lancia, то зрозумів, що навіть професор не перебільшуватиме своє обурення. Зрештою він був застрахований, а жінки-автомобілісти, які так особливо гарні, сильно пом'якшують наслідки аварії. А щодо доктора Хейга, то це явно був нещасний випадок.

Голос дівчини долинув до нього ще до того, як він дістався її машини. Вона навіть не спромоглася вийти або вимкнути двигун.

"Якщо ти не вмієш водити машину, мій дорогий друже, ти повинен або йти пішки, або брати таксі".

Нік зупинився і подивився на неї.

— Якщо ви не можете відрізнити червоне світло від зеленого, люба пані, — роздратовано сказав він, милуючись її красою, — пропоную вам перевірити зір. Чи ти не знала, що ідея полягає в тому, щоб замість бамперів використовувати гальма? І, дивлячись на неї, він думав, що рідко у своєму житті та роботі бачив таку яскраву жінку. Її надзвичайно лінивий голос відповідав її екзотичній красі, і він одразу ж вирішив, що вона, мабуть, наполовину китаянка. Її блідо-оливкова шкіра без макіяжу була ідеальним обрамленням для цих казкових очей, маленького кирпатого носа, високих вилиць і твердого коралово-червоного рота, який, здавалося, таїв у собі тисячі запрошень до неймовірної насолоди. Але прямо зараз рота був переконливим, а не запрошуючим.

"Зелене світло", - сказала вона, і це було на той час. «Ваші права водія та реєстрацію, будь ласка».

- Звичайно, - сказав Нік. - І твої, будь ласка. Тому що вона не спробувала взяти своє посвідчення особи та показати йому. Він лагідно посміхнувся, потягнувшись за гаманцем і чекаючи, що вона зробить те саме. Вона сповільнилася, видала нетерплячий звук і, нарешті, полізла у велику сумку, яка, незважаючи на свої розміри, виглядала якось акуратно та витончено.

Неймовірно, але її звали Твін Блоссом. Вона насупилась, дивлячись на права водія, які Нік отримав для прикриття. Потім вона тихенько скрикнула і граціозно прикусила нижню губу.

"Ах, докторе Хейг!"

Коли ці руйнівні очі піднялися цього разу, щоб подивитися на нього, це було так, ніби чарівна паличка провела по цій чудовій сяючій голові. Очі були доброзичливі, а губи розплющилися, оголивши два ряди рідкісних перлин і червону мову, яка могла б служити маточкою екзотичної тропічної орхідеї.

Нік розплющив очі в удаваному здивуванні. Тепер він був певен, що ця зустріч не випадкова.

— Мабуть, ви мене знаєте, — обережно сказав він, гадаючи, що міг сказати справжній Дж. Ніколас Хейг. "Звичайно, я знаю вас," сказала вона нетерпляче і трохи сумно. — Я вас одразу дізналася б, якби не спізнилася на лекцію сьогодні вранці. Коли я прийшла, все було скінчено — клас спорожнів, і ти просто зник удалині. І тепер ми зустрічаємось у такий спосіб. Мені дуже шкода!' Вона обдарувала його переконливою усмішкою.

- Мені не шкода, - сказав Нік. «А чого тобі шкодувати, якщо я сам винен, що зупинився на такому безглуздому світлофорі?» Він мило посміхнувся їй, і вона голосно засміялася.

— Тому що це була не твоя провина, і я це знав. І, звичайно, збитки за мій рахунок. Якщо ви зателефонуєте та відбуксируєте цю західнонімецьку колекцію запчастин, — сказала вона, вказуючи маленькою, недбалою рукою на розбитий «фольксваген», — я буду щаслива відвезти вас куди завгодно. Мене дуже дратує, що...

— Ні, безперечно, — перервав її Нік. «У будь-якому разі, мені б хотілося чогось спортивнішого, ніж цей синій жук, і тепер у мене є виправдання. Так що тримайся там, а я викличу евакуатор. О, і дякую за пропозицію підвезти. Я хотів піти пообідати. Китайський ресторан. Ти співаєш зі мною?

Вона знову обдарувала його променистою усмішкою. - Згодна, - сказала вона. — Але оскільки я завдав вам незручностей, то ви мій гість. Ви знайдете, що я не дуже добре вчуся, але дуже хороший кухар-аматор. Чи не вважаєте ви дуже самовпевненим — чи дуже грубим — якщо я запитаю вас, чи не хочете ви пообідати в мене вдома? Вона благаюче подивилася на нього, її мигдалеподібні очі були широко розплющені, губи злегка розплющені. - Зовсім ні, - сказав Нік. «Це справжнє задоволення».

"Ах, гарно!"

Рух повз і гудів навколо них, потім у вухах Ніка прогуркотів голос.

— Гаразд, гаразд, — сказав офіцер, — чи не відсвяткувати нам заручини тут, на вулиці? Якщо у вас є хвилина, можливо, ми зможемо відновити роботу?


Її резиденція знаходилася високо на Телеграфному пагорбі, звідки відкривався краєвид на Чайнатаун та стару частину міста з одного боку та міст Золоті Ворота з іншого.

То був невеликий гарний особняк. Два поверхи і, швидше за все, підвал, подумав Нік, прикидаючи; досить елегантне житло для молодої студентки. З іншого боку, Блоссом явно не була звичайною студенткою коледжу, коли справа стосувалася зовнішності, грошей та витонченості.

Блоссом вже збиралася взяти ключ, коли вхідні двері відчинилися і вийшла худа літня китаянка. Жінка сказала щось на китайському діалекті, якого Нік не знав, і дівчина коротко відповіла. Ніку здалося, що стара дивиться на нього трохи гостріше, ніж треба, але він міг помилятися. Потім жінка невпевнено кивнула, як це роблять бабусі, і пішла, озираючись через плече.

"Вона містить будинок у чистоті", - сказала дівчина і пішла коридором.

— А, мабуть, — сказав Нік із професорською невизначеністю. "І ви живете тут зовсім одна в цьому чудовому будинку?" На дверях був номер, який Нік пам'ятав із досьє Хоука, а під номером був подвійний проріз для прізвищ. Але в ньому не було прізвища.

"Тепер це так," сказала Блоссом, досить коротко. Потім вона посміхнулася своєю майже спокусливою усмішкою і простягла руку. «Ласкаво просимо, докторе Хейг. У певному сенсі я найвідсталіша учениця у вашому класі, але не в усіх відношеннях, чи не так?

- Хм, - сказав Нік. — Чи я хотів сказати «ні»? Він узяв її руку та тримав її. — Принаймні ти найпривабливіша. Виразно найкрасивіша дівчина в коледжі. Будь-якого університету. І його посмішка була не менш чарівною, ніж її.

Вона засміялася сріблястим сміхом.

— Боже, лікарю, це дуже мило. Заходьте та розташовуйте зручніше. Хочете спершу випити, подумала я. Що ви будете пити?'

Хотів би я знати, що ти задумала, подумав він, ідучи за її вишукано складеною фігурою коридором у розкішну вітальню; І я також хотів би знати, чи наполовину ти така сексуальна, як виглядаєш.

Вона позбавила його проблем, відповівши на своє запитання.

"На східний обід я пропоную східний напій". Вона зупинилася перед багато прикрашеною різьбленою шафою і взяла пляшку і два тонкі кришталеві келихи.

"У мене є дуже особливе рисове вино, яке подарували мені мої батьки, і я впевнена, що ваш вишуканий смак оцінить його". Вона улесливо посміхнулася і налила.

Вона поставила дві склянки на срібну тацю. — Будь ласка, — сказала вона, простягаючи йому склянку.

Він узяв склянку, вона взяла другу. Вони зробили ковток, усе ще стоячи, і вона сказала: "За твоє здоров'я і за твою удачу в Берклі".

Знову чарівна посмішка. Нік подивився на її дивовижну темну красу і відчув реакцію. Вона була майже дуже гарна, щоб бути справжньою, та все ж, здавалося, під цією красою ховалося справжнє тепло. — Чудове вино, — сказав він схвально.

Вона кивнула і зробила витончений жест у бік глибокого крісла. 'Сідайте. І ви вибачте мене, поки я переодягаюся? Мені незручний західний одяг».

Він відповідно кивнув, і вона зникла, граціозна, як весняний вітерець.

І все ж таки в атмосфері було щось зовсім не весняне. Нік задумався чому. Можливо тому, що дівчина була надзвичайно чуттєвою. Або, можливо, тому, що Сіссі Мелфорд жила на цю адресу до трагічного зіткнення на гірській дорозі. Дивно, що у поліцейському звіті про Сіссі не згадувалася сусідка по кімнаті. Але для цього не було причини, припустив він. І він мав з'ясувати, чи пов'язана смерть Сіссі з... чим? З чим завгодно.

Він повільно пив вино з багато прикрашеного кришталевого келиха, коли вона прослизнула назад у кімнату, несучи з собою слабкий запах чогось мускусного, але приємного. Вона зняла свій вишуканий шантунговий костюм і змінила його на китайську туніку, що облягає, з малинового шовку. Він починався з коміра-стійки, що струмував по її гарних грудях, що була ним підкреслена, а не огорталася, обгорнутої навколо її тонкої талії, яку він міг би обернути двома руками, і закінчився трохи нижче колін. З боків були розрізи, що доходили майже до пахв, і він одразу побачив, що між тканиною та теплою оливковою шкірою нічого немає.

Її ноги були босими і гладкими, а ступні стирчали у відкритих сандалях. У вухах у неї були зірчасті сапфіри, оправлені в платиновий вінок із діамантами. Якщо не брати до уваги простий золотисто-зеленої брошки у вигляді дракона на лівих грудях, дорогоцінні сережки були єдиною прикрасою на тлі простоти її сукні.

На мить Нік майже захекався. Її краса прокотилася кімнатою, як ударна хвиля.

Він підвівся і підняв свою склянку, коли вона взяла свою. — За дуже чарівну господарку, — сказав він. «За мою найкрасивішу ученицю. І єдину добру до мене!

Вона подякувала йому з дещо сумною посмішкою.

— Не звинувачуй нас, — м'яко сказала вона. «Для нас це був подвійний шок. Не тільки доктор Вінтерс, а й той жахливий нещасний випадок у горах минулої п'ятниці. Шість людей із класу загинули миттєво. Твого класу.

Нік подивився на неї з належним подивом. "Мій клас? Я цього не знав. Хотів би я, щоб мені сказали про це заздалегідь, тоді я міг би поводитися по-іншому. Боже мій, так. Я читав про це цими вихідними. За кермом була дівчина на ім'я Сіссі Мелфорд, чи не так? Вона була твоєю подругою?

Блоссом знизала плечима. Її груди зухвало здіймалися.

«Не справжня близька подружка, але це не робить її менш поганою. Вона якийсь час жила зі мною в цьому будинку. Минулої п'ятниці. Але ми вели зовсім різні життя. Вона має один — мала окремий вхід збоку і дві окремі кімнати нагорі. Вона сумно похитала головою. «Це була жахлива трагедія. Але більше не будемо про це. Вип'ємо ще вина.

Вона витончено осушила свою склянку.

- Дозвольте мені, - сказав Нік. Він узяв у неї склянку, підійшов до буфету, знову наповнив обидві склянки. Коли він обернувся, вона сіла на низький оббитий шовком диван, згорнувшись калачиком у кутку, поставивши крихітні ніжки під себе, і поплескала поряд з собою.

"Підійдіть і сядьте поруч зі мною, лікарю", сказала вона, і запрошення в її очах було непереборним. Він сів. Вони випили.

— Сподіваюся, ви не дуже поспішайте, — сказала Блоссом, — я не думаю, що щось псує їжу так, як… їсти поспіхом. Почуття очікування так багато до цього додає, тобі не здається?

- О, звичайно, звичайно, - пробурмотів Нік. — Але я можу вам чимось допомогти? У нього раптово виникла гостра потреба в їжі, каві та свіжому повітрі. Вплив дівчини почав позначатися на ньому, і йому знадобилося майже нелюдське зусилля, щоб утриматися від того, щоб не обійняти її і не обхопити рукою одну з цих м'яких, але приємних на вигляд грудей. доктор Дж. Ніколас Хейг був не з тих, хто чіплявся до дівчат.

"Ні, правда ні, готування майже не займає часу", - майже прошепотіла вона. «Сджин Тоу, стара, як завжди приготувала їжу, тому все, що мені потрібно зробити, це запалити газ та додати деякі інгредієнти. Ви знаєте, що наша китайська їжа майже не потребує приготування. Особливий штрих, так, але після приготування... дуже мало часу. Тож розслабтеся, лікарю.

Він розслабився, запитуючи, чому це було так легко. Чи це було через віскі плюс східне вино чи просто діяло східне вино? Він знав відповідь майже не замислюючись. Але він поставив собі інше питання. Вона відчувала те саме чи вдавала? Вона знову дала йому відповідь, цього разу інакше. Сидячи поруч з нею, так збуджений її близькістю і красою, він бачив, як вона взяла його руку і повернула її долонею вгору, дивлячись на нього теплими очима, що світяться.

"У вас гарні руки для західної людини", - сказала вона, і він побачив тонку вену, що пульсувала у неї на скроні. «Великий і сильний, але гарний. Я помітив, що більшість американців мають дуже грубі руки з великими кісточками пальців і досить брудними нігтями».

Чомусь він відчув раптове сильне бажання поцілувати її. Але вона була швидше за нього. Рухом одночасно різким і граціозним вона підняла його руку, і її голова рвонулася вперед, і ці бажані коралові губи притиснулися до його долоні, і її довге, красиве, чорне, як смоль, волосся впало вперед і пестило його оголене зап'ястя. Миттєво Нік відчув досконалий чуттєвий контакт, який він колись відчував, у такій нечутливій частині тіла, як його права долоня... Це було неймовірно, але вона просила про це, пристрасно хотіла цього. Він глибоко зітхнув, обійняв її вільною рукою і притяг до себе. У той же час він тримав очі відкритими і загострив вуха, хоча це ускладнювалося ударами у скронях.

Її губи відірвалися від його руки, а потім у шаленому русі він схилився над нею, і її губи знайшли його.

Його рот відкрився, і червоний язик ковзнув, як кинджал, що світився, між зубів і глибоко в рот, коли її руки ковзнули під його куртку і сорочку до його голої спини. Він відчув, як її соски раптово напружилися з-за тонкої тканини туніки, коли вона притиснулася до нього, і її пальці відчували і м'яли, а його власні руки ковзнули в прорізі цієї сукні і обвели голі стегна, поки не досягли гладкої, круглої екстаз її маленьких сідниць.

Вона на мить ворухнулася в його руках, так що її вигини торкнулися його рук, як оксамит, а її ноги трохи розсунулися, так що він не просто відчував вигини її сідниць. Він дозволив рукам зісковзнути з прірви, щоб міцніше стиснути круглі сідниці. Навіть для нього, який ніколи не марнував часу, було занадто рано для більшої близькості. Але одна з її маленьких ручок повела його вниз, у долину, вузькі стегна плавно повернулися, так що кінчики його пальців знайшли мету, яку вона призначала йому, і він відчув, яка вона м'яка, яка тепла, яка волога, яка майже готова. . Він відчував, що йому стає спекотно, відчував, як кров біжить по венах.

А потім, як вибух, вона зістрибнула з дивана і встала, маленька й пряма, перед ним. Але її очі яскраво блиснули, і вона посміхнулася.

- Привіт, докторе Хейг, - видихнула вона. 'Ти мене здивував. Філософу ви здається людиною дії.

Нік змусив свій пульс сповільнитись. Але цього разу його не послухали.

"Ну, я практикуючий філософ, - сказав він, глибоко зітхнувши, - той, хто знаходить докази більш задовільними, ніж чиста теорія". Він підвівся і зумів виглядати трохи збентеженим, хоча його кров все ще кипіла, і він знав, що вона збудила його навмисне. І що вона була такою ж гарячою, як і він.

— Ти мене теж дивуєш, — сказав він із правильною усмішкою. — Для студентки коледжу ви здається мені… е… досвідченою куртизанкою. І це було правдою.

Вона щиро розсміялася. "Студенти знають дещо в наші дні", - сказала вона. «Куртизанка! Яке чудове слово. Можливо, я маю образитися. Але я не ображусь. І я не якась жартівниця, чи дурна кокетка. Її обличчя раптом стало серйозним, коли вона глянула на нього і легенько поклала руку йому на плече. "Я також практичний філософ", - сказала вона. «Якщо я чогось хочу, дуже намагаюся це отримати. Вас це шокує? О ні? Ти теж хочеш мене, чи не так?

Він нахилився вперед і поцілував її, спочатку ніжно, потім із наростаючою теплотою. Схоже, це була та відповідь, яку вона хотіла. Але коли він спробував розстебнути ґудзики на її спині, вона прошепотіла: «Не тут. Чи не на дивані. Нагорі є спальня. Будь ласка, занесіть мене туди. Мені треба відчувати твою силу. Я хочу знати, що я з чоловіком, справжнім чоловіком, справжнім чоловіком».

Він підняв її, мов іграшку, і вона обняла його за шию.

— Сходи в коридорі, — пробурмотіла вона, напівзаплющивши очі, — а потім ти повертаєш у…

- О, не хвилюйся, я знайду спальню, - сказав Нік. — Двері тут зачинені? Я не хотів би бачити несподіваних гостей.

«Нас не потурбують. Вип'ємо вина?

— Нам воно більше не потрібне, чи не так? — тихо сказав він, побачивши, як її очі на мить спалахнули. Потім вона зітхнула і прошепотіла: Ні.

Він проніс її через кімнату і вгору сходами. Вона була легка, як пір'їнка, але тіло її вібрувало і нудилося, і вся його істота тремтіла від гарячкової похоті, так що йому важко було не взяти її прямо на сходах. Але його розум перевірив факти в одному куточку, який залишався прохолодним, і підказав йому дещо. По-перше, це особливе східне вино було любовним зіллям.

По-друге, вона це знала. По-третє, вона теж пила його, знаючи, які якості воно має. По-четверте, вона думала, що зможе чогось досягти, перетворивши його на жадібного до сексу звіра, і тому - по-п'яте - він повинен був зуміти досягти чогось разом з нею. По-шосте, його тіло палало, але його пильний центр все ще залишався напоготові, його фізична сила та рефлекси не постраждали.

Увійшовши до кімнати з величезним круглим ліжком, він зупинився і притулився до її губ обпалюючим поцілунком. Але коли він поцілував її, він дозволив своєму шостому почуттю дослідити кімнату, не відчуваючи небезпеки, що насувається. Принаймні ще немає. Перш ніж поставити її на підлогу, він швидко зачинив двері і повернув ключ. І коли він ніс її до ліжка, він подивився на вікна з обох боків і помітив, що вони були відчинені, але забезпечені постійними ширмами.

Вона зітхнувши опустилася на ліжко. Він ніжно поцілував її у волосся і провів руками її гладким тілом, прислухаючись до звуків у будинку, але нічого не почув. Якби він розіграв цю сцену з нею правильно, можливо, він зміг би здивувати її настільки, що витяг би з неї правду — прорвав би її оборону і дізнався, чому вона влаштувала цю зустріч. Зустріч! Що ж, слів не вистачило. Принаймні тепер він був подвійно впевнений, що вона вчинила аварію навмисно. І він також був упевнений, що є одна річ, у якій вона не вдавала. Він не знав, наскільки це було пов'язано зі східним вином, але... вона відчувала потребу піти до спальні не менше за нього. І тепер вона тремтіла від бажання.

Але вона знову здивувала його.

Вона не поспішала. Після моменту, що затамував подих, опинившись на ліжку, вона вислизнула з його рук, наказала йому почекати і зникла за шовковою ширмою. Їй знадобилося всього кілька секунд, щоб постати перед ним зовсім голою в тьмяному світлі кімнати.

Він потягнувся до неї, зняв куртку та скинув її. Гюго та П'єр затишно влаштувалися у складках. Вільгельміна була вдома, все ще в шухляді в книжковій шафі. Блоссом підібрала його куртку та обережно повісила її на стілець. Начебто дуже ретельно, подумав він, ніби вона зважувала її.

Вона торкнулася його обличчя. — Лягай на ліжко, — прошепотіла вона. - Я хочу роздягнути тебе.

Він ліг на велике кругле ліжко і відчув, як по ньому пробігає хвиля насолоди, поки вона повільно стягувала з нього одяг. Туфлі... шкарпетки... штани... сорочку... Вона прибрала одяг акуратно, майже метушливо і ніжно, ніби любила кожну річ, яка була така близька його шкірі, наче насолоджувалася матерією і тканиною.

Коли він був уже майже роздягнений, вона зупинилася, але лише настільки, щоб її губи ковзнули по його грудях, як два метелики. Він спробував притягнути її до себе, але вона похитала головою і посміхнулася; вона, як і раніше, не поспішала, хоча соски її були тверді, а груди здіймалися. Йому не дозволялося торкатися до неї доти, доки вона повністю не поділила його.

А потім, після ще одного чудового моменту, він лежав голий на ліжку, а вона поряд з ним. І цього разу губи ковзали вгору і вниз його наготою, а руки були, як миші, що шукають потаємні і чутливі частини тіла.

Він сумував за нею, хотів влаштувати засідку і заволодіти нею з тваринною пожадливістю. І водночас він хотів продовжити те, що вона робила. Він відчував у ній ту ж лють, готову вибухнути, і розумів, що, незважаючи на пристрасть, яку підживлюють вино, вона хотіла насолодитися кожним нюансом, кожною тонкістю акту любові, перш ніж віддатися останній акробатиці, яка б призвела до абсолютного екстазу.

І тому він стримував себе з контролем, який був подібний до чудової тортури, і грав з усією майстерністю, якою, як він думав, повинен мати досить досвідчений професор. Коли його м'язи напружилися, а їхні тіла терлися одне про одного, важко було збагнути, які трюки він повинен знати, а які ні. Але через якийсь час це вже не мало значення. У міру того, як зростала пристрасть, техніка відпадала, і переважала чудова дикість. Він тільки пам'ятав, що треба тримати напоготові ту маленьку частину свого мозку, яка казала йому, що він не лише професор, а й шпигун.

Нарешті вона впала на нього і потягла його на себе, і знову його рота знайшов її, і її ніжне тіло покрило його. Її маленькі круглі стегна тремтіли, і він відчував, як вона рухається над ним, широко розсовуючи їх. Тепер вона була готова; корчилася, стогнала, стискалася.

Її тіло зімкнулося навколо нього. Він був занурений у неї, і в його голові стояв рев, який можна було заглушити лише глибоким зануренням у неї.

Він пірнув. Вони притискалися один до одного, ойкали, насолоджуючись загальним шумом.

У цей момент — момент сліпої кульмінації, коли у вухах дзвеніло, мозок обертався, а його тіло перепліталося з нею, — почув звук. Це було просто. Дуже тихі, ковзні звуки, такі тихі, що він не був певен, що справді щось чув. Але він швидко повернув голову, коли дівчина звивалася і стогнала, вловлюючи рух тіні краєм ока.

Це було блискавично та жорстоко.

Блоссом задихнулася від жаху і вчепилася в нього пазурами. Але він уже згорнувся на підлозі, його довгі руки були простягнуті до тіні, яка тепер виявилася людиною. Тверда сторона його руки врізалася в м'язисту шию, і Нік побачив, як звалилася ця постать.

Він також побачив, знову краєм ока, друге ковзання, яке знову являло собою тінь. Але цього разу він запізнився. Він був у свідомості досить довго, щоб миттю побачити тінь, що опускалася, і різкий крик Блоссом… — Ні, ні, ні! - почув він, а потім відчув, як світ вибухнув якимсь вибухом, на який він не розраховував.


Розділ 6


Якийсь запах турбував його, заважав думати. І йому було про що подумати.

Нік ніяково ворухнувся в обмеженому просторі, який йому відвели, і похитав головою, щоб мислити ясніше. Він мав жахливий головний біль. Загалом він не був особливо задоволений собою.

Він був першокласним ідіотом. Мало того, що він опинився в положенні, коли жодна людина не в змозі захистити себе; до того ж – і це ще гірше – він переоцінив себе. Тепер, коли дія вина вивітрилася, він зрозумів, що випивка зробила з ним. Він обманював себе цим. Пильний центр, готові блискавичні рефлекси, тіло в ідеальному бойовому стані, дорогий добрий Картер – Господи! Обдурений любовним вином та зайвою самовпевненістю.

Але Блоссом кричала: "Ні, ні, ні", і це прозвучало так, ніби вона мала на увазі саме це.

Хто на нього напав?

Можливо, їй просто подобалося, коли її переривали серед дії. Йому самому це дуже подобалося.

Що то був за запах? Смердючий, несвіжий, затхлий. Він відчував це.

Вони зв'язали його, заткнули йому рота і зав'язали очі, так що тільки його ніс міг щось уловити. Він повною мірою користувався цим; він знав, що нюхав цей запах раніше.

Нещодавно, подумав він. То був не той знайомий несподіваний запах, що був кілька ночей тому; це було набагато екзотичніше. Де…?

І тут він почув десь звук гонгу, і раптом згадав його.

Він був у китайському опіумному притоні, і те, що він відчув, було класичним запахом ладану, спаленого для маскування запаху опіуму, що готується.

Так. Дуже хвилююче.

З цією думкою, що застрягла в його голові для подальшого розгляду, він ретельно обмірковував свій бурхливий візит до будинку на Телеграфному пагорбі. Безликі постаті, що напали на нього в спальні, не проникли через двері чи вікна. У своєму першому блискавичному огляді він побачив, що вони зачинені. Так що це означало свого роду ковзну панель. Найімовірніше за цим екраном.

Він знову вилаявся за свою необережність, потім перевірив свої пута та напружені м'язи. Груба тканина терлася об його шкіру; принаймні він більше не був голим. Принаймні, це змусило його почуватися трохи менш вразливим. Знову пролунав гонг. За кілька хвилин за цим звуком було м'яке відчинення і зачинення дверей. Він почув човгання сандалій і зрозумів, що до кімнати увійшли одна або кілька людей.

Тепер з'явився новий звук, який нагадав йому про те, як хтось відсуває фіранку з бісеру. Судячи з кроків, це були двоє чоловіків у звичайному взутті.

Він знову трохи ворухнувся. Мотузки були добре зав'язані і досить туго натягнуті, але фізично вони його не дуже турбували. Він ніби лежав на якомусь ліжку чи кушетці, бо відчував під собою м'яку підстилку і відчував також, що знаходиться трохи вище за рівень кроків. І єдиний біль, який мучив його, був у голові, з того боку, куди завдали удару. Так що, схоже, вони задовольнилися тим, що він знепритомнів і сховали його. Принаймні зараз.

Грубі руки раптом схопили його і витягли кляп з рота. За кілька хвилин пов'язка була зірвана так само грубо. Спочатку він нічого не міг розгледіти в раптовому світлі, крім невиразних обрисів кімнати. Він усе ще моргав, намагаючись щось розгледіти, коли його підняли на ноги, і його зв'язані ноги приземлилися на солом'яну циновку на підлозі. Запах ладану був майже нестерпний. Повільно міг щось побачити, кімнату, чоловіків. Їх було четверо, і вони стояли поза досяжністю півколом і дивилися на нього, не кажучи ні слова. Двоє з них були у старомодних китайських плащах, а двоє інших у західних костюмах. Усі четверо мали дві спільні риси: вони були східними і мали величезних розмірів.

Чоловік у простій чорній туніці підійшов до табурету і сів, а інший чоловік у китайському плащі ступив уперед, так що Нік міг майже доторкнутися до нього, якщо знадобиться. Двоє чоловіків у західному одязі стали з обох боків від Ніка і схрестили руки на грудях.

'Хто ти?' - сказав чоловік у чорній туніці. Він був єдиним, хто відкрив рота.

Відкритий гаманець Ніка лежав у руці чоловіка.

Нік дивився на нього, втілення здивування та обурення.

'Хто я! Ти знаєш хто я. І що все це означає – напад, грабіж, викрадення? Ви багатьом ризикуєте? Він подивився на них, показуючи приємну суміш замішання та страху. - І що ви зробили з дівчиною? Чого ти хочеш від мене?'

Ніхто з чоловіків не ворухнувся. Вирази їхніх осіб не змінилися.

«О, як це незбагненно китайською», — подумав Нік. Але не перестарайтеся, хлопці.

Чорна Туніка знову заговорила. 'Хто ти?'

— Вибачте, я думав, що ви вмієте читати, — фальшиво сказав Нік. «Я доктор Джейсон Ніколас Хейг, зараз працюю в Берклі. Моє посвідчення особи — якщо це так важливо для вас — знаходиться в гаманці, який виявився у вас у руці.

Чоловік у чорній туніці впустив гаманець на підлогу, наче це була какашка.

'Ти брешеш. Хто ти?'

- Що за нісенітниця? - Запитав Нік. «Ти нападаєш на мене, тягнеш сюди, крадеш мій гаманець, а потім маєш нахабство ставити мені запитання? Я скажу це ще раз і попереджу вас, що вживу заходів. Я доктор Джейсон Ніколас Хейг, професор філософії Берклі. А ти хто?

Він мав тільки частку секунди, щоб пригнутися. Але сховатися не було де.

Удар чоловіка праворуч потрапив йому в шию, і ця людина, мабуть, знала дуже неприємну техніку, бо на мить біль був такий жахливий, що він подумав, що ось-ось знепритомніє. Він уже вітав себе з тим, що цього не сталося, коли інший ударив його ліворуч, змусивши розгойдуватись туди-сюди.

Вони почекали, поки він прокинеться, потім знову заговорив чоловік у чорному. Його голос був різким і плаксивим, але його акцент був напрочуд витонченим, майже оксфордським.

«Можливо, - сказав він, - я зможу заощадити нам час, а вам неабиякий біль. І повір мені, мандруючий друже, коли я кажу біль, я маю на увазі біль. Я скажу так. Ми маємо підстави вважати, що ви не доктор Хейг, і ми хочемо знати, хто ви. Якщо ви скажете правду, ми, можливо, зможемо дійти задовільної угоди. Якщо ти продовжуватимеш брехати, ти шкодуватимеш про це вічно. Нік коротко похитав головою. доктор Джей Ніколас Хейг, так? Надійне прикриття створив Хоук. На нього було не схоже вибрати прикриття, яке можна було так легко викрити.

Але чи справді вони його бачили наскрізь? Звідки вони могли знати, що не Хейг? Його минуле було бездоганним, а справжній Хейг ретельно ховався під прикриттям AX. Можливо, він все ще міг би це затвердити через блеф.

- Я не розумію, - сказав він. — Чому я маю щось домовлятися з тобою? Чому ви думаєте, що я брешу?

Легка посмішка ковзнула по стиснутих губах слідчого.

"Ти даремно витрачаєш час", - сказав він. - Це тобі не допоможе. І навряд чи ви можете попросити мене розкрити джерело моїх знань. Але я дам вам дві дрібні підказки. Дуже мале. По-перше, ваша недоречна готовність увійти у світ, який вам не належить, якщо можна так висловитися. По-друге, ваше тіло – ваша сила, ваша швидкість, ваші шрами. Це навчене тіло, добре навчене і не для викладача філософії. Достатньо. Я втрачаю час і даремно витрачаю дорогоцінні слова. Будь ласка, скажи мені, хто ти, перш ніж я вважаю за потрібне переконати тебе.

Нік зобразив надзвичайне подив.

«Це повна нісенітниця, — сказав він. "Звичайно, я підтримую фізичну форму". Але це все, що міг дізнатися про мене, подумав він. Чи ще щось було?

Чоловік у чорному глянув на нього. Потім він повільно підвівся.

«Так, у вас хороше, сильне, здорове тіло, як ми вже зазначали. Це був не аматорський удар, який завдав моєму колезі раніше вдень. Ми зацікавилися вашим тілом. Також можливо, що ви маєте деякий інтелект, хоча останнім часом ви його не виявляли. Я раджу вам це зробити зараз.

- Я не розумію, про що ти говориш, - сказав Нік. "Якщо поліція..."

«Жодної поліції, жодної допомоги, за вами не прийдуть. Наступної години твоє гарне, на заздрість натреноване тіло буде зламано та знищено. Слова були вимовлені повільно і розмірено, і їхній зміст був безпомилковий. Людина в чорному, мабуть, була не з тих, хто вдається до порожньої балаканини. Його очі пронизали Ніка. — Ти будеш понівечений, — повторив він. — Але ти будеш жити. І поки твоє понівечене тіло протягне решту років свого життя, твій дух волатиме про помилування смерті. Бо ваш розум теж буде жахливо і незворотно ушкоджений. Ви будете рослиною, шматком рослинності, жалюгідною оболонкою, що дивиться мертвими очима у порожнє майбутнє. І про своє минуле ти пам'ятатимеш тільки крайній біль і жах.

- Мій дорогий, - сказав Нік. "Звучить жахливо." Можливо, це не зовсім те, що сказав би доктор Хейг, але він не міг утриматися. Ця загрозлива мова була надто схожа на промову лиходія Фу Менджо з китайського кіно.

Чоловік у чорному сердито глянув на нього. «Можливо, ви думаєте, що я жартую. Це не стосується справи.' Він кивнув людині за ним і махнув рукою. Чоловік безшумно ступив через розшиту бісером фіранку наприкінці кімнати.

"Він пішов за обладнанням", - сказав чоловік у чорній туніці. «Ми використовуємо витонченіші методи, ніж ви, американські гангстери. А тепер запитаю востаннє. Хто ти?'

Нік стиснув зуби. — Тоді востаннє, — люто сказав він, — я вам скажу, хто я. І тоді ти, фальшивий Фу Менджо і твої міньйони можуть вирушити в пекло. Я доктор Джейсон Ніколас Хейг, доктор філософії, який тимчасово працює в Каліфорнійському університеті в Берклі. І тепер ви зупините цей шалений фарс і звільните мене?

Потім він заплющив очі і глибоко зітхнув.

Рано чи пізно кожен мав зробити помилку, і, схоже, тепер настала його черга.

— Ні, ви залишаєтеся з нами, професоре, — тихо сказав голос, завдавши глухого удару по потилиці.

Або, можливо, це була провина Хоука.

Хоук мав знати, що він не зовсім професор.

Він одразу впізнав пристрій. Вперше він побачив його одразу після війни, коли допомагав демонтувати концтабір на південь від Йокогами. Згодом він бачив ще одне таке під час секретної місії у В'єтнамі після рейду на штаб-квартиру В'єтконгу. І він говорив із жертвою за кілька годин до того, як чоловік наклав на себе руки.

Ця людина була чудовим агентом. Проте він здався.

Каяння було однією з менших причин, через які він покінчив життя самогубством.

Ніхто не знав китайської назви пристрою, але в якийсь момент американський агент назвав його «переконливим». І це ім'я залишилось; річ була страшенно переконливою.

Це була машина близько двох метрів заввишки; конструкція з металевим каркасом та шипами, які затискали ноги жертви на відстані близько трьох чвертей метра один від одного, та товстим шкіряним ременем навколо талії, щоб запобігти його падінню. Зап'ястя були обнесені металевими браслетами з обох боків чоловіка, а крім того, на рівні грудей була металева поперечка, щоб зупинити його. Центральним елементом пристрою була пара дивних шипів, які тяглися на півдорозі до підніжок і тягнулися приблизно на три фути. Половинки шипів були овальними і трохи чашоподібними. Їх приводив у рух гвинт, який повільно, дуже повільно з'єднував половинки.

Тремтіння пробігло по спині Ніка, коли двоє чоловіків підштовхнули машину до бічної стіни, де чекала людина в чорному. Він міг швидко уявити жахливі фізичні тортури, коли його яєчка поступово розчавлювалися. І гірше, набагато гірше було б душевною тортурою дізнатися, поки він терпить болісний біль, що він повільно, але вірно каструється на все життя.

Він був навчений терпіти безліч форм тортур. Він знав, що міг би терпіти години болісного болю, якби це сталося. Але більшість методів тортур є спосіб витримати, який змушує вас сподіватися, поки хтось повільно вмирає, змушує вас мовчати, знаючи, що смерть зрештою звільнить вас. Але тут було негаразд. Цей пристрій був смертельним. Він калетило тіло і розум, як сказав чоловік у чорному.

Кажуть, що в момент смерті людина бачить, як усе її життя перевертається. Нік, не сподіваючись померти, думав про інше. Коли вищий із двох китайців у західному одязі нахилився, щоб перерізати мотузки навколо його щиколоток, він раптово побачив, як перед ним простягаються роки. І він бачив майбутнє, населене красивими дівчатами, яких у нього ніколи не буде, майбутнє, в якому він буде самотній, як хмара, і марний, як розбита раковина. Це була гнітюча картина.

Але будь-що він мав зберігати мовчання. Ким би і чим були ці люди, він не збирався розповідати їм, хто і що він таке. Він знав, що, сказавши це, не зможе зупинитися. Він продовжував би говорити, незалежно від того, наскільки навченим він був. І він надто багато знав про AX, надто багато всього, надто багато національних секретів, щоб розмовляти з цими незнайомцями-садистами.

Людина в чорному ніби могла читати його думки. Його голос був трохи менш різким, і він був задоволений. "Є багато речей, які ми хотіли б дізнатися від вас", - сказав він.

"Я впевнений, що ви назвете їх за здоровим роздумом."

Він уже стояв, і вони крок за кроком підштовхували його вперед, грубий плащ вільно майорів навколо нього. Він не мав вибору, ніякого.

Тепер вони перевернули його спиною до ящика з пристроєм, і по обидва боки були люди, які схопили його за кісточки, щоб втиснути ноги в шипи. Його руки були пов'язані за спиною і безсилі. І все ж таки одне з висловлювань Хоука залишалося вірним. «Гарний агент, - сказав Хоук, - ніколи не ставить себе в становище, в якому його можуть катувати. Він віддає своє життя у боротьбі». І саме тому він не мав вибору.

- Хвилинку, - люб'язно сказав Нік. «Я вирішив використати свою голову».

Настала коротка вичікувальна пауза.

Він використав свою голову. Це було все, що в нього було.

Спочатку він ударив чоловіка праворуч; той був найбільшим. Його тіло рухалося, як об'єкт, що підганяється потужним електричним струмом, а голова нагадувала гігантський кулак, що штовхається щосили. Він сильно вдарив чоловіка у стратегічне місце, де хребет живить всю нервову систему голови, і чоловік знепритомнів. А потім, у тому ж похитному русі стегна, його тіло зігнулося, і його череп врізався в обличчя другої сутулої людини. Чоловік застогнав, і його руки зісковзнули з кісточок Ніка.

Це зайняло лише кілька секунд. Але тут чоловік у чорній туніці метнувся вперед, прийнявши карате стійку, і Нік повернувся і подивився на нього. Коли двоє чоловіків були нокаутовані, а його ноги розхитані, він мав шанс. Він дозволив своїй правій нозі піднятися в стилі савате і відчув, як його ступня сильно вдарила по меті. Було б ефективніше, якби він був у туфлях, але навіть удару босою ногою в промежину чоловіка було достатньо, щоб уповільнити людину в чорному та змусити її корчитися від болю. Нік танцював боком, незграбно у своєму плащі, що розвівається, але поза досяжністю його лютих випадів. Але четверо чоловіків було надто багато. Четвертий ударом карате вдарив його по шиї, і Нік упав навколішки. Другий удар прибив його до місця, коли він щосили намагався прийти до тями і смутно думав, що, що б вони не робили, він НЕ ПОВИНЕН починати говорити; він змусив свій розум чинити опір їм; сказав собі, що в нього ще є шанс із головою та ногами. Він спробував підвестися. Але замість зброї його голова стала мішенню.

Для важкої мідної вази, яку чоловік у чорному з силою жбурнув униз. Він побачив її наближення і подумав: Мене звуть Хейг, і я викладаю філософію... Ваза сильно вдарила його.

Його коліна, здавалося, розплавилися, і він звалився на підлогу непритомний.

Пізніше йому вдалося більш-менш визначити, як довго він був непритомний. Значний час. За цей час з ним багато сталося, і пізніше він зрозумів, що після того, як знепритомнів, він був накачаний наркотиками.

І не лише простим заспокійливим.


Розділ 7


Запах ладану зник. Натомість був слабкий медичний запах, що нагадує кабінет лікаря.

Його вії піднялися трохи неохоче. Вони були ніби спаяні.

Він був уже не на підлозі, не на кушетці, не в обшарпаній кімнаті з фіранкою з бісеру. Перед ним не було ніякого катівня, і четверо його катів, здавалося, покинули його.

Його очі повільно розплющилися. Він закрив їх знову дуже швидко, коли гострий, безперервний біль пронизав його голову. Він спробував знову. У нього сильно боліла голова, але цього разу він тримав очі розплющеними. Нік обережно сів і озирнувся. Він був у сучасній кімнаті. Комфортабельний та упорядкований номер. Кабінет лікаря. Він лежав у червоному шкіряному кріслі навпроти великого порожнього столу, а за столом сидів худорлявий, невисокого зросту чоловік у непрозорих чорних окулярах на запалих жовтих щоках. Він був зовсім лисий, і обличчя його було гладким, як у немовляти. У тонкій руці з довгими пальцями він тримав золоту цигарку; другою рукою він тихо й терпляче барабанив по порожньому столі.

«Ось воно», — заціпенів подумав Нік. Шеф, Бос-Мучитель, Великий Бос. Другий етап гри. Співчутливе розуміння, розумні слова, що апелюють до мого інтелекту, а потім назад до тортур. Це станеться зі мною.

І раптом він зрозумів, що повністю одягнений; одягнений в одяг, в якому він залишив свій будинок у Берклі і яку зняв у спальні чарівної та небезпечної дівчини, яка називала себе Блоссом-Джеміні. Бракувало тільки окулярів, і він відчував їх у нагрудній кишені. І єдиною новою річчю була пов'язка на хворій голові.

Він знову глянув на людину за столом, людину в темних окулярах. Він не міг бачити очей, але знав, що чоловік спостерігає його. З цікавим жалісним поглядом на обличчі.

Чоловік заговорив.

"Ви почуваєте себе краще, докторе Хейг?" Китайський голос звучав дружелюбно.

Він кивнув би, якби не відчув, що його голова ось-ось відвалиться від тулуба і покотиться по підлозі.

- Думаю, так, - невпевнено пробурмотів він. Його губи були сухими і потрісканими, а мозок, здавалося, кружляв у бруді. Чому він вирішив, що ця людина була противником... мучителем? Ну, а що він тут робив, як не був?

Досить тонкі губи приємно посміхнулися.

— Жодних переломів, — сказав чоловік за столом, — просто досить серйозний струс мозку. На щастя, ви, здається, може справитися з цим дуже добре. Але вам все одно доведеться якийсь час розслабитись. Вам слід краще дбати про себе, лікарю.

Голос був співчутливий, слизький. Це міг бути голос доброзичливого терапевта.

Нік щосили намагався ясно мислити. Він чекав співчутливого звернення. Але чомусь це звучало щиро. Чи за цим стояла завуальована загроза?

«Я цього не розумію, – сказав він. - Що трапилося, хто ти?

Посмішка зникла, але голос залишився доброзичливим. «Звичайно, ви заплуталися. Але вибачте мені, якщо я не надто багато пояснюю. Дозвольте мені просто сказати вам, що я лікар, і мені пощастило мати певний вплив у Чайнатауні. І що якась панночка кликала на допомогу.

'Поліцію?' - Запитав Нік.

- Ні, докторе Хейг. Голос пролунав дещо різко. «Поліція не має до цього жодного стосунку. Китайський квартал займається своїми справами. Я зміг допомогти тобі особисто.

— Тоді я маю подякувати тобі, — сказав Нік. Його мозок тепер функціонував, але десь у глибині його переслідував інший жах. «Я гадки не маю, що все це означало, але, схоже, я багатьом тобі зобов'язаний». І ось мавпа вилазить із рукава, подумав він; тепер маску буде знято.

Чоловік за столом зневажливо підняв руку на манікюр.

'Будь ласка. Тобі не треба дякувати мені. Я дуже радий, що зміг допомогти. Але, докторе, я повинен вам сказати, що китайський квартал Сан-Франциско часом може бути дуже небезпечним. Там є якісь зловісні та злі люди, і часто вони роблять речі, які неможливо пояснити – ну, сторонньому. Наскільки я розумію, ви стали жертвою страшної помилки.

— І ви не повинні забувати, лікарю, як одного разу сказав один із ваших західних поетів: «Схід є Схід, а Захід є Захід, і вони ніколи не зійдуться». Я не зовсім погоджуюсь з ним, але є певні області, де треба бути... е... дуже обережним. Він знову посміхнувся. - 'Ти розумієш?'

- Думаю, так, - сказав Нік, хоча й не був точно впевнений.

'Добре. У вас був дуже невдалий досвід, але тепер він закінчився, і ви негайно підете звідси, і я сподіваюся, що ви забудете весь цей інцидент. Я можу запевнити вас, що люди, які погано поводилися з вами, будуть покарані, і суворо, але ви повинні надати мені це. Як я вже сказав, Чайнатаун сам займається своїми справами. Жовте обличчя закам'яніло. — І набагато ефективніше, ніж поліція. Отже, можете бути впевнені, що справедливість переможе. Але, будь ласка, пам'ятайте, що важливо, скажімо так, триматися від них подалі. Я пропоную вам викинути все це з голови і полежати в ліжку день або близько того. Це піде вам на користь.

Але не Людини в чорному, подумав Нік, з похмурим передчуттям спостерігаючи, як господар встає і смикає за довгий шовковий шнур, що висів поруч із його столом.

'Таксі?' — спитав чоловік за столом. - Чи ти відпочинеш, перш ніж я відправлю тебе додому?

'Додому ...?' Нік повільно підвівся, намагаючись приховати своє здивування.

— Ні, ні інше, дякую, — сказав він. «Прогулянка піде мені на користь. Гм... можу я запитати вас... з дівчиною все гаразд?

- Так, з нею все гаразд, - коротко сказав чоловік. Він знову потяг мотузку. — Але не забувайте, що я сказав про Схід та Захід. І що ми в Чайнатауні не любимо втручання ззовні. Ви повинні забути про це, докторе Хейг. Мені було б сумно називати вас брехуном. Чи бачите, якщо хтось запитає мене про це, я все заперечуватиму. Також мій помічник, якого ви побачите негайно. Посмішка пом'якшила його слова.

- Ну, якщо хочеш, - неохоче сказав Нік. — Але дозвольте мені ще раз подякувати вам…

Він знову махнув ніжною рукою.

'Ви не повинні дякувати. Забудьте про все це, Лікарю. Весь ваш шлях. І... Забудь, забудь, забудь. Дуже важливо, щоб ви забули, ви розумієте, лікарю?

На цей раз Нік зрозумів. І в сплячій кошмарній частині його мозку ворухнулося щось неспокійне.

За кілька миттєвостей симпатична євразійська дівчина провела його довгим коридором з поруч закритих дверей без імен і номерів. А потім ще один коридор, і ще один коридор, поки він надто пізно не зрозумів, що вона кілька разів поверталася назад, тож він не міг зрозуміти, звідки він прийшов.

Він похитав приголомшеною головою і вилаявся собі під ніс. Йому час було взяти себе в руки.

Нарешті вона відчинила одну з дверей без розпізнавальних знаків і провела його невеликими сходами у вестибюль з подвійними дверима наприкінці з тьмяними вікнами, через які він бачив вулицю зовні. На одній із стін висіла вивіска, і він швидко глянув на неї, проходячи повз. Він бачив імена деяких осіб і компаній, але в жодного з них не було префіксу «д-р», а більшість номерів кімнат не мали імен.

Дівчина прочинила двері, і Нік вийшов. Вона нічого не сказала, він нічого не сказав, і скляні двері зачинилися за ним. Він підвів погляд і прочитав слова над дверима. Там було написано: НЕФРИТОВИЙ БУДИНОК. Він бачив це мимохідь раніше. Він знав вулицю, знав район, це було серце Чайнатауна. Він повільно пішов геть, його думки кружляли. На наступній вулиці, яка йшла паралельно цій вулиці і на якій будівлі стояли впритул до будинків, якими він тепер йшов, розташовувалися контора та склад «Орієнт Імпорт енд Експорт Ме». І чистий, медичний запах кабінету безіменного лікаря був тим самим запахом, який він вдихнув уночі, коли книжкові шафи відсунулися в бік тієї миті.

Він пішов далі. Був уже ранній вечір, майже стемніло, і він намагався порахувати, як довго він не був дома. Дуже довго, мабуть годинник. Весь день. Його головний біль був невимовний. Він подумав про все. Він подумав про мідну вазу. Звісно, в нього боліла голова. Але його головний біль повинен був бути викликаний чимось іншим, а не ударами. Його накачали наркотиками. Можливо, навіть із сироваткою правди, поки він був непритомний. Але хоч він не був впевнений ні в чому іншому, він був впевнений, що не розповів нічого щодо AX, нічого не сказав про своє завдання. Я доктор Джейсон Ніколас Хейг ... Ні, це було неможливо, щоб він говорив. По-перше, його обумовленість загартувала його проти сироваток правди, а то й проти того зброї тортур.

По-друге, якби той, хто тримав його протягом цього пропущеного годинника, дізнався правду про його особистість, він не ходив би тут, думаючи з хворою головою. Швидше за все, він порине в м'яке дно одного з усть затоки Сан-Франциско, з вантажем цементу. Але навіть якби він був у комі, поки йому давали сироватку правди, він мав би бути бодай більш-менш у свідомості, щоб його допитували. Може, й не був. Але так мало бути, і вони мали зазнати невдачі, інакше навіщо його відпустили...? Він зайшов до аптеки, купив аспірин, випив кави. Блоссом – гангстери – таємничий лікар – як вони були пов'язані? І чому ? Схід, Захід, м'який холод. Вони сумнівалися у його особистості, хотіли отримати інформацію. І чому він не міг пригадати, що з ним сталося між битвою з латунною вазою та одужанням у кабінеті лікаря? Чому його врятували?

Забудь, забудь, забудь... Дуже важливо, щоб ти забув. Просто забудьте про це, лікарю. Забудь, забудь, забудь...

Він вийшов із аптеки і задумливо пішов далі.

Через деякий час він був на Рибальській пристані, майже не знаючи, як туди потрапив. Він випив ще кави. Потім переключився на ірландську каву. Вийшов і сів на лаву біля гавані. Встав і сліпо глянув на воду та світло. Розмірковуючи про те, що йому потрібно повернутися до своїх кімнат, щоб сконцентруватися, попрактикувати принципи йоги для медитації на самоті своєї квартири, але дійшов висновку, що краще цього не робити.

Він глибоко зітхнув і зосередив свої думки на цій темній плямі у своєму мозку. Через деякий час кошмар заворушився, як спляча тварина, і прокинувся. Він змусив себе боротися із цим.

Він потів, доки думав. Але дякувати богові за твою фізичну форму, за тренування AX, йогу.

Він згадав. - Забудь, забудь, забудь...

Не все, але дещо. Його допитували. Чемно, але наполегливо, знову і знову, безжально. І він відповів: «Я доктор Хейг, донедавна в Прінстоні…»

І нарешті: «Дуже, доктор Хейг. Це все. Ви забудете про це, докторе Хейг. Ти мене не знаєш, ти мене ніколи не бачив, ти не впізнаєш мене, якщо ми колись зустрінемося. Ви зазнали нападу; хтось допоміг тобі. Забудьте про нашу зустріч, докторе Хейг. Забудь, забудь, забудь...

Але він знову згадав свого слідчого – людину в чорному. Доктор Безіменний, добрий рятівник, покликаний допомогти Блоссом. Але чому ? Як багато вона знала про все це, і що — ох, чорт із ним. Нік здався і відвів погляд від вогнів корабля. Він ніколи не дізнається відповіді на ці запитання, дивлячись, як привид, у темніючий вечір.

Він потягнувся, позіхнув, підвівся і пішов до фунікулера. Якщо хтось стежив за ним, то тепер вони знали, що приголомшений доктор Джейсон Хейг зробив ковток свіжого повітря перед тим, як вирушити до своєї кімнати.

Людині, яка йшла за ним, набрид доктор Джейсон Ніколас Хейг. Можливо, йому було б не так нудно, якби він знав, що, увійшовши через парадні двері своєї квартири, Нік пройшов через бічні двері до гаража і пірнув головою у велику шафу для інструментів. У ньому, серед іншого, був трансівер.

Ніка, у свою чергу, могла б зацікавити розмову, яка відбулася, поки він розмірковував у вечірньому небі.


— Отже, дурні. Це трапилося. Тепер твоя черга. Я не питатиму, чому ти переборщив. Я просто говорю, що це так. Наступного разу — якщо буде наступного разу — ти чекатимеш на точні накази, зрозуміло?

"Але жінка сказала, що має знак..."

«Я розмовляв із цією жінкою і точно знаю, що вона сказала. І я поговорив із дівчиною. Я знаю, хто винний. Ти! Ти був дурний. Ти дурний, бездумний, грубий, зарозумілий, підступний!

"Але ми думали..."

- Ти не подумав! Ти припустився помилки, яка могла мати катастрофічні наслідки. Більше, ніж помилка. Це було злочинно безглуздо — безрозсудно, надто жорстоко. Неправильно! Слухай мене зараз. Вас більше не повинні бачити тут. Навіть за своєю дурістю зрозумієш чому. Ти позбавив мене чотирьох чоловіків. Він має більше ніколи вас не побачити. Ти став марним.

'Чому? Якщо ви можете змусити його забути, ви можете змусити його забути нас.

Ба! Ти ще тупіший, ніж я думав. Лихо має бути звернене у щось хороше. Звичайно, він повинен бути в змозі згадати щось із того, що з ним сталося. І ти теж. Так, ти пам'ятатимеш. І ти пам'ятатимеш своє покарання довго-довго. Довго і болісно...

Через деякий час той голос знову заговорив, цього разу до когось іншого.

«Як не прикро все було, я вірю, що все буде добре. Уважно стежитимемо за розвитком подій. Ви особливо. Паралельно продовжуємо фотогра. У тебе є фотографії? Дайте подумати. хм. хаха. ах. Огидні. Чудово. Дуже корисно. Можливо, ми зможемо компенсувати нашу втрату.


Нік чекав у гаражі, смоктаючи трубку, яка йому не дуже подобалася, і жадав освіжаючого душу. Йому не довелося довго чекати; місцевий агент АХ швидко знайшов відповіді.

"N3?" — пролунав голос у навушниках. 'Ти правий. Будівля Товариства O.IE спиною до спини з Нефритовим будинком. В останньому розміщуються цілком пристойні ділові підприємства, всілякі різні контори, хоч і трохи підозрілі. Ось такі вони у Чайна-тауні; вони не вірять у рекламу та не пишуть імена на дверях. Але репутація будівлі гаразд.

- Хто власник?

«Нерухомість у центрі міста. Надзвичайно акуратна та респектабельна.

'Ісус. Ну, продовжуй. Може, ще чогось накопаєш. А також список орендарів, будь ласка. А як щодо поліцейського розслідування пограбування у МЕБ?

«Злодій втік. Вітаємо. Агенти щосили намагалися знайти розсувні панелі за книжковою шафою і все в офісі, але не змогли їх знайти. Хазяїн, Т. Вонг Цьєн, завжди був поруч, мило посміхаючись і встаючи у них на шляху. І, звичайно, їм не було приводу зривати шпалери зі стін. Крім того, це не повинно здаватися надто кидається в очі.

— Я б так сказав. Як виглядає цей Т. Вонг Чен?

— Е… подивимося. Будь ласка. Досить потворний... тут ідеться. Непогано виглядає для лисого китайця. Маленька, добре складена. Добре одягнений. Курить гарні цигарки. Волосся на обличчі та черепі немає. Запалені щоки, сильний рот. Завжди носить сонцезахисні окуляри.

- Ти серйозно, - тихо сказав Нік. "Якщо ти мене обманюєш..."

'Вибачте мене?'

— Пізніше, друже. Чи можна запровадити людину в будинок на Телеграф-Хілл?

— Жодного шансу. Нам уже не вистачає людей. Пандемія. Ви знаєте, це справа загальнонаціонального масштабу.

- Так, так, я це знаю. З'єднаєш мене з Хоуком? А скоро — здається, на мене десь чекають.

Він швидко заговорив із Хоуком і, помістивши рацію у свою підроблену батарею, повернувся до своїх кімнат.

Коли він зупинився біля своїх дверей, то зрозумів, що хтось його випередив. Нитка зникла, і всередині почувся ніжний чоловічий голос. Його власний голос.

Двері злегка рипнули, коли він відчинив її, і його записаний на плівку голос одразу обірвався. Коли він досяг вітальні своїми довгими, швидкими кроками, його гість згорнувся клубочком і напівдрімав у кріслі.

Нік зовсім не здивувався, побачивши, що це Блос.


Розділ 8


"Слава Богу!" прошепотіла вона. 'Нарешті. Я так хвилювалася, думала, що щось пішло не так».

- У мене було таке ж враження, - сухо сказав Нік. — Чи ваші відвідувачі завжди мають перелом черепа?

Вона вибралася з глибини крісла і простягла йому маленьку руку. Її обличчя було блідим і зляканим.

- О, давай, давай! Ви повинні повірити, що я нічого не знаю про те, що сталося – чому, хто що завгодно. Принаймні зараз я трохи знаю, а тоді не знала. Повір мені - мені дуже шкода. Бог свідок, для мене це також було шоком».

Нік виглядав трохи дружелюбнішим і обережно штовхнув її назад у крісло.

- Звичайно. Думаю, нам обом потрібно випити та побалакати. Коньяк?

Вона кивнула, тремтячи під руками.

— Я спочатку прийму порошок від головного болю, якщо ви не заперечуєте, — сказав він. — І цього разу я простежу, щоби нас не потурбували. До речі, як ви потрапили сюди?

- Прислуга, - сказала вона тихим голосом. - Я сказала, що я твоя учениця.

— Думаю, ти можеш навчити мене дечому. Такий і мій намір, моя любий Блоссом.

Він залишив її і помчав своїми кімнатами, перевіряючи складські приміщення і замикаючи вхідні двері. З аптечки у ванній він дістав спеціальну таблетку Brand AX, гарантовано освіжить розум і заспокоїть шлунок. Потім він пішов на кухню, щоб запитати таблетку склянкою холодного молока і взяти тацю з кубиками льоду. За мить вони сиділи один навпроти одного у вітальні і пили бренді з льодом.

- Добре, Блоссом, - сказав Нік. 'Просто скажи мені, що тут відбувається? Як я потрапив у цю колотнечу і як вибрався звідти?

Вона глибоко зітхнула і похитала гарною голівкою.

- Я не знаю, хто вони були. Я не знаю, чому вони погано поводилися з тобою. Спочатку я взагалі нічого не зрозуміла, хоч мені вдалося отримати допомогу. Але сьогодні ближче до вечора це... це було підсунуто мені під двері. Її обличчя було мертвенно-бліде, коли вона відкрила свою велику сумку і витягла довгий коричневий конверт. «Навіть тоді я не розумів, як вони проникли усередину. Я... здається, я знепритомніла. Але після того, як я отримала це, я ще раз подивилася. І я виявила, що між моєю кімнатою та вітальнею Сіссі є розсувна панель. Не просто розсувна панель. Також висувне вічко. Схоже, вони спершу використали вічко. Приготуйтеся, докторе Хейг. Вам це не сподобається. Принаймні не мені.

Вона простягла йому конверт. Він запитливо глянув на неї, відчиняючи конверт. — Розсувна панель, — сказав він. — А ти не знала про це. Як ти думаєш, Сіссі?

Вона похитала головою, дивлячись, як він виймає глянцеві відбитки з конверта. 'Я так не думаю. Але мій дім завжди належав китайцям, а китайці, здається, люблять потаємні двері.

Скажи так, подумав він, дивлячись на фотографії у руці. І хоча він наполовину чекав на це, на мить він був вражений.

Боже мій, невже це виглядало так, подумав він.

Невимовно непристойний.

На перших трьох фотографіях він і Блоссм кохалися. Конвульсії, що ведуть до кульмінації, були надто наочні на наступних трьох. Він був сатиром, вона голодною німфою, і вони пожирали один одного.

- Записка, - м'яко сказала Блоссом.

Він знову пошарив у конверті і вийняв аркуш грубого паперу. Величезними літерами було написано: «Покажи це своєму другові». Нам належать негативи. Ви ще обидва почуєте від нас.

- Правильно, - сказав Нік, кладучи записку та фотографії назад у конверт. 'Дуже цікаво. Якби ти розповіла мені все, що знаєш, з самого початку. Він повернув їй конверт і почав чекати.

Вона розплющила очі. — Але хіба ви не розумієте, що це спроба шантажу? Хіба ти не розумієш, як серйозно, наскільки жахливо це може бути для тебе?

— А може, й тобі теж, — сказав він. — Але я не збираюся поспішати. Я не провів усе своє життя в університетській вежі зі слонової кістки. Але він міг уявити, як би він почував себе, якби він був доктором Джейсоном Ніколасом Хейгом, і ця думка наштовхнула його на інші думки. - Так розкажи мені все, - сказав він. «Особливо про людину, яка врятувала мене, і про те, як їй це вдалося».

'Я не можу зробити це!' вигукнула вона. «Це не має до цього жодного стосунку. Я не можу пояснити вам, як діють у Чайнатауні. Ти зараз у безпеці? Ти живий! Ця частина життя закінчена; тепер ми повинні мати справу із цим. Що ми повинні робити?

"Нам треба мислити мудро", - сказав Нік. "Дайте мені ці фотографії, - дякую". Він вирвав конверт з її безвільних пальців і засунув у внутрішню кишеню. «Я не люблю шантажу, хто б не намагався це зробити. Але я не проти спробувати розібратися сам. Скажімо так. Скажімо, ти не кажеш мені те, що я хочу знати. Тоді я роблю кроки. Дуже прості кроки. Весь світ знає, що фотографії можна підробляти. Я думаю, наприклад, що керівництво університету повірило б мені, якби я сказав, що ці фотографії були підроблені. Якби мені довелося це сказати. Але до цього я міг піти прямо в поліцію і сказати: "Послухайте, ми всі пристойні люди". Ви бачите ці малюнки? Мене шантажують. І яке це має значення, якщо Берклі звільнить мене? Я завжди можу провести дослідження. Такі речі згодом забуваються. Жаль, звичайно, що твоє обличчя теж видно. Але це просто означає, що вам доведеться знайти вихід самостійно, інакше скажіть мені те, що хочу знати.

— Але ж ти не збираєшся показувати це поліції, — прошепотіла вона. - Зі мною? Ти зробив би це зі мною? Мій батько, моя сім'я? Боже, мій батько знає, що в мене бувають гості, друзі, але це спустошить його. Він так хоче пишатися мною. Ви не стали б це робити.

"О, ви тримаєте парі," сказав Нік. 'Ти думаєш, я крутий? тоді вибач. Але вчителі філософії зовсім не безхребетні істоти, за яких їх можна прийняти. І це напевно найкращий спосіб для нас обох звернутися до поліції.

— О, ні, ти не можеш. Її губи та голос тремтіли. — Мстиві люди — ти їх не знаєш. А мій батько… о, ні.

- Добре, - сказав Нік, встаючи. - Ти не залишаєш мені вибору. Я зараз їм подзвоню. Він глянув на неї важким поглядом. «Я багато не прошу. Тільки щоб ти розповіла мені, хто мені допоміг, чому він це зробив, як він це зробив. Досить просто.

"Ні, це не так, ні, це не так," заплакала вона. Потім він побачив, що її бліде обличчя стало червоним, а очі заблищали. «Будь ласка, постарайся зрозуміти…» Вона зітхнула і здригнулася, дивлячись на нього з напіввідкритим ротом. «Допоможи мені, допоможи мені!»

Зрештою, подумав він.

Порошок почав діяти. Це було далеко не так сильно, як її східне любовне зілля або сироватка правди, які AX іноді використовував, але це було єдине, що в нього було з собою, і принаймні загалом воно непогано працювало.

Він раптом нахилився вперед і взяв її на руки.

- Блоссом, давай, - прошепотів він. — Скажи мені, для твого ж добра. Скажи мені, і я допоможу тобі. Тому що я знаю, що тобі потрібна допомога. Він цілував її волосся... її очі... її губи. А потім вони відштовхнули один одного. Нарешті вона вирвалася на волю. - Та гаразд, - сказав він знову, - ніяких секретів від мене. Ти можеш довіряти мені.

Вона подивилася на нього очима, що запливли.

- Це був мій батько, - нерішуче сказала вона. «Доктор Твін. Він... він має певний вплив у Чайнатауні. Як тільки я прийшла до тями і згадала, що сталося, я зателефонувала йому і благала дізнатися, що з тобою трапилося. Потім він усе перевірив і довідався. Чи бачите, у Чайнатауні все стає звичним. Тож він добився твого звільнення.

Нік підняв брови. - 'Просто так?'

'Просто так. О, це було не так просто, але він зробив це. Він робить все для мене. Поки що він відчуває, що я гідна цього. Я не можу цього винести...'

— Але ж тоді він знає, хто ці люди, — сказав Нік. "Він навіть обіцяв мені, що вони будуть покарані".

— Звісно, він знає. Але він не скаже ні мені, ні тобі, хоч би що ми робили.

- Я так і думав, - сказав Нік. — Але ж він повинен знати і про фотографії, правда? Насправді він повинен знати так багато, що фотографії не мають значення».

'Ні! Це неможливо. Хіба ти не розумієш? Вони не сказали йому цього; якби вони мали їх, вони не тримали б нас. І тоді вони не надіслали б мені фотографії. Таких людей має бути більше; мають бути інші, яких він не зміг знайти. А чоловіки, які вас тримали, ніколи нічого не скажуть про інших. Ніколи!

- Ні, якщо тільки ти не розповіси про це своєму батькові, - похмуро сказав Нік.

'Ні!' вона мало не закричала і відповзла назад у крісло. «Ну що ж, — подумав він, пробуючи інший підхід. Він довго дивився на неї, а потім сказав: - У тебе неприємності, Блоссом. Скажи мені, як довго користуєшся голкою? Її почервоніле обличчя знову зблідло, і вона раптом ахнула. Він так само раптом підвівся і взяв обидві лямки її сукні. Дуже ніжно, але дуже швидко він натягнув сукню на її гарні плечі. Дві грушоподібні груди виділялися оголеними і принадними.

Він відхилив запрошення. Його руки ковзнули під її пахви і погладили їх.

— Моя черга роздягати тебе, — лагідно сказав він. Але коли все пішло навпаки, я побачив уколи, Блоссом. Ви вже давно цим займаєтесь, чи не так?

Її гарні, яскраві очі виблискували гнівом. Вона різко позадкувала, оголивши крихітні перлинні зуби в напруженій гримасі гніву. Її тонкі руки відштовхнули його сильні пальці, і вона задерла сукню. І потім, так само швидко, як зростав її гнів, її настрій змінився. Вона опустила голову і зітхнула.

— Дуже довго, — прошепотіла вона. "Надто довго. Я не хотіла, щоб ти дізнався. Як ти міг розглянути так страшенно швидко? Ти у цьому експерт?

Він похитав головою. 'Ледве. Але я і не новонароджена дитина, як я постійно говорю. Це буде нелегко, Блоссом. Нелегко бути на твоєму місці. Я бачив, як молоді люди так рухалися раніше. Занадто багато молоді. Я бачив, як вони піднімалися, і я бачив, як вони падали. Іноді повільно, іноді зі стукотом. Як твоя подруга Сіссі Мелфорд. Вона теж була на наркоті, чи не так? Це повинно бути. Інакше навіщо б їй навмисно врізатись лоб у лоб на швидкій машині? Одинадцять людей загинули, у тому числі вона та троє маленьких дітей. Який спосіб вибратися із цього. Я сподіваюся, що одного разу ти не зробиш зі своєю Lancia те, що вона зробила з її машиною – що це було? -Ягуар. Чи тобі все одно?

Потім вона глянула на нього, і її великі блискучі очі раптом зблікли і потьмяніли. Голос її тремтів, коли вона говорила. «Звичайно, це мене хвилює. Звичайно. Але мій батько. Що я повинна робити?'

"Чому ваш батько?" - різко спитав Нік. — Напевно, чудовий доктор Твін не доставляє наркоту особисто вам, чи не так?

- Боже мій, ні! - Вигукнула вона різким рухом руки і рішуче похитала головою. - Він нічого про це не знає. Він ніколи не повинен це дізнатися. Хоча я не знаю, як зробити так, щоб він рано чи пізно не впізнав. Він повинен мною пишатися - він хоче - я вже казала тобі... Але одного разу він виявляє це. Якби я тільки могла позбутися цього раніше, ніж він дізнається!

- Думаю, я міг би допомогти тобі, Блоссом, - повільно сказав Нік. «Я допомагав іншим. Але ти маєш хотіти, щоб тобі допомогли, і ти мусиш вірити мені. Іноді я роблю щось інакше, ніж інші люди. Ви повинні слідувати за мною, що б я не робив — повністю чи зовсім не слідувати. І я не маю на увазі спати зі мною і мати якийсь божевільний сексуальний потяг. Я не це маю на увазі.

"Я хотіла б, щоб це було!" Одним швидким граціозним рухом вона піднялася і обвила руками його шию, її пальці благали його голову нахилитися до неї. 'Я хочу тебе я потребую тебе. Допоможи мені будь ласка!' Потім вона притулилася губами до його губ і поцілувала його з розпачом, який був лише частково сексуальним. "О, давай, допоможи мені", - знову прошепотіла вона, потім потерлася своїм тілом про нього. Тепер, раптово, вона була цілком сексуальна, і її мова була подібна до гарячого полум'я. — Ми ще не закінчили, — пробурмотіла вона. — Ти мене більше не хочеш?

Нік м'яко нагадав їй. - "Пам'ятаєш, чому ми не були готові?"

І так само раптово, як кинулася в його обійми, вона відступила назад, і руки її злетіли в обличчя.

'Малюнки! Що ми повинні робити?

— Забудь про них поки що, — м'яко сказав Нік. «Ви турбуєтеся про найменшу проблему. Також є ймовірність, що всі вони пов'язані між собою, тому нам краще почати вирішувати найбільшу проблему».

Вона подивилася на нього так, що він зачарував його з цікавістю.

' Це розумно? Ви ніколи не чули про наркоторговців, які одночасно були й шантажистами?

'Ой.' Вона раптом сіла. "Можна мені ще випити?"

Він був радий дозволити досягти свого, був щасливий підсипати ще одну маленьку дозу засобу, що розв'язує мову, у її бренді.

— Щодо цього торговця, — сказав Нік. 'Звідки ти береш наркотик? Якщо я хочу допомогти вам, це одна з речей, які мені потрібно знати. Не лише для вашого блага, а й для блага інших учнів.

"Я не знаю - не можу - тут і там - ви знаєте". Вона зробила великий ковток бренді і подивилася на килим. Її язик, здавалося, був зав'язаний вузлом, а червоні плями на щоках палали. "Ви знайдете його - е-е, хлопці - е-е, в кампусі ..." Вона різко зупинилася і зробила ще ковток.

- Хлопчик, Піо, - чітко сказала вона. — Ну, хлопець, мексиканець, який б'ється в наметах hipster. Я мало що про нього знаю. За винятком того, що він дзвонить своїм... своїм завсідникам раз на тиждень, щоб сказати їм, де він. У Сіссі був його номер телефону; якби вона хотіла, вона могла б покликати його. Але не я. Я маю на увазі, я не знаю. Я просто чекаю, коли він зателефонує.

— Щотижня, ти сказав. Він дзвонить у певний день?

'Ні. Але коли він подзвонить, то скаже, де його знайти наступної п'ятниці.

П'ятниця. Чарівний день перед вихідними. А останні кілька вихідних у країні вибухнув хаос.

— А Сіссі зустрічалася з ним минулої п'ятниці? — м'яко спитав він.

'Так. Так, ми обидві. І деякі з її друзів також.

Мова її була майже нерозбірлива. "Вони більше не зустрінуться з ним".

- Думаю, я хотів би з ним колись зустрітися, - повільно сказав Нік. «Можливо, він був би не проти спробувати продати це і мені. Слухай, я хочу, щоб ти зробила таке. За кілька хвилин ви підете додому і там залишитеся. Зачекайте, поки він зателефонує. Якщо він подзвонить, признач йому зустріч і негайно дай мені знати». Він бачив, як її очі розширились від шоку. — Не хвилюйся, я тебе не скомпрометую. Де б ви його не зустріли – я теж планую бути там. Але я не намагатимуся зв'язатися з тобою, і йому навіть не треба мене бачити. Я просто хочу отримати уявлення про цю справу, перш ніж йти далі.

— Але ти допоміг би мені, — сказала вона надтріснутим голосом. — Ти що, одягнений агент відділу боротьби з наркотиками? Я маю на увазі, яке відношення допомога мені має до того, щоб подивитися на штовхача?

'Дозвольте мені сказати це так. Якщо ви зможете продовжувати отримувати дешевий дур легким способом, це не принесе вам багато користі. Агент боротьби з наркотиками! Нік коротко засміявся. — Та гаразд, Блоссом, я не збираюся ліквідувати банду наркоторговців, хоч мені й хотілося б.

Але я зроблю все, що в моїх силах, щоб хоч якось вигнати цих штовхачів за межі кампусу та з місць, де збираються студенти. І якщо ти не хочеш допомогти мені, все, що я можу тобі сказати, це те, що ти не хочеш допомогти собі. Давай, Блоссом. Давайте допоможемо одне одному». Він узяв її руку та ніжно поцілував. 'Хочеш жити. Переконатись, що ти не закінчиш, як Сіссі.

Вона зітхнула, тремтячи, і схопила його руку, ніби це було рятівне коло. 'Добре. Я дам вам знати, коли він зателефонує.

'Чудово. Це початок. І чи можете ви сказати мені ще щось, що могло б нам допомогти? Наприклад, у вас є ідеї, звідки він бере наркотоки? Чи, можливо, він має зв'язки з Чайнатауном — можливо, з тими ж мафіозі, які напали на мене, або з тими, хто зробив фотографії? Він подивився їй прямо в очі і побачив раптову тінь, що закрила її. Вона вирвала свою руку з його, і її голос звучав здавлено, коли вона говорила.

— Ні, ні, — простогнала вона. "Можливо - він - чи бачиш, є - Боже, не знаю, не знаю!" Голова її впала на руку, а тіло тремтіло від беззвучних ридань.

Нік задумливо глянув на неї. Наче вона справді щось знала і хотіла йому розповісти. Але вона не наважувалася. Або що якась сила майже фізично зупинила її — сила, яка боролася із порошком у її склянці та перемогла.

Але він знав, що немає сенсу розпитувати її далі, бо це може навіть зруйнувати те небагато, чого він досі досяг.

— Заспокойся, люба, заспокойся, — лагідно сказав він. "Давай забудемо про це на якийсь час..."

Вона хотіла залишитися з ним на ніч, але він відмовився - ввічливо, ніжно, але рішуче. Найкраще, неохоче визнала вона, бути дуже обережними у їхніх зустрічах. І вона повторила свою обіцянку, що зателефонує йому, як тільки отримає звістку від Піо. Ідучи, вона назвала його Ніком і, здавалося, повністю піддалася його чарам.

Йому було цікаво. Він роздягнувся і провів цілу годину, виконуючи вправи йоги, які мали підтримувати його тіло в ідеальній формі. Потім він прийняв гарячий душ, спік біфштекс і замислився.

Він міг йти кількома слідами, але на даний момент його найкращим орієнтиром був Блоссом і штовхач наркоти. Якби з цього нічого не вийшло, у нього завжди був лікар Твін. Лікар Твін. Лікар Т. Вонг Чен. Від Orient Film and Export Company. Чоловік з м'яким гіпнотичним голосом та його дочка-наркоманка.

Нік добре спав цієї ночі.

Середа пройшла. Він нічого не чув від Блос. Жодних повідомлень від тих, хто зробив непристойні фотографії, не надходило. Він не здивувався. Він був трохи стурбований відсутністю новин від Блоссом і хотів, щоб він мав час стежити за нею. І що він може обшукати нефритову будівлю. І її дім. Але в нього були інші справи, однією з яких було продовжувати грати в професора, поки йому не довелося зазнати метаморфози.

Він був рано в класі в четвер вранці. Блоссом також. Вона яскраво посміхнулася йому і сказала: «Доброго ранку, докторе Хейг. Я Твін Блоссом. Вибач, що пропустила твій перший урок. Це більше не повториться. Потім вона швидко озирнулася, і коли вона знову заговорила, її голос м'який. «Він дзвонив сьогодні вранці. Рибальська пристань, завтра о восьмій вечора. Намет hipster - брудна ложка. Я побачу тебе там?

Він похитав головою. 'Краще не треба. Пам'ятайте, я не зустрінусь з вами там. Я зустріну тебе, скажімо, через годину після цього у тебе вдома. Він трохи похмуро посміхнувся. — І постарайся гарненько забарикадувати всі розсувні панелі, гаразд? Мені потрібний відпочинок, щоб розпочати лікування.

Її посмішка змінила характер, стала трохи глузливою. Здавалося, вона знову здобула впевненість у собі. - І як ти збираєшся це зробити? Чи не могли б ви посадити мене на стілець і відмовити?

'Ніщо. Це питання відновлення певних рефлексів. Можливі кілька технік – одна з них – гіпноз. Ви колись пробували це? Він кинув їй запитання швидко, але, здавалося б, недбало, і побачив, як вона здригнулася, перш ніж похитати головою.

- Ні, - сказала вона тонким голосом, але зупинилася, почувши голоси в коридорі.

Коли прибула перша група студентів, Нік та Блосем були зайняті розмовою про філософію.

Кімната швидко заповнилася. Нік прийняв позу досвідченого вчителя і заговорив з ними із жаром, ніби його початковий холоднокровний прийом був забутий.

І з якоїсь причини антагонізм більше не витав у повітрі. Наголошено, але тонко він створив собі образ радикального політичного філософа; розважливо, вправно вводив обурливі уявлення та обурливі ідеї. До кінця години йому всі махали руками, зокрема й Блосем.

Вона ставила дивно розумні питання, настільки розумні, що Тед Боган розреготався і заревів: «Боже, дівчинко! Ти будеш в ударі сьогодні!

Блоссом скромно посміхнулася. Нік подивився на неї і подумав: «Все буде гаразд, після того, як ти послухаєш мою касету із записами. Я сподіваюся, що це буде корисним для тебе.


Розділ 9


О 8:45 вечора в п'ятницю Нік припаркував свою орендовану машину за сотню ярдів від неонового світла «Брудної ложки», найновішого та найпопулярнішого місця для бородатих хлопців та скуйовджених дівчат, а також людей, які цим скористалися. Вибрана ним машина виглядала ненав'язливо, але мала потужний двигун — саме те поєднання, яке йому було потрібно.

Він вийшов з машини і попрямував кварталом, почуваючи себе ідіотом і щосили намагаючись відповідати цій ролі. Це було не легко. На ньому була чорна водолазка та білі джинси з такими вузькими штанинами, що вони облягали його ноги, як колготки; його босі ноги були засунуті в сандалі, а нижня сторона обличчя була вкрита тонкою накладною бородою. Він відмовився від перуки, але його волосся було розпатлане, а в одному вусі висіло золоте кільце. Загалом він був зовсім не схожий на себе. Зайве говорити, що він розпорошив есенцію Cannabis Indica на светр, щоб він пах, як затятий курець марихуани. Тепер йому все ще потрібні були барабани бонго, щоб довести свій вигляд до досконалості.

Натомість у нього був «Люгер», Вільгельміна, у зручній кобурі на стегні під просторою фуфайкою. Х'юго був у піхвах на кілька дюймів вище правого зап'ястя.

А П'єр влаштувався з родичами в кишені на поясі.

Нік звернув за ріг і побачив Lancia. Він був радий, що вона скористалася її сьогодні — це полегшило б завдання.

Він повернувся своїми слідами і пірнув у намет, який виглядав так, ніби виник спонтанно і мало що означав. Інші відвідувачі виглядали ще гірше, але вона — і він — розмістилися у брудному наметі. Бар був брудний і смердючий, як і люди в ньому. Спочатку він не побачив її в прокуреній кімнаті. Усі клієнти виглядали дивно. Потім він побачив її разюче обличчя в дивній оправі. Вона сиділа за кілька столиків від дверей на самоті, і її волосся було покладене в стилі дикої Клеопатри з довгою чубчиком на лобі. На плечах у неї був картатий шарф і вона носила коротку білу спідницю. Білий макіяж різко контрастував з темним блискучим волоссям, а її ноги були заправлені у високі чорні чоботи до колін. Вона була в чорно-білому, хвора дівчинка, як і багато інших. У наметі стояв шум, і бородатий поет намагався читати свої вірші під звуки кількох банджо та гітари. Там була пара хлопців у фартухах, які виглядали так, ніби могли бути офіціантами, і худенька жінка, яка виступала в ролі офіціантки, але вони були занадто зайняті своїми друзями, щоб навіть побачити Ніка. Він знайшов місце на дерев'яній лаві й озирнувся. Крім Блоссом, він побачив три особи, яких він дізнався зі свого класу.

Він знову глянув у її бік, вийняв із кишені грубо скручену сигарету і закурив. Вона озирнулася, шукаючи, шукаючи, можливо, шукаючи Піо...

Поки він дивився, молодик з хлоп'ячим обличчям і очима старого підійшов до неї і сів на лавку поруч із нею. Вона привітала його, і коли вона це зробила, її очі спалахнули через кімнату. Піо? Можливо. На мить Нік задумався, чи справді вона подасть сигнал.

Потім дала. Крізь густий дим він побачив, як вона піднесла руку до чола, щоб відкинути назад волосся.

Блоссом зв'язалася з ним.

Нік почекав кілька хвилин і вдав, що кличе офіціанта, але краєм ока стежив за Блоссом та її хлопцем. Молодий чоловік, смаглявий мексиканець, слухав Блоссом і щосили намагався не озиратися на всі боки в брудній кімнаті. Він сказав щось коротке та різке. Блоссом знову заговорила. Молодий чоловік насупився і подивився на двох мускулистих чоловіків у вельветі та шкірі, що сиділи за сусіднім столиком. Він знизав плечима. Вони озирнулися. Блоссом знову щось сказала і почала вставати.

Ніку цього було достатньо. Він уже стояв на півдорозі до дверей, коли Піо теж підвівся, і вийшов задовго до того, як вони підійшли до дверей. Але його широкі кроки не здавались квапливими, і знову ніхто не дивився на нього, коли він проходив.

На вулиці він йшов до своєї орендованої машини ковзними кроками, які здавались такими недбалими, але вимагали плавної швидкості. Тільки коли він дістався своєї машини, Блоссом і молодик вибралися з «Брудної ложки». Нік ковзнув за кермо і звалився вниз, спостерігаючи за тим, що відбувається. Блоссом нерішуче озирнулася, потім подала руку своєму супутникові. Вони повільно йшли до Ланчі. За кілька хвилин двоє м'язових чоловіків у шкірі й вельветі вийшли і зупинилися, недбало дивлячись на тротуар, і розмовляли. Ніку було ясно, що вони чекають, чи не піде хтось за Блоссом та її супутником.

Вони будуть розчаровані.

Він повернув у провулок, проїхав квартал уперед, двічі різко звернув праворуч і побачив «Ланчу», припарковану за кілька сотень ярдів перед ним на стоянці. Блоссом та її друг увійшли всередину. Він проїхав повз них, відвернувши своє бородате обличчя на випадок, якщо воно здасться їм знайомим, і продовжив рух трохи нижче встановленої швидкості, доки вона не обігнала його. Проїхавши півкварталу за нею, він побачив, як вона повернула ліворуч, і тепер він був майже впевнений, що вона прямує до свого будинку.

Добре! Вона їхала швидко, але не надто швидко. І був коротший шлях.

Нік їхав прямо і повернув ліворуч за три квартали. Він збільшив швидкість. Вулиці були вузькими, але руху мало, світлофорів було небагато. Блоссом доведеться їхати як божевільною, щоб випередити його.

Прокатний автомобіль чудово реагував на його маневри.


У будинку на Телеграф-Хілл було темно; Lancia ще не було. Нік швидко об'їхав будинок і припаркував машину за квартал від нього. «Лянчії» все ще не було, коли він знову дістався додому, і швидкий, але проникливий погляд на вулицю не виявив перехожих, які могли б на нього чекати. Він ковзав садом, як тінь, всі його почуття були збуджені.

Але на нього ніхто не чекав. Ще немає.

Відкрити вхідні двері було дитячою забавою. Він знову тихо замкнув її за собою, постояв у тамбурі дві хвилини, щоб слух і шосте почуття повідомили, що він у домі один. Потім він попрямував прямо до сходів і пішов у спальню Блоссом нагорі. Його ліхтар світив по кімнаті; кінчики його пальців стосувалися стін.

Спершу він нічого не міг знайти. Він майже чув, як цокають хвилини. Блоссом та її бойфренд можуть бути тут у будь-який момент. Чому їх ще не було? Він поки що не хотів, щоб вони були тут, але йому було цікаво, де вони були так довго.

А потім, за шовковою ширмою, він знайшов ділянку стіни, яка здавалася набагато менш міцною, ніж решта. Потім пройшло кілька секунд, перш ніж панель відсунулась убік, і світло ринуло в маленьку кімнату. Він бачив лише голі стіл та стілець та важку шафу для документів біля столу; а потім "Ланча" заревіла зовні і з бурчанням зупинилася на тротуарі перед будинком. Він тихо вилаявся і потягся за ящиками шафи. Замки були схожі на банківське сховище.


На садовій доріжці почулися кроки.

Нік швидко вийшов із дивної маленької кімнати і повернув панель на місце. Внизу кроки зупинилися перед вхідними дверима, і дивно акцентований голос Блоссом щось сказав, і він почув звук ключа.

Нік проповз через її кімнату і безшумно кинувся вниз сходами. Він знав, куди йти, інакше його спіймали б.

Він пірнув у маленьку шафу під сходами і зачинив за собою двері. Вхідні двері відчинилися, і спалахнуло світло. Молодий чоловік увійшов за Блоссом і зачинив за собою двері.

Блоссом засміялася. 'Тупий? Чого ви боїтеся? Він просто чоловік. Крім того, він не прийде ще за годину. На той час Чин Фо та Лін вже давно будуть тут. Заспокойся, Піо. Звісно, вони подбають про нього.

'Так. Можливо. Але я хотів би знати, чому ви не змогли вказати на нього. Чому ти його не бачила?

'Як це могло бути? Можливо, він був замаскований. Можливо, його взагалі було, він вирішив не приходити. Або, можливо, він послав когось замість себе. Детективи, наприклад.

«Пффф! Копи! Діосе, тоді я буду перед блоком. Кажу тобі, все це безумство. Мені це зовсім не подобається. Коли цей поліцейський прийде сюди?

Блоссом засміялася. 'Що тоді? Поліція проти нас нічого не має. у вас немає судимостей; зовсім. І вони нічого тут не знайдуть - ми покладемо ваш пакет у секретну кімнату, доки вони не підуть. Якщо вони прийдуть. Щодо тебе, ти просто мій друг, чи не так? Я можу приймати стільки відвідувачів, скільки захочу».

Тепер вони були у вітальні, і дзвеніли склянки. — Чорт забирай, мені це не подобається. Було неправильно піти звідти з тобою. Припустимо, що там був би професор, а не мент, тоді він міг би зрозуміти, що я прийшов з вами, щоб дочекатися його.

— Перестань, Піо. Ось – пий, запалюй. Я сказав йому, що піду з тобою і позбудуся тебе, як тільки ти віддаси мені наркоту. Давай, сідай поруч зі мною і випий. Ось що ми збираємося зробити ... - Її голос пом'якшав, і Нік м'яко штовхнув дверцята шафи.

— Коли сюди прийдуть Чін Фо та Лін, — сказала вона, — ти зникнеш з очей. Коли він прийде, я впускаю цього проповідника і даю йому сильнодіє зілля, щоб послабити його опір. Тоді ми поговоримо. Я розповідаю йому свою історію. Скажу йому, що я маю інформацію для передачі до відповідних органів, і я прошу його допомогти мені. Я гратиму дуже щиро. Якщо він з відділу боротьби з наркотиками або ФБР Ви можете бути впевнені, що я побачу його посвідчення особи до того, як ніч закінчиться. Потім ви виходите, усі троє. На той час він стоїть навколішки, пускаючи слини, так що це буде легко. А якщо виявиться, що він просто доброзичливий учитель, перейдемо до фотографій».

- Що ти маєш на увазі під картинками?

'Неважливо. Не твоя справа. Але це...'

Настала коротка тиша, потім зітхання, потім знову тиша. Нік подумав, що голос Блоссом втратив свою китайську чарівність і тепер звучав чітко різко і нахабно. Потім він подумав про інше, поліз у кишеню на поясі під светром і витяг три речі. Один був огризок олівця, потім блокнот, потім маленька кругла металева сфера на ім'я Пепіто — племінник П'єра.

Він швидко накидав записку, прислухаючись до тихих звуків, що лунали з вітальні. «Дорога... люба дитина. Аааа! Але на це нема часу, Блоссом. Незабаром прийдуть люди.

- Хвилинку, Піо, хвилинку, - прошепотіла Блоссом. — Ми маємо на цей час. Ближче… Більше. Дозволь мені відчути тебе. Знову тиша, якщо не рахувати їхнього важкого дихання. — Ах, так... так... так... будь ласка... так! Обидва ойкнули.

Нік вислизнув з укриття і підкрався до дверей вітальні. Блоссом і Піо тепер корчилися на низькій шовковій кушетці, сховавши руки в складках одягу один одного. У цей момент вони не усвідомлювали нічого, крім своєї тваринної хтивості, що раптово наринула. Нік глибоко зітхнув і повернув Пепіто. В якомусь сенсі було соромно, що йому довелося це зробити таким чином, але тепер, коли прийшли відвідувачі, у нього не було вибору. Він нахилився, відкотив металеву кулю далеко в кімнату і побачив, що вона залишилася під диваном. Блоссом і Піо були надто зайняті, щоби це помітити. Настільки зайняті, що вони навіть не помітили, як він пролетів повз відкриті двері і наполовину просунув записку під вхідні двері. У записці говорилося: «Що сталося, Блоссом? Прийшов сюди як домовились – немає відповіді. Будь ласка, зателефонуйте мені якнайшвидше. JNH'

Він навшпиньки повернувся до вітальні. Піо позіхав.

— Твоє любовне зілля надто сильне, Дівчинко. Це змушує мене спати. Вітання! малюк! Ви ще не спите?

"Піо..." Блоссом сильно позіхнула і відкинулася на кушетку.

"Гей мила ...!" Піо впав на неї.

Сильний газ, що приспав, Пепіто спрацював.

Затамувавши подих, Нік зачинив двері кімнати. Тепер він міг закінчити свої дослідження, якщо йому пощастить. Спочатку він пішов на кухню, відчинив задні двері і визирнув назовні. Там був занедбаний сад, який вів до алеї, і довкола нікого не було. Добре. Залишивши двері відчиненими, він побіг назад у вестибюль і побіг вгору сходами до спальні Блоссом. Його пальці та ліхтар-олівець шукали ковзну панель, коли він почув зовні машину. Він зупинився. Тиша. Стукнув швейцар. Машина поїхала. Кроки наблизилися до будинку.

Прокляття! — з люттю подумав він і знову побіг униз сходами. Він відчинив двері кімнати і підняв Піо з розстебнутою ширинкою зі сплячою Блоссом; і тут двічі різко пролунав дзвінок.

Піо впав на плече Ніка, як мішок із борошном. На щастя, він був легкою, але незграбною ношею. Нік підняв його і побіг до задніх дверей. Дзвінок знову задзвенів.

Нік побіг через кухню. У вхідні двері постукали. Потім він опинився зовні, якомога тихіше зачинив двері, схопив Піо і побіг, з ним на спині, через старий задній двір у провулок.

І зіткнувся просто з величезним чоловіком, який саме ходив за рогом.

Вони безладно впали: Піо на Ніка, а Нік на непроханого незнайомця. Чоловік кивнув, його засклені очі дивилися на Ніка.

Нік глянув у відповідь... Він уже бачив цього чоловіка раніше, у спальні Блоссом. Він ударив, все ще наполовину приголомшений і захеканий, і його долоня сильно вдарила по напруженому горлу.

Його удар, здавалося, відбили; Чоловік ударив його величезною рукою, а іншу руку засунув під куртку. Нік відкинув Піо убік і швидко змахнув рукою. Х'юго ковзнув у його руку і поринув глибоко в м'ясисту шию — і зробив бічну борозну, коли чоловік почав кричати.

Крик не виривався з його горла. Нік вклав Х'юго в піхви, коли тіло впало. Він підняв Піо на плечі, перш ніж померла постать завмерла.

Нік побіг. Піо був навантаженням, але без нього вечір був би повною втратою. Ну майже. Блоссом дала кілька корисних порад. Він спіткнувся і зупинився, щоб підняти Піо. Побачив літню пару, що наближалася на вечірній прогулянці, яка дивно подивилася на нього.

— П'яний розгильдяй, — гірко сказав Нік Піо. «Чому я завжди маю нести тебе додому? бродяга! Я мусив залишити тебе тут. Натомість він перекинув руку Піо через плече і, спотикаючись, побрів з ним. Пара дивилася на нього і цокала язиками.

Нік звернув за ріг від своєї припаркованої машини, прислухаючись до звуків погоні. "Все, що я залишаю, це розумні нотатки, - кисло подумав він, - і, крім того, я залишаю труп як візитну картку".

Доктор Хейг, друже мій, це сталося з тобою.

Але, як він міг бачити, ніхто не переслідував його. Можливо, вони так звикли бачити Блоссом у такому стані, що ще не усвідомили цього.

Піо почав важчити. Нік кинув його на темній під'їзній доріжці та побіг до своєї машини. Якби вони шукали його, він не мав би шансів з такою вагою на шиї.

Він кинувся за ріг і почав іти як завжди, наближаючись до того місця, де він припаркувався. Поруч із машиною нікого не було. Але в кварталі попереду він побачив світло, що падає з відкритих дверей Блоссом, і людина, що біжить через її двір, сунула пальці в рот, щоб різко свиснути, як почув Нік, сідаючи за кермо. Він позадкував, перейшов уперед і повернув за кут до Піо. Потім почув крик.

Але вони запізнилися. Він зупинився, кинув Піо на заднє сидіння і знову поїхав, перш ніж почув вереск шин позаду себе.

Він повернув у провулок і зигзагами поїхав униз схилом. Перші кілька хвилин він чув їх позаду себе. Потім він зробив різкий, оманливий поворот вгору пагорбом, розігнався, знову повернув і струсив їх.


— Життя тяжке, Піо, старий друже, — співчутливо сказав Нік. «І скажемо прямо – краще не буде. Але заспокойся. Не поспішай. Відпочинь. Я також збираюся це зробити. Не хвилюйся, мене не турбує цей кран, що протікає. Сподіваюся, тебе також.

Говорячи це, він скинув сандалі і роздягнувся до спідньої білизни. Піо повернув голову і загарчав. Його хлоп'яче обличчя було блідим і напруженим. І вологим.

— А як я закричу? - прогарчав він. "Коли люди прийдуть, що ви скажете?"

- О, не турбуйтеся про це, - весело сказав Нік. «Стіни в таких старих будинках товсті. І я не думаю, що хтось дуже здивується, почувши вночі крики. Тут таке відбувається досить часто. Він ліг на ліжко. Це був обшарпаний готельний номер, але ідеальний для його намірів. Він переконався в цьому, коли напередодні взяв його напрокат і сховав шматок шланга, який тепер вів від крана до крапки над головою Піо.

Піо був зовсім голим, за винятком мотузок, що утримували його на підлозі, його руки були прив'язані до труби радіатора, а ноги — до однієї із залізних ніжок старого, але міцного ліжка. Навколо його голови було щось подібне до хомута, який також був прикріплений до радіатора, простий, але ефективний пристрій, який Нік зробив у своєму гаражі. Голова Піо залишалася майже нерухомою.

— На добраніч, — весело сказав Нік. «Дай мені знати, коли готовий сказати мені, звідки ти береш наркоту. У мене є час. Він не був упевнений, скільки в нього часу, але безперечно більше, ніж у Піо. Насправді, йому не завадило б подрімати.

- Здохни, - грубо сказав Піо.

"Жодних шансів", - сказав Нік. Він востаннє глянув на те, що приготував Піо, і побачив, що все йде добре. Потім він вимкнув світло, ліг на ліжко і глянув у темряву кімнати, обмірковуючи наступний крок. Через деякий час він здався; це залежатиме головним чином від того, що скаже Піо. І Піо ще був готовий.

Плюх... хлоп... хлоп... плюх. Ритмічний звук був гучним у тихій темній кімнаті.

Хвилини перетворилися на годину. Дві години. Нік задрімав.

Піо звивався і стогнав. Він почав бурмотіти про себе. Нік дозволив йому бурмотіти. Слова були брудними прокльонами, які не принесли йому жодної користі, хіба що як доказ того, що Піо повільно починає здаватися.

Минула ще година. Іноді мовчання, стогін, нецензурна лайка. Тоді Піо почав напевно вважати: «Раз, і два, і три, і чотири, і п'ять, і шість, і сім, і вісім, і дев'ять, і десять, і ще один, і два, і три, і чотири. .» Пройшло десять хвилин, потім зітхнув. , і тиша.

Нік мовчки встав і обережно пішов у темряві до тріснутої раковини. Він рішуче змінив ритм крана, що підтікає, щоб краплі йшли повільніше, нерівномірно і непередбачувано. Але невблаганно. Він прислухався до нового звуку. Шльоп... шльоп... шльоп-шльоп.

пліп.

Піо застогнав, коли краплі впали йому на чоло. Піп, поп.

Китайське катування водою, а-ля Картер.

Піо закричав тонким голосом. Знову ж таки, голосніше.

— Мені заклеїти тобі рота скотчем? - Послужливо запитав Нік. "Або, можливо, я можу зашити його, поки ви не будете готові говорити".

«Вимкни цю викидну штуку. Вимкни це! Я навіть не знаю імені хлопця, від якого я його отримую, – не можу сказати тобі, ублюдок. Кинь, кинь, кинь...! Його голос ставав дедалі пронизливішим.

- Я зашью тобі рота, - попередив Нік. "Це дуже боляче. І ви, мабуть, отримаєте неприємне запалення від цього. Принаймні так, як я збираюся це зробити.

Він висунув ящик тумбочки і щось дістав. Ножиці щось різали у темряві. Піо затамував подих. Вода капала.

Нік раптом смикнув за світловий шнур, і кімната яскраво освітлилася. Швидким стрибком він виявився поруч із Піо. Піо моргнув від несподіваного світла, нарешті перевів погляд на Ніка і завив, як зляканий звір.

Щось наблизилося до його тремтячих губ, міцно стиснутим Ніком. У правій руці у Ніка була товста голка з грубою нейлоновою ниткою.

— Чи бачите, на цьому капання не закінчується, — недбало сказав Нік. — Я просто зашью тобі цим рота, поки ти не готовий говорити.

'Ні-ні-ні-ні-ні!' - прошепотів Піо з дикими очима. "Ні не треба!"

— Тоді лежи спокійно, як милий хлопчик. Ще один крик і… Вістря Х'юго глибоко встромилося у верхню губу Піо.

Піо втягнув повітря і заплющив очі.

— Але я нічого не скажу, — прошепотів він.

- Тоді залишайся тут до останнього суду, - тихо сказав Нік. «Я буду їсти, спати, пити, робити те, що маю робити. Не ви. Сюди ніхто не прийде. Вас ніхто не знайде. О, я даватиму тобі щось поїсти час від часу, не хвилюйся. Рівно стільки, щоб ви залишилися живими і лежали у власному лайні, поки у вас не утворилася дірка в голові від води, що капає. Трохи веселощів.

Він раптом знову вимкнув світло.

Вода капала.

Піо протримався ще дві години. Потім почав нерозбірливо бурмотити. Нарешті бурмотіння перетворилося на слова.

— Припини, припини, припини зараз. Відпусти мене!'

Нік нічого не сказав. Навіть його дихання не було чути. - Слухай, га? Слухати!

Нік слухав, але нічого не говорив.

'Вітання! Вітання! Ти тут? Де ти, ублюдок?

Нік мовчав.

— О Христос, про Христос, про Христохристів-хрис...! Піо почав плакати.

Нік змусив його плакати. І коли бурмотіння почалося знову, це були звуки когось на межі божевілля.

Він потягнув за вимикач.

- Готовий, Піо? — холодно спитав він.

Очі Піо пропалювали дірки на його понівеченому обличчі. Він глянув на Ніка так, ніби ніколи його раніше не бачив. Потрібно було чимало часу, щоб розуміння майнуло в його очах.

— Я скажу тобі, — прохрипів він. "Закрий цей кран, і я скажу тобі".

'Ні. Інакше Піо. Спершу ти це кажеш, потім я перекриваю кран. Так швидко. Цілком, але швидкий.

— Боже, ти...! Страх, гнів, ненависть, розпач переслідували один одного в очах Піо. Його тіло корчилося, а голова була щільно притиснута до затискача. Говорячи це, він виголосив серію мексиканських лайок, які були настільки неймовірно гидкі, що Нік моргнув.

— Ти ще не готовий, чи не так, Піо? — сумно сказав він, і його рука потяглася до вимикача. Все тіло Піо звело разом.

— Я вам скажу, правда! Послухай мене. Слухай...'

Піо здався. Його слова вирвалися назовні, як рідкий бруд з каналізації, що прорвалася.


Розділ 10


Нік залишив його там, де він лежав. У прохолодному ранковому світлі він навшпиньки пройшов повз дрімлого клерка в дешевому готелі, сів у взяту напрокат машину і проїхав кілька кварталів тихою центральною вулицею, де припаркував і залишив машину. Але спочатку він дещо змінив у своїй зовнішності, пристойну людині, чий невикористаний номер у готелі «Палас» чекав на певній відстані. Тоді він зателефонував до поліції телефоном-автоматом. Протягом години вони заберуть із готелю приголомшеного пушера, такого собі Піо, і знайдуть у нього докази його незаконної торгівлі. Нік уявлення не мав, що він їм розповість про тортури водою, та йому було байдуже. Йому треба було йти новою стежкою, яка, як не дивно, відведе його за багато миль від Сан-Франциско та його Чайнатауна.

Арнольд Арґо. Готель-казино Tumbleweed, Лас-Вегас.

Нік провів годину в іншому готельному номері, який він зняв, готуючись до зустрічі з Піо. У номері була розкішна душова, якою він широко користувався. Швидко поснідавши та переодягнувшись, він пішов у гараж готелю та попросив свою машину, про яку по телефону повідомив у цей готель чоловік із редакції «Марка Хопкінса». У машині він знайде все потрібне для свого нового прикриття.

Джиммі «Кінь» Дженеллі, колишній в'язень чикацької в'язниці.

З низки причин, кожна з яких на той час здавалася йому гарною, Нік вирішив не приймати свою нову особистість, поки не залишить місто на деякий час. Дженеллі народився десь по дорозі, переважно по дорозі на південь чи захід у Вегас, а не на схід у Фріско.

Ось чому його помітили та дізналися, коли він вийшов із гаража Палацу та приєднався до руху. Цього не мало статися; закони ймовірності були проти цього. Але це сталося.

Нік втомився, але був бадьорий, сідаючи за кермо своєї спеціальної машини; сріблястий реактивний двигун, який не зовсім був схожий на дванадцятициліндровий Lamborghini 350GT, але з якого він міг витягати всю потужність, яку ви очікуєте від машини на чотирьох колесах.

Коли йому довелося чекати на світлофорі, чоловік на ім'я То Цзін вийшов із аптеки та зупинився, щоб здивовано подивитися на нього. Нік його не бачив; теж би його не впізнав. Але ця людина вдарила його ззаду в спальні Блоссом; ця людина впізнала його.

Світло змістилося. Нік підтягнувся.

Прямий погляд То Цзіна побачив плавні лінії сріблястого демона швидкості і швидко прочитав номерний знак. Нік їхав, нічого не помічаючи, все ще позіхаючи після неспокійної ночі.

Не зовсім Lamborghini був срібним променем, який пронісся крізь ранок, граціозний, як пантера, але нескінченно швидкий, через долину Сан-Хоакін по дорозі в Бейкерсфілд.

Нік казав, доки вів машину. "Повідомлення для Хоука", - сказав він у маленький надчутливий мікрофон, захований між блискучими кнопками та циферблатами на панелі приладів. Пункт призначення: Лас-Вегас. Власник готелю Арнольд Арґо. Подивіться, що ви можете дізнатися про це. Толкач Піо говорив, що отримує наркотики від нього. Каже, що той керує національним наркосиндикатом, який спеціалізується на постачанні наркотиків для школярів. "Можливо, є й інші покупці, - подумав він, - але я не впевнений". Нік зробив паузу, щоб запалити сигарету та подумати про історію Піо. У дзеркало заднього виду він побачив, що його не стежать; він був у цьому дуже впевнений. Не те, щоб хтось бачив, як він йшов. Він думав.

— У будь-якому разі, — продовжував він, — Арго наказав Піо продавати тільки студентам і дешево. Він дав мені список цін, за якими він повинен продавати, які набагато нижчі від цін чорного ринку цього наркотику. Одного разу він спитав Арго, чому він не може підняти ціни. Сказав, що Арго розлютився і пригрозив пристрелити Піо, якщо він колись почує, що він це зробив.

«Піо отримує оплату в залежності від кількості, яку він продає, а не від ціни. У нього була ідея, що Арго працює на тих самих умовах для тих, хто йому постачає. Але він не знає, звідки взялися ці наркотики. Він думає про Мексику. Сам він отримує його безпосередньо від Арго, як і інші штовхачі, за його словами. Стверджує, що одного разу дізнався про штовхача з Нью-Йорка, а минулого тижня бачив хлопця, який, на його думку, був із Хай-Сіті, Південна Кароліна. Ви пам'ятаєте бунт у Хай-Сіті? Хоук знає, і я знаю. Також каже, що останнім часом, за останні три тижні, він отримує утричі більше наркоти, ніж зазвичай. І продає. Я бачив товар, який він отримав цього тижня. Я змив більшу частину раковини, але цього вистачило, щоб його посадили надовго.

Нік мовчав. Залишилося трохи. Піо категорично заперечував, що був кимось більшим, ніж поверховим знайомим Сіссі Мелфорд; сказав, що навіть не знав, що вона живе в тому ж будинку, що й Блоссом. Він знав, що в будинку Блоссом є потайна кімната, але ніколи її не бачив і не знав, що в ній. Він випадково зустрів Блоссом в одному з наметів на Рибальській пристані. Вона порушила його, і навпаки, але він нічого про неї не знав, крім того, що вона була сексуально залежною. Нік безжально розпитував його, але він знав, що Піо розповів усе, що знав.

- Ще одне, - сказав він, згадуючи. «Арго завжди казав йому, до якого намету йти. І Блоссом завжди будуть поряд. Він сказав, що ніколи не дзвонив їй, щоб сказати, де він буде. Це історія, все, що маю.

Пролунав свисток із радіо.

- Господи, хлопче, це багато. Думаєш, нормально їхати до Вегаса у такому вигляді? Схоже, що твій слід веде до Блоссом.

Нік зробив паузу. Він і сам запитував себе. — Може, й ні, — сказав він нарешті. «Але після моєї останньої зустрічі з нею та її жовтими друзями, вони замикатимуть кожні двері, до яких я намагаюся увійти. а також охороняти її. Її будинок, т. МЕБ Суспільство, мабуть, навіть нефритове будинок. Послухай, відправь найважливіше повідомлення Хоуку до Вашингтона. Попроси його, благай його, допомогти мені в Сан-Франциско. Якщо можете, обшукайте ці будинки. Я повинен дістатися Арго - поки що це мій найкращий зв'язок із продажем наркотиків студентам. Тільки подумайте: торговець із Берклі, торговець із Нью-Йорка, торговець із Хай-Сіті, всі отримують дешеві наркотики від Арго. Ах да! Що небудь ще. Піо підтверджує, що він завжди торгує щоп'ятниці. Наказ Арго, без подальших пояснень. Але я припускаю, що вони були приурочені до тих безладів у вихідні».

На цей раз з іншого боку було тихо. Потім: «Я негайно зателефоную до Хоука. Але навіть якщо він усе зробить, потрібен час, щоб відвернути людей від їхніх завдань. ми не ФБР, ти знаєш. У нас немає безлімітного…”

- Я знаю це, я знаю! Особисто маю лише три руки».

— Гаразд, заспокойся. Але... ви говорили про тих штовхачів. Я підозрюю, що ви були надто зайняті, щоб слухати новини. Субота, розумієш? Наступного дня після п'ятниці. Увімкніть інше радіо, коли ми закінчимо. Учора ввечері студентська зустріч у Де-Мойні переросла у війну. Марш дві години тому у Лексінгтоні. Вісім мертвих. Сидячий страйк у Савані, тепер став побоїщем – усе в них у крові. Покищо це все. Але АХ досить зайнятий. О, ще дещо. Жодних труднощів у Лос-Анджелесі або Сан-Франциско. Але послухайте, коли маєте час. Тоді ти зрозумієш, чому в Хоука не залишилося агентів.

Нік уже зрозумів, а коли вимкнув рацію та ввімкнув справжню автомагнітолу, зрозумів ще краще.

Він тихо вилаявся і поїхав далі. Мимоволі він збільшив швидкість. Що раніше він розбереться з цим Арго, то краще буде. І йому доведеться робити це у Вегасі самостійно, а також у Сан-Франциско. Не те, щоб він заперечував; він любив працювати один. І він був упевнений, що на правильному шляху, що йому не слід бути ні в Де-Мойні, ні в Лексінгтоні, ні в Нью-Йорку, ні в Хай-Сіті. Але вперше за багато місяців, а може, й років, він задумався, чи не надто багато він бере на себе.

Він промайнув повз Бейкерсфілд і зупинився за містом випити кави. Потім він повернув з американського шосе 99 і повернув на схід по шосе 466, щоб слідувати довгим круговим поворотом через пустелю, який мав привести його через Барстоу до кордону з Невадою. Десь там він змінить курс та замаскується.

Він думав. І він думав, що за всім, що він дізнався, підкріпленим Хоуком — і його власними — поглядами, було щось набагато зловісніше, ніж прибуток для синдикату. Арго міг отримати прибуток від продажу найдорожчих наркотиків. Але він вирішив не робити цього. Його прибуток виходив із інших джерел. З джерела наркотиків. І було ще щось. Щось таке неясне і туманне, що він не вважав за потрібне повідомляти це в АХ. по радіо. Сам Піо був нерішучим, щиро спантеличеним. Він був у цьому певний. Піо сказав: Я не знаю, чувак, я не знаю. Але в цьому є щось особливе, щось інше, ніж звичайний героїн і марихуана. Я не знаю що це. Але ні в якому разі я не можу дати їм нічого іншого, і я маю сказати тобі, мужику, щось із ними відбувається, я ніколи не бачив нічого подібного.

Lamborghini розігнався до 130 миль/год.

Щось особливе у цьому наркотику. Ну, вгадайте, що. І щось особливе в організації. Наприклад, злий план підірвати моральний устрій молоді в країні. Може, навіть гірше. Що саме діялося, що з цього могло вийти? Нік задумався. Корупція, через наркотики та ще щось, від чесних маршів протесту та демонстрацій. Поліція. Далі федеральне втручання. Репресії влади проти протестуючої молоді. Американський народ приголомшений, уряд спантеличений, зовнішній світ обурений. США слабшають та політично дискредитовані. Вся картина була навмисною диверсією.

Але проведену ким?

За логікою, за такою хитрою змовою могла стояти лише одна сила. Тільки одна.

Можливо, цю силу не можна було зупинити. Але, принаймні, була можливість розірвати зв'язок між цією силою і руйнівною роботою, яку вони творили в цій країні.

Гелікоптер побачив Ніка, коли він перетинав кордон штату.

Він пролетів над ним за тридцять метрів, потім сповільнився і завис, поки знову не пішов угору.

Нік подивився вгору. За той короткий час, що він мав свій особливий Lamborghini, він звик до того, що незнайомці зупиняються і дивляться на нього з подивом. Але це був перший раз, коли пілот гелікоптера виявив до нього інтерес. Йому це зовсім не сподобалось.

Капот був опущений, і коли він підняв погляд, то побачив чоловіка поруч із пілотом. Людина, чия особа була закрита великими окулярами з жовтими лінзами, владно жестикулювала, а потім вказала. Гелікоптер раптово впав приблизно на п'ятдесят футів, і людина висунулася далеко вперед і зробив жест.

Вони хотіли, щоб він зупинився.

Нік цього не хотів. У їхнього вертольота не було номерних знаків, і йому не подобалися їхні обличчя.

Нога Ніка легко натиснула на педаль газу. Спідометр різко підскочив до 150. Він знав, що здатна Lamborghini. Тепер він мав шанс довести це.

Пейзаж пронісся повз нього з обох боків.

Гелікоптер злетів швидко. За кілька хвилин пролунав звук автомата. Нік побачив бризки куль, що падали на дорогу попереду нього. Потім він проїхав пошкоджене дорожнє покриття та залишив його далеко позаду. Зараз його швидкість була більшою за 180. Вертоліт все ще летів поперед нього.

Нік повернув шию і подивився вгору.

Чоловік не мав потужної гвинтівки — це був автомат.

Вертоліт залишався з ним, трохи попереду.

Нік натиснув на гальма. Автомобіль на мить смикнувся, потім сповільнився.

Гелікоптер пролетів далі і почав робити коло, щоб приземлитися. Дорога була порожня, якщо не рахувати його машини та вертольота, що висів над землею.

Нік різко натиснув на педаль газу. Потужний Lamborghini рвонувся вперед, і за кілька секунд заблимав спідометр, і вітер ударив йому в обличчя; вертоліт, що завис, раптово опинився в милі позаду нього.

Він знав цей тип. Він міг розвинути швидкість близько двохсот сорока миль на годину

Очікувалося, що Lamborghini вичавить до двохсот сімдесяти.

Скоро ми побачимо, чи не бреше виробник, похмуро подумав Нік. Він натиснув на акселератор. Вертоліт сердито мчав за ним.


Він почув тріск пострілів, коли втиснув педаль газу в підлогу, на мить скинув швидкість і перейшов на п'яту.

Уздовж дороги летіла смуга піщаних купин, з'їдена безперервним потоком кулеметних куль.

Нік на мить потягнув кермо і ковзнув до лінії вогню, розраховуючи, що стрілець виправить помилку. Він мав рацію. Інша сторона дороги посипана піщаними валунами. Потім машина проїхала повз, майнувши, як ртуть, на центральній лінії бетонної стрічки.

Нік озирнувся. автомат тепер мовчав, і вертоліт, сяючи в яскравому сонячному світлі, повільно відходив назад.

Пощастило, подумав Нік. Цей хлопець був досить добрим стрільцем, але йому в очі світило сонце. І виробник Lamborghini не був брехуном.

Його рука потяглася до ручки нагнітача.

Lamborghini кинувся вперед, як стріла з лука. На щастя, так мало трафіку.

Нік продовжував набирати швидкість доти, поки вертоліт не виявився точкою вдалині, а він уже був далеко в напівпустелі. Потім він на мить пригальмував і подивився на бічні дороги з невеликими групами низьких дерев. Їх було небагато; але вертоліт все ще був трохи більшим, ніж маленький відблиск у небі, коли він знайшов саме те, що шукав, щось навіть краще, ніж він сподівався. Це була вузька дорога, що різко йшла на північ, і приблизно за милю після повороту вздовж дороги тягнувся гай.

Він зробив різкий поворот, швидко загальмував і направив Ламборгіні на узбіччя, поки не зупинився під деревами. Потім швидко вискочив із машини і щось зробив із сріблястою шкірою. На що виробник недовірливо моргнув би. Навіть спеціалісти AX підняли б брови, коли Нік уявив це їм. Але вони дотримувалися інструкцій.

Ніку знадобилося близько двох хвилин, щоб зняти шкіру, згорнути її та засунути у відділення на пасажирському сидінні. Вона випирала контурами спереду та ззаду, але акуратно поміщалася у глибокому відділенні. Потім закрив капот і оглянув зовні машину. Без обтягуючої пластикової обшивки автомобіль був темно-синім, з чорним капотом, з трохи зміненими передньою і задньою частиною, вже не було сріблястого променя, що кричав, який так легко бачили з вертольота.

Нік пірнув у багажник і витяг речі Дженеллі. Це був гарний час, щоб змінитись. Він був добре прихований від головної дороги, і час від часу він чув, як мимо проносилася машина. Якби хтось повернув і поїхав до нього, він би це відразу почув. Тепер він почув і стукіт вертольота, і мимоволі звів очі. Мережа сухого листя та гілок була між ним і небом, так що він не міг бачити нічого, крім маленьких плям синяви.

Він повернувся до машини і повернув ручку, внаслідок чого номерні знаки змінилися. Коли він роздягнувся і почав наносити макіяж, він почув, як наближається вертоліт… дедалі ближче. Він працював швидко. Звук вірш. Коли він був готовий рухатися далі, він зник у повітрі пустелі.

Джиммі "Кінь" Дженеллі - одутле, бліде обличчя з невеликими ямочками на носі і тонкими вусами; згорблені плечі, великий живіт; розкішний, дорогий одяг, крислатий капелюх, гостроносі туфлі — прямував на північ, щоб оминути Лас-Вегас і повернутися іншим курсом, ніж із Сан-Франциско.


Сонце вже село, коли він дістався аеропорту і припаркував Ламборджіні. Він випив трохи в барі, а потім неквапом попрямував до наглядового пункту. Недбало озирнувшись кілька хвилин, він побачив гелікоптер на лівій стороні поля. Він хотів спитати про це, але не наважився. Ніхто не міг розповісти йому так багато, чого він уже не знав. Він прилетів із Сан-Франциско з двома китайцями на борту, і це все, що міг дізнатися, не привертаючи уваги. Він повернувся до своєї машини. Через кілька хвилин він під'їхав до готелю «Сендс», і його відвели до кімнати, яка була зарезервована цього ранку телеграфом з Чикаго для містера Дж. Дженеллі на той випадок, якщо хтось спробує підкупити клерка для отримання інформації.

Підписуючи реєстрацію, він сказав, що друг відігнав його машину і припаркував її в аеропорту.

Потім він пішов у їдальню та замовив розкішну їжу. Його поведінка була ретельно розрахована; тонкий шар цивілізації поверх товстого шару шорсткості, тихий голос із невиразним натяком на загрозу, відкрита щедрість з грошима, грубість разюча, але нестерпна.

Потім він пішов у місто. Йому не терпілося добратися до того казино, але для цього було зарано. Тому він витрачав свої гроші за ігровими столами за яскраво освітленими фасадами та перебирався з одного казино до іншого. Він ретельно вибирав їх, ґрунтуючись на попередніх візитах до Лас-Вегасу та порад колег-агентів. Кожне з обраних ним казино пропонувало трохи більше, ніж азартні ігри. І в кожному з них він встиг згадати своє ім'я, показати товсту пачку грошей і натякнути, що приїхав у місто не для того, щоб кидати кістки, крутити колесо, виблискувати швидкими картами.

І, нарешті, хтось сказав: «Так, якщо ви дійсно хочете побачити якусь дію, ви повинні бути у Tumbleweed». Усі види дій. І я маю на увазі всі види. О, все виглядає законно, якщо ти розумієш, про що я? Цей Арго розумний. Розумний та багатий. Голос упав. — Якщо тобі цікаво, у нас нагорі гарна гра. Великі ставки. Набагато більше, ніж ця дрібниця. Спеціальні розваги включені. Якщо у вас є гроші, у нас є гра.

Нік здивовано підняв брову. 'Так? Знаєш що, наступного разу, так? Я залишусь тут на деякий час. Спочатку давайте подивимося, що може запропонувати Tumbleweed. Дізнайся, чи справді Арго має те, що я шукаю.

Він пішов.

Tumbleweed був набір миготливих вогнів, що переслідують один одного за змінами, що постійно змінюються.

"Голлівуд у кіно!" читав Нік, 'ТОП РОЗВАГА! безліч зірок! Музика! магія! барвисто!

Нік увійшов усередину. У задимленому вестибюлі висіли фотографії виконавців, але перед ним стояли люди, і він бачив тільки Марка Мага, перш ніж до нього підійшов сяючий хлопець з усмішкою на обличчі. Нік витяг з гаманця велику купюру і коротко попросив столик у подіуму, де б, чорт забирай, не був подіум, щоб зробити кілька ковтків, перш ніж діяти; і я маю на увазі справжню дію, малюк.

Той зрозуміло посміхнувся, поклав купюру в кишеню, провів Ніка у велику напівтемну кімнату, повну людей, столів, запаху випивки та звуків музики. Люди стрибали від столу до столу, займаючи мізерний простір на підлозі, і блискучий юнак ударився в Ніка, коли той пробирався крізь хаос.

Нік виглянув його в напівтемряві, відійшов убік, щоб не зіткнутися з офіціантом з підносом з напоями, поспішно відступив назад, коли хтось відсунув стілець, і наткнувся боком на молоду жінку, яка намагалася дістатися до дверей.

— Вибач, вибач, — пробурмотів Нік, дивлячись їй прямо в обличчя.

Він був обережний. Це було надто несподівано.

Його проблиск впізнавання був слабким, швидко контрольованим, але безпомилковим.

І дівчина це побачила. В її очах був якийсь дивний вираз, ніби вона вирішувала, чи знає вона його чи ні, можливо, зустрівши його зовсім за інших обставин.

Вона це робила. Багато разів. Нещодавно в готелі Mark Hopkins в Сан-Франциско.

Нік застогнав собі під ніс.

Челсі Чейз.


Розділ 11


Стрункий чоловік у бездоганному шантунговому костюмі постукував своїми наманікюреними пальцями по стільниці і дивився через непрозорі окуляри на трьох чоловіків навпроти нього. Голос у нього був м'який, але чистий, контрольований.

«Це, звичайно, сумно, — сказав він, — але ми завжди знали, що щось подібне може статися. Було очевидно, що буде розпочато розслідування; ми чекали на це. Він коротко і сухо засміявся. «Здається, я був винний у недооцінці чи, можливо, у тактичній помилці. Не має значення. Якщо людина робить помилку, вона її виправляє. Відповідь на ваше запитання, товаришу Чан, штовхач, не знайдено. Принаймні не нами, а й іншими, наскільки я зміг визначити. Ніхто з його слухачів не змінив обличчя. Але товстун у смугастому костюмі підняв голову.

"Тоді ми повинні припустити, я думаю, що цей Піо заговорив".

— Ми справді маємо це припустити, — сказав чоловік у темних окулярах. — Бо інакше цей Хейг, або як його там, не поїхав би так швидко до Лас-Вегаса.

"Так неймовірно швидко".

— Підвестись у повітря, — задумливо сказав Смугастий Костюм. — Думаю, хитра людина. Як багато знав цей пушер? Що він міг сказати?

Стрункий чоловік знизав плечима. 'Низькі ціни. Продаж студентів. Лас-Вегас. Арґо. Але не більше, ніж Арго, можете бути в цьому певні. Сам Арго дуже обережна людина, тверда людина, наш тип людини. Нескінченно стійкіший до допитів, ніж такий звір, як Піо. Дуже шкода, що нам доводиться працювати із цими свинями-американцями — так, звичайно, він мексиканець, але яка різниця? - з цими місцевими гангстерами, але настає момент, коли ми не маємо іншого вибору, крім як скористатися цими елементами. Ми не можемо заповнити університетські містечка та кафе китайськими особами».

- Звичайно ні, звичайно. Ми це розуміємо. Товстун кивнув. "Але що стосується безпосередньої проблеми, якщо ця людина дістанеться Арго?"

"Я сподіваюся, що він це зробить," сказав чоловік у окулярах. — Це наша єдина надія знайти його. Арго попередили чекати на нього; Арго боїться його. І він може перемістити свій товар у будь-який час.

— Добре, — сказав високий худорлявий чоловік із північним китайським акцентом. «І якщо ця людина вступить у контакт, Арго, звісно ж, її ліквідує».

Маленька людина похитала головою. - Ні, генерале. Не відразу. Мабуть, людина щось знає, хоча б те, що сказав йому штовхач. Але нам потрібно з'ясувати все, що він знає. Нам потрібно з'ясувати, хто він та на кого працює. І нам потрібно з'ясувати, яку саме інформацію він передав іншим. Потім, якщо буде потрібно, ми на якийсь час підемо і змінимо нашу базу операцій. Запевняю вас, ніде не буде знайдено нічого, що вказує на нас. Наші сховища практично неприступні. Головне зараз — упіймати цю людину і змусити її говорити.

Четвертий чоловік, смаглявий, із карими очима, сардонічно посміхнувся. — Ви вже пробували це раніше, чи не так, товаришу? І я розумію, що ти зазнав невдачі.

Темні окуляри дивилися на нього. 'Вірно. Тоді я був переконаний, що він справді був дурним професором коледжу і що ми могли б використовувати фотографії як завжди. Тепер мені ясно, що він дуже досвідчений агент, привчений витримувати допити найпроникливішого характеру. Сироватка правди не подіяла. Не було причин підозрювати його, навіть коли він виявив інтерес до пушера. Цілком можливо, що якийсь м'якосердий інтелігент захоче спробувати врятувати бідну дівчину, можливо, особисто розшукати штовхача. Тому ми запропонували йому штовхача як приманку».

"Ах, правильно." Темноволосий знову посміхнувся. "Він вкусив, і ти попався на гачок".

Тонкий рот під темними окулярами був стиснутий.

- Ви віртуоз, товаришу Лінг. Але я вважаю, що ви заходите надто далеко. Така подія — не більше ніж блошиний укус у величезній масі нашої операції. Загалом ми досягли задовільних результатів».

— Саме так, — сказав високий генерал. 'Конкретно. До речі, пекінський ЦК просив мене висловити подяку за важливість вашої роботи. Вони знають, як і я, що можуть бути невеликі невдачі. Але вони дуже хочуть, щоб з тобою, товаришу, нічого не сталося, бо тебе не можна замінити. Ви — серце та душа нашої операції».

Стрункий чоловік граціозно схилив голову і підвівся.

— Дякую, генерале. Я почуваюся дуже задоволеним. І якщо тепер панове пройдуть за мною в інший мій кабінет, я хотів би показати вам деякі кадри кінохроніки демонстрацій і заворушень, які таким незбагненним чином поширилися цією оплотою демократії останнім часом». Він сардонічно засміявся. — Думаю, ти будеш задоволений.

Інші встали.

— Хотів би я, щоб ми самі побачили Лас-Вегас, — сказав товстун, ледве підводячись. "Яскраве світло, жінки, гральні столи, випивка, ще більше жінок - ах!" Він зітхнув. «Шкода, що це неможливо. Але цей Арго він, звичайно, у постійному контакті з вами?

Чоловік у темних окулярах похитав головою. «З міркувань безпеки ми обмежуємо наші контакти до мінімуму. Але ви можете бути впевнені, що він дасть мені знати, як тільки цей агент наблизиться.

— Ще одне запитання, товаришу, — сказала темна людина на ім'я Лінг. — Два, насправді. По-перше, якщо Арго доведеться зловити цю людину, як вона дізнається правду про те, що ви зазнали невдачі?

Тонкий рот неприємно скривився. «Бують часи, коли брутальні американські методи набагато кращі за східну витонченість. Арго побачить, що він отримає у свої руки, і діятиме відповідно. Не турбуйтеся про це, товаришу Лінг. Він буде успішним. А друге питання?

"Людина, безсумнівно, наближатиметься до Арго з крайньою обережністю", - сказав Лінг. — І з ретельно продуманою історією. І Арго ніколи раніше не бачив цієї людини. Як він повинен пізнати його?

Посмішка стала ширшою. — Дівчино, товаришу, — промимрив тихий голос. «Дівчина там. Вона впізнає його.


Думки Ніка промчали крізь його череп. Це було найгірше диво, яке вони могли побачити наскрізь, але воно сталося. Він бачив зростаюче розуміння в очах, які так часто і так пильно дивилися в його очі, і він знав, що не може просто дозволити їй піти і дозволити їй все обміркувати. І, можливо, навіть побалакати. Чому вона тут була?

Ні, він повинен поговорити з нею, перш ніж вона заговорить з іншими.

"Привіт, Челсі, дитинко!" - сказав він, задоволений своїм скрипучим голосом. — Та гаразд, ти ж пам'ятаєш свого старого друга Джиммі? Джиммі "Кінь"...'

Його перервав голос, який рипів навіть сильніше, ніж його власний. 'Ви знайомі один з одним?'

Челсі затамувала подих. Нік подивився на людину, що протиснувся крізь натовп і став поруч із Челсі. Він був великим і м'язистим під своїм добре скроєним костюмом, і його очі були крижаними.

— Ще б пак, — войовничо сказав Нік. - Це не твоя справа? Чоловік поклав руку на плече Челсі. 'Це стосується мене? Я бос цього бізнесу, це вся моя справа, і ось ця дівчина працює на мене. І я не хочу, щоб вона турбувалася. Так ...'

"О, ти господар казино!" - Сказав Нік, змінюючи тон. - Це щось інше. Джиммі «Кінь» Дженеллі з Чикаго. Радий зустрічі.' Він простяг руку і схопив опірну клешню здоровенної людини.

- Арго, - сказав чоловік, опускаючи руку Ніка. Арнольд Арґо. Але вона, як і раніше, не виглядає так, ніби знає тебе.

"Ну, можливо, вона не хоче мене знати", - зі смішком сказав Нік. «Іноді мені здається, що вона не в усьому зі мною згодна. Але ми завжди стикаємося один з одним тут і там, чи не так, дитинко?

"О, справді, дійсно," сказала Челсі зітхнувши. "Ти з'являєшся скрізь, чи не так, Джіммі?" А потім вона посміхнулася. — Але я маю сказати, що рада тебе бачити, старий ледар.

"Тепер я впізнаю свою дівчину!" - радісно сказав Нік. — Але що ти тут робиш?

"Я виступаю тут, як ти думаєш, дурень?"

Що він відповів би на це?

'Приголомшливо!' - з ентузіазмом сказав Нік. 'Просто чудово! Скажімо, якби ми випили? Він запитливо глянув на Арго.

Арго похитав головою. Лід у його очах трохи розтанув. - Ні, дякую, - сказав він. — Але ж ви займіть мій столик, якщо хочете. Тобто, якщо хочеш, Челсі, дитинко.

— Не зовсім, — повільно сказала вона. «Я маю роботу на сьогодні, і маю останнє шоу, яке треба зробити. Я якраз збиралася подихати свіжим повітрям, коли натрапила на цього ледаря. Так що, якщо ти теж любиш свіже повітря, Джиммі, малюку, ти, можливо, захочеш покатати мене кварталом.

"Ах, тільки цього разу це не дуже турбуватиме мене," неохоче сказав Нік. 'Ну давай же.'

Арго виглядав нерішуче, але відпустив їх.

Вони повільно йшли повз яскраві вогнів. Челсі сяяла у своїй блискучій сукні, але її обличчя було стурбованим.

Коли вони залишили казино позаду, вона сказала: «Я не знаю, що ти задумав, Нік, але я мала витягнути тебе звідти. У кожному залі та кімнаті цього казино є мікрофони, як і на столах, навіть Арнольд. А тепер скажи мені, що все це означає?

— Скажи мені дещо, дорога, — сказав Нік. — Коли ви прийшли працювати у «Tumbleweed»?

'У вівторок увечері. Мій агент зателефонував мені в понеділок - так званий співак Арго захворів на фарингіт і терміново потребував заміни. Для мене це була можливість – клуб – гарна вітрина для моєї пісні. Завжди повно розвідників талантів та іншої голлівудської тусовки. І ради бога, скажи мені, чому ти вештаєшся тут, як шахрай з Сінг-Сінга?

Її агент зателефонував їй у понеділок. Це можна було легко перевірити. Ще простіше було переконатися, що вона справді розпочала у вечір вівторка. На серці Ніка стало трохи легше.

"Я одягаюся так для задоволення", - сказав він. «У дитинстві я завжди мріяв стати гангстером. Ви знали Арго раніше? Я подумав, що він поводиться досить власно. Челсі подивилася на нього з цікавістю в очах. Нарешті вона сказала: «Ні, я його раніше не знала, і так, він щось у мені бачить, і ні, поки він тільки й робить, що поплескує мене по плечу. За п'ятсот доларів на тиждень я можу це винести. А тепер скажіть мені, пане секретний агент, чи ким би ви не були, чому ви вважаєте за потрібне виконувати вашу, безперечно, огидну для мене професію. Ти замаскувався – а не я. Тож якщо ви мені щось розповіли.

- Я під прикриттям, Челсі, - повільно сказав він. «Я часто працюю так. Особливо зараз із наркотиків. Я шукаю зв'язок із головним постачальником. Це арго. Але я не хотів би, щоб ви мали якесь відношення до такої людини.

Челсі зупинилася. Вона глянула на нього. — Я не маю до нього жодного стосунку, — сказала вона нарешті. — Я маю до тебе якесь відношення. І ти не маєш нічого спільного з наркотиками, як і я. Ненавиджу, ненавиджу! Він бачив, що вона майже тремтить від своєї серйозності. - Повір мені, будь ласка, Нік! Повір мені. Може, я зможу тобі допомогти… з Арго.

І він довіряв їй, наскільки він колись міг довіряти будь-кому.

— Ходімо далі, — сказав він м'яко, тепер, коли вирішив. Можливо, вона була саме тим контактом, який йому потрібен.

За кілька хвилин вони вже були у припаркованому «Ламборджіні», і він розповів їй всю історію, яку, на його думку, вона мала знати.

'Діти!' прошепотіла вона. "Всі ці діти". Шок та огида були написані в її гарних очах. «Боже мій, це жахливо. Ти маєш покласти цьому кінець, Нік. Можу я чимось допомогти? Скажи це, я зроблю все, що ти скажеш.

- Слово йому, от і все. Прохолодно і невимушено, з легкою огидою до вашого старого друга Джиммі Дженеллі. Ви не уявляли, як низько я впав за останні кілька років. Займаюся наркотиками! Ти розумієш? Я розповім тобі трохи про Джиммі "Коні" і про те, як ми познайомилися, а потім ми пробіжимося по твоєму підходу до Арго...


Останнє шоу близько опівночі добігло кінця. Нік відчував вібрації крізь товсті стіни офісу Арго, хоч і не чув звуку.

Арго дивився на нього з-під густих повік; мовчазний, розважливий. Його товсті пальці стискали здоровенну сигару.

- Добре, - сказав він нарешті. 'Ось так. Я зробив кілька телефонних дзвінків після того, як Челсі розповіла мені про тебе. Ти їй не дуже подобаєшся, чи не так? Я скажу тобі дещо, Дженеллі. І я скажу – ні. Моя робота – азартні ігри. Я не знаю ні про що інше. Але – у мене є зв'язки, і я завжди люблю бачити гроші. Якщо це велика справа.

Нік знизав плечима разом із тонкими бровами Дженеллі.

«Залежить від того, що ви називаєте великим. Я можу дійти мільйона».

Арго підняв густі брови.

'Ой. І де ж цей мільйон?

'На дивані. Найбільша частина.

Арго засміявся. 'Так. Забудь про це, Дженеллі. Хлопець, про якого я гадаю, так не грає.

Нік знову знизав плечима. 'Ой. Де наркота? Твій друг носить зразки, як я? Він поліз у внутрішню кишеню і витяг нову купюру у 5000 доларів. - Це один. Я маю більше. Якщо ви хочете побачити більше, банк відкривається о 9-й ранку в понеділок. Ми можемо легко замовити трансфер. Він поклав купюру назад у кишеню. Очі Арго задумливо простежили за ним.

- Звідки в тебе такі гроші, Дженеллі? ти ніколи не був великим ділком. Інакше я знав би.

Нік коротко засміявся. 'Ах да? Тоді багато інших людей теж дізналися б, якби я був на увазі. Як хочеться ФБР дізнатися про все? Звісно, у мене невеликі операції. Камуфляж. Диверсії. Щось треба кинути вовкам, коли вони прийдуть із завиванням. Що означають усі ці питання, Арго? Чи прошу я вас іноді розповісти мені історію вашого життя? Ні, друже, я не люблю подробиці. Наскільки я розумію, це гроші, які кажуть. Чи не мій рот. Якщо тобі цікаво, то й скажи. Ти не робиш мені ласки.

Арго вказала на нього м'ясистою рукою.

— Сідай, сідай. Я не казав, що мені не цікаві гроші. Але чого ви хочете і скільки?

"Все, що я можу отримати," сказав Нік. «Залежить від того, скільки є в наявності, наскільки воно хороше, ціна. Але почнемо з героїну. Тільки перша якість, щоб почати зі зразка, щоб я міг його перевірити. І я дуже перебірливий. Якщо мені сподобається зразок, я хочу близько п'яти фунтів для початку. Як ти гадаєш, твій хлопчик зможе це підняти?

Арго незрозуміло подивилася на нього. 'Він може. Отже, у вас має бути близько семисот п'ятдесяти тисяч.

- Залежно від якості, - повторив Нік. — І я маю отримати його найближчим часом. Зразок до понеділка, так що я готовий, коли банк відкриється.

Арго відсунув стілець. — Почекай тут, я подзвоню.

— Дзвони, скільки хочеш, — сказав Нік і взяв сигару з коробки Арго. Арго виглядав роздратованим, але нічого не сказав, підійшовши до товстих дверей у задній стіні свого кабінету. Він відкрив її настільки, щоб прослизнути всередину, а потім швидко закрив її за собою.

Нік відкинувся на спинку великого шкіряного крісла і подивився через кімнату, хоча його цікавили лише двері. Велике ромбовидне дзеркало було прикріплене до дверей на рівні плечей, і він готовий був поставити під ним життя, що це було одностороннє вікно і, мабуть, не єдине вічко в кімнаті. Безсумнівно, знайшлося місце і для пристрою, що підслуховує. Він був зайнятий роздивлянням своєї сигари і пошуком сірників, коли вдихнув запах. Палений тютюн та дим. І ще щось. Слабкий запах цього особливого запаху проник у кімнату, коли Арго відчинив і зачинив двері.

Духи. М'язові, але приємні. Щось екзотичне. Майже подих ароматного ладану.

Нік закурив сигару і похмуро посміхнувся про себе. Принаймні у тій задній кімнаті була не Челсі.

Минуло понад двадцять хвилин, перш ніж Арго повернувся і потер свої м'які руки. Він не сів. - Все влаштовано, - сказав він. — Але хлопець, звісно, обережний — і він не зустрінеться з вами, доки ви не оглянете героїн, а він не побачить ваших грошей. Наступним чином. Ви повертаєтеся до свого готелю та чекаєте. За кілька годин вам зателефонують, що внизу чекає таксі. Не розмовляйте з водієм – він вам нічого не скаже. Він везе вас туди, де ви маєте бути. Візьми із собою десять штук, більше нічого. Ні зброї, ні посвідчення особи нічого. Лише гроші. Є можливість, що вони будуть перевіряти вас, щоб переконати себе. Так що підігравай, Дженеллі, інакше справа не пройде. Добре?'

- Добре, - сказав Нік.

Все було спокійно, як пішов. Останнє шоу закінчилося і лише кілька наполегливих гостей спробували щастя у казино.

Більш масштабна дія відбувалася в офісі Арго.

Він запитав. - 'Що ви думаєте?' Його жорсткий погляд ковзнув по дівчині, що сидить у шкіряному кріслі. Її мускусний аромат наповнив кімнату. — Ти впевнена, що його ніколи не бачила?

Блоссом похитала своєю гарненькою голівкою. — Я його ніколи не бачила. Він зовсім не схожий на людину, яку ми шукаємо. Вона посунула свої ідеальні брови. — Я просто не знаю, чи було з мого боку мудро прийти сюди. Можливо, він використовує маскування - він уже обдурив мене таким чином. Може, я не можу бачити крізь неї. Я не знаю. Я мушу побачити його поблизу. З дуже близької відстані. І тоді він упізнає мене. Я не можу так легко замаскуватись. Якби я могла рухатися вільніше, але я не можу нікому показуватись у місті».

— Тобі треба було про це подумати раніше, — холодно сказала Арго. 'Маскування! Що ви хочете, щоб я перевіряв кожного хлопця, який приходить сюди, щоб побачити, чи є у нього силіконові цицьки чи щось таке? Ось цей хлопець, наприклад. Припустимо, він постійний гість. Яку репутацію я отримаю тоді? І ще дещо. Ви такі впевнені, що він прийде сюди особисто? Якщо Піо все зіпсував, а цей хлопець зміг піти та розповісти історію, хіба він не послав би когось ще, кого ви ніколи раніше не бачили?

— Тоді я можу лише запропонувати вам ретельно перевірити всіх ваших відвідувачів, — сказала Блоссом так само холодно, як і його. 'Я йду. Toe Jing може відправити мене назад. І якщо цей Дженеллі виявиться справжнім покупцем, переконайтеся, що він не отримає нічого особливого.

— О, та гаразд, лялечка, тепер усе це особливе, ти ж знаєш. Що це означає? Тоді це як у нас є новий штовхач. І я не вірю, що Genelli пропустить молодіжний ринок. Особисто я вважаю, що ми можемо його використати».

Босом витончено підвелася. — Просто переконайтеся, що він не використовує вас. Можливо, ця дівчина Челсі не була такою випадковою, як ти думав. Стеж за ним, Арго. Ви, мабуть, не хочете втратити найдохіднішу лінію, яка у вас коли-небудь була. Нехай зараз прийде То Цзін, щоб я вибралася з цієї смердючої дірки.


Виходить, Блоссом був там.

Щоб вказати на нього?

Навряд чи. Вона могла щось підозрювати, але не була певна.

Нік сидів за кермом «Ламборгіні» у темряві, нібито щоб дістати щось із бардачка перед сном, а насправді відкривав та закривав циліндричний сейф. Він вийняв стопку нових тисячодоларових банкнот і, засунувши їх у внутрішню кишеню, поклав всю зброю, яку зазвичай носив із собою, у сейф. Його посвідчення особи було за ним. Коли через півхвилини він вийшов з машини, замкнений так само щільно, як банківське сховище, він був людиною без будь-яких розпізнавальних знаків, за винятком крихітного татуювання з сокирою на внутрішній стороні ліктя, і беззбройним, якщо не брати до уваги одягу, в який він був одягнений. .

Він повернувся до своєї кімнати, щоб чекати, пристрасно бажаючи бути з Челсі, але знав, що не може, що йому не слід навіть зв'язуватися з нею; і він сподівався, з гризучим почуттям занепокоєння, що він не наражав її на небезпеку.


Арнольд Арго закінчив свою завуальовану телефонну розмову з Сан-Франциско і повісив слухавку. Якийсь час, глибоко задумавшись, він сидів за письмовим столом.

Він не міг програти. Ким би не виявився цей Дженеллі,

Арго не міг програти. Блоссом мала рацію щодо Челсі. Він подбає про це. В іншому головна пастка вже розставлена.

Він вимкнув світло в офісі і піднявся нагору. Але не до своєї кімнати.


Розділ 12


Рівно за чверть шість таксі висадило Ніка в аеропорту. Він ледве встиг помітити, що гелікоптер зник, як людина у важких темних окулярах поманила його до літака.

То був приватний літак, чотиримісна «Сессна», і вони були на борту одні. Менш як за три чверті години після зльоту літак почав повільно кружляти в променях раннього ранку і знижуватися на дно пустелі. Нік крадькома глянув на пілота. Чоловік говорив лише гарчими складами, а непотрібні окуляри забезпечували досить ефективне маскування. Але Нік все ж таки впізнав у ньому людину, яка вітала його в казино з такою іскристою усмішкою.

Усвідомлення не втішало. Це змусило його подумати, що на нього не чекають у Лас-Вегасі, де він зможе впізнати цю людину. Чи вони справді думали, що його обдурить хрипкий голос та окуляри?

Пілот вимкнув двигун і сказав через плече. — Відчини двері і виходь, — байдуже сказав він. Нік зробив, як йому сказали, почуваючи себе голим та вразливим без своєї звичайної колекції улюбленої зброї. Через три хвилини, стоячи за кілька метрів від «Цесні», він раптом почув гарчання стартера. Літак почав кермувати. Христе! подумав Нік. Ублюдок залишає мене тут. Безперечно, стерв'ятники прилетять об'їдати мої кістки.

Машина зупинилася приблизно за 500 метрів.

Нік лишився один.

Кущі полину, бур'яни, кактуси, голі піски безкрайньої пустелі. Сіро-блакитні пагорби на півдні, заході та півночі та пологий схил на сході. Нічого більше. Жодних ознак життя, крім літака, що очікує. Повна та гробова тиша.

І тут він почув звук працюючого двигуна десь далеко на заході. Повільно повзуча цятка перетворилася на лендровер, який зникав з поля зору і знову з'являвся, зникав і знову з'являвся, поки їхав похилому дну пустелі.

Нік дивився на нього і чекав.

«Лендровер» зупинився за кілька ярдів від нього. З нього вийшли двоє чоловіків, високих і міцної статури, химерно одягнених у плямисті комбінезони з ковбойськими капелюхами та чорними краватками на обличчях. Вони підійшли до нього мовчки, обидва з наведеними на нього пістолетами. Нік підняв руки, не кажучи жодного слова.

Вони мовчки обшукали його, чоловік у рукавичках погрозливо спрямував на нього пістолет, тоді як інший швидко, але ретельно обмацав його. Від обох пахло затхлим потом та сумішшю інших неприємних речей.

Людина в рукавичках знайшла гроші, п'ятитисячну купюру і п'ять нових тисячних купюр, і засунула їх у комбінезон.

- Гей, зачекайте, - почав Нік, і чоловік у рукавичках присунув пістолет на кілька дюймів ближче.

Він сказав. - 'Тихо!' Він сказав це по-мексиканськи, але акцент у нього не мексиканський. А очі між полями капелюха та шийною хусткою, як і в людини, яка його обшукувала, були вузькими очима на жовтувато-оливковій шкірі.

Нік мовчав. Інший чоловік відступив до лендроверу і повернувся з портфелем. Він дав його Ніку. Ключ був у замку.

"Послухайте, заселіться в готель пізніше", - сказав він, ретельно вимовляючи іспанські слова, але без мелодійності. — Тобі зателефонують сьогодні ввечері.

Нік відкрив сумку і швидко глянув на вміст. Він пирхнув. Понюхав під носом.

Нерозбавлений. Але чи було в ньому ще щось? У будь-якому випадку, це була перша якість. Класна штука. Надто добре для вискочки на кшталт Дженеллі... щоб лишити.

Він кивнув головою. - Добре, - сказав він, замикаючи сумку. 'Хто...?'

— Це все, сеньйоре, — бадьоро сказав голос з дивним акцентом, і двоє чоловіків різко обернулися і сіли в лендровер.

Чоловік у чорному, подумав Нік, дивлячись на них. І один із його спільників.

Думка була надзвичайно захоплюючою. Без сумніву, це довело зв'язок між Лас-Вегасом та Сан-Франциско, який він шукав. І це також вказувало на те, що спільною операцією керувала відносно невелика кількість людей, інакше їм не знадобилися люди з Сан-Франциско в пустелі Невада. Якщо тільки не було інших причин, з яких вони були тут, а не у Фріско...

Звук «Лендровера», що від'їжджає, заглушився, коли пілот «Цесна» розігнав свою власну машину і повільно вирулив на Ніка. Пілот поманив його на борт.

Зворотний шлях пройшов без подій та слів. Нік дивився, як під ними ковзає пустеля, шукав маяки, хоч і знав, що вони мало що означають. "Лендровер" наближався до них із заходу, і це було все, що він знав. Він так і не наблизився до місця, де зберігалися наркотики. Чи ось це?

Він глянув на людину в окулярах, яку назвав Перл. Вочевидь, він користувався довірою Арго, по крайнього заходу, певною мірою. Можливо, вирвати в нього керування літаком? Чи міг він зробити? А потім? Керувати машиною та одночасно витягувати з неї інформацію? Щойно. Краще зачекати. Почекати, доки вони приземляться. Наскільки він міг бачити, під льотним комбінезоном Перла жодних опуклостей не було. Достатньо швидкого захоплення ззаду; потім чинити тиск.

Тож він чекав.

Машина приземлилася і вирулила на пустельну ділянку аеропорту Лас-Вегаса.

Приголомшливо! - подумав Нік, напружуючи м'язи для атаки.

Мабуть, саме в цей момент Перл натискав єдину кнопку, яку Нік не бачив, бо вона була під ногою Перла.

«Без жартів, приятелю», — почув він слова Перла, а потім щось ударило його в живіт сліпучою твердістю — він так і не зрозумів, що саме — що змусило його почуватися майже неживим.

Коли туман розвіявся і біль став швидше тупим жахом, ніж болісним ножем у животі, він зрозумів, що літак зупинився, і Перл виштовхнув його у відчинені двері.

Він тяжко впав на платформу. Портфель упав поруч із ним, і позаду нього загарчав двигун «Цесна». Він повернувся і побачив, як літак вирулює на злітно-посадкову смугу, щоб знову злетіти.

Він гірко вилаявся і підняв портфель. І він, спотикаючись, шкутильгав по аеропорту, як п'яний, втягуючи повітря в свої порожні легені, дивуючись, у що, чорт забирай, він уплутався.

Вони не ризикували, чортові ублюдки; нічим. І раптове попередження, відчуття поколювання в шиї сказали йому, що вони ще не розіграли свою останню карту.

Троє чоловіків підійшли до нього, коли він йшов краєм поля в пошуках виходу. Виходу був; Найближчим виходом був великий зал очікування, і вони дісталися його задовго до того, як він дістався туди. Один із них був одягнений у кашкет і форму поліції штату; він зупинився, поклавши руку на ручку пістолета; був один у простому костюмі ФБР взяв у нього портфель; а третій, одягнений у відкриту спортивну сорочку, джинси та білі кросівки, відкрито глузував з нього, одягнувши наручники на Ніка.

"Що це за фігня?" - Запитав Нік.

Чоловік у костюмі, той нібито агент ФБР, суворо сказав: «Відділ казначейства» і показав посвідчення. - Давай спокійно, Дженеллі. Ви заарештовані.'

'Під арештом? На якому наведенні? Де ваш ордер?

Той усміхнувся, мов вовк, і підштовхнув його вперед.

"Це має значення?" 'Поспішай!'

Нік рвонувся вперед. Офіцер у формі приєднався до нього ззаду, трохи збоку від ФБРовця, якщо він ним був, тримаючи одну руку в кишені, а портфель — в іншій. Троє відвезли його на стоянку з іншого боку будівлі гавані та заштовхнули до машини без розпізнавальних знаків.

"Гей, послухайте ..." - сказав Нік, коли той сів поруч з ним, а офіцер сів за кермо. "Я маю право…"

'Ти не правий! Ти не маєш права, — глузливо сказав він. — Я розповім тобі про права, яких у тебе немає. Я, Шарко. Детектив лейтенант Шаркі, Департамент поліції Лас-Вегас. Гей, дай мені цю сумку, Дункан. Містер Дункан, вибачте мені. Я віддам вам цього птаха, як тільки оформлю його і поставлю кілька запитань. Я подзвоню тобі в офіс, гаразд?

- Добре, - сказав чоловік на ім'я Дункан, ставлячи портфель біля ніг Джинса. — Але будь обережний з доказами, гаразд?

- Перестань, - коротко сказав Джинс. — Ви зателефонуєте до штабу чи мені?

- У твій відділ, - сказав чоловік. 'Я зателефоную. Побачимося у Федеральній будівлі, Дженеллі, як тільки лейтенант закінчить із вами.

Він тонко посміхнувся і зачинив двері.

- Вже в дорозі, офіцере, - сказав Джинс. "Письмовий стіл, і швидко напишемо протокол..."

- Добре, сер.

"Що це означає, офіс?" - хруснув Нік. — Що ти міг би зробити зі мною?

Офіцер засміявся. — Не те, що я можу тобі зробити, а те, що маєш, приятелю. Бо що там — сорочки та крем для гоління? Він штовхнув портфель і знову засміявся.

Нік мовчав. Йому не хотілося нічого казати. Вони добре його спіймали.

Він провів інвентаризацію, оскільки дорога вилась під ними, і привела їх до Вегаса. Один агент, напевно, справжній. Один детектив у цивільному, можливо, справжній, але так само ймовірно і підкуплений. Одна людина з казначейства, відділу боротьби з наркотиками, для прикраси - і настільки ж фальшива, наскільки це можливо.

І хтось Ніколас Дж. Хантінгтон Картер, він же Джиммі «Кінь» Дженеллі, прямує до в'язниці. Він був акуратно влаштований.

З повагою Арнольд Арго.

Він, Картер, потрапив у біду. І Челсі, швидше за все, також. Зрештою, вона поручилася за нього дуже непрямим та тонким чином. Але, можливо, Арго, побоюючись труднощів, розгледів її хитрість.

У місті машина повернула у бік Мексиканського кварталу.

Поліцейський відділок? – подумав Нік. Можливо. Якщо так, то він може бути сприятливим чи несприятливим. Добре, бо тоді він матиме більше шансів вибратися живим. Несприятливим, тому що його єдиним виходом може бути звільнення офіційними каналами, і тоді йому доведеться викрити себе, і тоді Арго і вся зграя сховаються. Тоді тікати. Вистрибнути з машини та втекти.

Ні... Цей Шаркі був ланкою у всьому сумнівному ланцюзі. Спробувати Шарки. Потім ...

Машина зупинилася перед поліцейською дільницею. - Мені допомогти тобі привести його? - Запитав агент.

Лейтенант Шаркі насмішкувато пирхнув.

«Цей бомж? Ісусе, ні. Я можу впоратися з півдюжиною таких однією рукою, і я ще не втомився.

— Коли все в кайданках? - Саркастично запитав Нік. Шарки грубо витягнув його з машини і вдарив кулаком по спині. — Люба, — сказав він. «Комік. Подивимося, чи зможемо зробити з нього актора».

Коли вони увійшли, сержант у формі за стійкою підняв голову. 'Це хто?'

— О, бродягу, — сказав Шаркі. - Капітан тут?

— Тільки після обіду.

'Гарний. Я в душовій. Але спершу допоможи мені.

Сержант став перед Ніком і допоміг, коли Шаркі зняв кайданки, закрутив руки Ніка за спину і знову застебнув кайданки на його зап'ястях.

— Так краще, — сказав Шаркі, вдаривши Ніка по спині. «Поспішай, мішок».

Сержант глянув на них, хитаючи головою.

Вони пройшли повз два детективи в цивільному, які піднімалися сходами і прямували до підвалу. Один із них подивився на Ніка трохи сумно.

"Вбивця знову взявся за справу", - м'яко сказав він своєму колегі. "Цікаво, що він зробить цього разу, щоб змити кров зі стін".

Кімната була приблизно чотири на п'ять метрів, вся, крім стелі та цементної підлоги, була викладена плиткою. Там було два відкриті душі, ряд шаф, кілька раковин і єдиний стілець. Нема вікон. Одні двері, через які вони ввійшли. Лейтенант Шаркі замкнув двері, засунув ключ у кишеню, а портфель засунув в одну з шафок. Потім витягнув палицю. Він поставив ногу на стілець і глянув на Ніка, вільно нею похитуючи.

— Ну, — сказав він. — Добре виглядаєш, любий. Мабуть, це обійшлося вам у копійчину. Але в тебе ще залишилися гроші, чи не так? Вітання?' Раптом він відштовхнув стілець убік і підняв ногу. Нік бачив, як він наближається, але все, що він міг зробити, це втягнути живіт і обернутися боком. Жорстокий удар, спрямований у пах, потрапив у стегно, і його тіло відлетіло назад. Він випростався, гірко лаючись, і важко дихаючи.

— Непогано, — розважливо сказав Шаркі. «Непогано для старого. Але, можливо, наступного разу вам не так пощастить. Не зрозумій мене неправильно, я не торгую з тобою, Дженеллі. Ти робиш мені одну пропозицію. Ваша найвища ставка. В тебе не буде другого шансу.

'Пропозиція?' - Видихнув Нік. "Що я купую на це?"

Шарки змахнув палицею. "Можливо, ваше життя", - сказав він. «Останній хлопець, з яким я розмовляв тут, повісився у своїй камері. Але я відкрию вам секрет. Якби вони провели розтин, то виявили б, що його органи розірвані. Із цим варто попрацювати, Дженеллі. Зроби мені пропозицію!

Дубинка різко вдарила і потрапила Ніку до бруньок. Нік зігнувся навпіл, задихаючись, і цього разу його біль не був симуляцією.

Він задихався. - "Ти ублюдок, ти ублюдок!" - У мене немає грошей. Обшукай мене. Lamborghini припаркований у Sands. Моя машина. Десять тисяч на панелі приладів, замкнені. Відвези мене туди – я покажу тобі. Чесно!

Шарки засміявся. - Чесне слово! Можливо. Можливо. Подивимося. Можливо, ми вирушимо на прогулянку, тільки вдвох. Але спочатку...!'

Він знову рухався з блискавичною швидкістю, приземляючи дубику на голову Ніка з умінням, яке запобігло втраті свідомості Ніком, завдавши йому сильного болю. Швидко, люто він ще двічі вдарив його по нирках. Нік упав на землю і застогнав, але не так деморалізовано, як думав Шаркі.

«Я зроблю тобі боляче», — заспівав Шаркі. «Я завдаю тобі болю. Ламборджіні, так? Я можу його знайти без тебе. Але ти повинен говорити, і якщо ти будеш говорити надто повільно, буде боляче, друже. Ти розкажеш мені дещо, що деякі з моїх хлопців хочуть знати. Хто ви насправді, чому ви приїхали до Лас-Вегаса. Хто ще тут знає про ваш бізнес. Такі речі. Якщо відповіді здаються мені правильними, що ж, тоді, можливо, я просто трохи завдаю тобі болю. Так що вам потрібно буде залишатися в лікарні лише кілька тижнів, щоб охолонути. Спеціальна лікарня, звичайно. Дуже тихе місце. Він посміхнувся. «Просто подумайте про це на мить. Говоріть. Швидко!

Нік відпочив, зібрався з силами. Нарешті він скочив на ноги і обережно відскочив від Шарки.

— Нема чого розповідати, — видихнув він. «Я такий, який я є, і ви знаєте, хто я такий. Заарештуй мене в ім'я Ісуса. Відведи мене до суду. Я поговорю з ними.

Шарки відкинув голову і залився сміхом.

«Все ще комік, чи що? Може, ти ще не знаєш, хлопче? Є ще дещо, крім того, що він недбало змахнув палицею, щоб ви розмовляли. І не навпроти судді. А розповіли мені все. Пам'ятаєш дівчину Дженеллі? Подумай про дівчину! Можливо, вона теж може щось розповісти. Або, можливо, ви воліли б позбавити її від цього. Що ж?' Нік виглядав незрозумілим. - 'Дівчинка? Яка дівчина? Жодна дівчина не має до мене жодного стосунку, Шаркі.

Сміх Шаркі був широким та фальшивим. «Я не можу їх звинувачувати. Але ти, можливо, захочеш мати з ними справу, Дженеллі. Можливо, навіть ви не хочете, щоб солодка кицька постраждала. Стільки болю, скільки я збираюся завдати тобі!


Челсі сонно позіхнула. Годину сну після її останнього шоу, а потім цього божевільного Арнольда Арго довелося викликати її з ліжка, щоб рано-вранці поїхати на своє ранчо. Якби він не був її босом за п'ятсот доларів на тиждень, вона дала б йому по морді. Але вона працювала на нього, і так... Звісно, на свіжому повітрі було добре. Але цієї години дня, боже мій! І з найгіршої з можливих причин. Дивитися, як сходить це прокляте сонце. Схід! Вона проспала більшу частину шляху.

Вона налила собі ще чашку кави, почекала, поки вона повернеться від телефону. Рано-вранці тут було людно. Спочатку "Лендровер", який прибув незабаром після того, як прибули вона та Арго. Арго вийшов йому назустріч, і двоє чоловіків, що вийшли, дали йому щось, що, здавалося, йому сподобалося. Потім вони пройшли в задню частину будинку і в спальний будиночок або щось таке. А через деякий час приземлився літачок, і Арго знову був задоволений. Тепер телефонний дзвінок. І все це до сніданку.

Вона пила каву і думала, чи це не пов'язано з Ніком. Їй дуже хотілося вірити, що це не так. Якщо Арго просто хотів кохатися, це одне. Вона могла тримати його у вуздечку. Але...

Двоє чоловіків із Land Rover. Вона тільки мельком побачила їх, але їй не сподобався їхній зовнішній вигляд. Вони мали щось китайське. І двоє інших, власники ранчо. Вони мали вигляд мексиканців, але виглядали фальшиво. Та й сам Арго, здавалося, втратив частину своєї зовнішньої чарівності, ніби тепер почала виявлятися його справжня жорстокість.

Челсі почав почуватися дедалі незручніше.

Арго повернувся до вітальні, потер руки і виглядав ще задоволенішим, ніж раніше.

Арго був задоволений; задоволений собою. Кулі був хлопчиком, щоб отримати відповіді. Якщо Дженеллі має рацію, трохи грубості з ним не зашкодить. Зрештою, мабуть, краще було налякати його, щоб він пішов. Власні боси Арго платили йому досить добре – багато! - без необхідності додаткового заробітку. Доставляли йому героїн та платили йому теж! Боже, ці чортові китайці не тільки давали йому наркоту, вони навіть відкрили для нього зовсім новий ринок – найкращі школи в країні! Все, що йому потрібно було зробити, це знайти штовхача, і Бог знає, що це було досить легко. Яка йому справа до того, що китайці хочуть зробити зі студентів та професорів наркоманів? Він пройшов весь шлях із ними.

І якщо Дженеллі виявиться самозванцем, переодягнутим урядовим агентом, він скоро збожеволіє після того, що вони його розкусять. Шарки одразу повідомить Арго, якщо Дженеллі зможе вирватися на волю. А потім — героїн зникне, він зробить безневинне обличчя, попередить китайців, щоб вони втекли, і спокійно заживе за рахунок жирного бонусу, доки вони не будуть готові розпочати все спочатку. Дуже акуратно красиво та просто.

Він сів поруч із Челсі і налив собі чашку кави. - Отже, дитино, - сказав він. — Скоро ми покатаємось верхи, і я тобі все покажу. Але тепер нам потрібно спочатку побалакати, добре?

- Добре, - сказала Челсі, здивовано дивлячись. Сьогодні в Арго було щось, що їй зовсім не подобалось. «Чи можу я хоч трохи поспати, перш ніж ми вирушимо на екскурсію?»

- Можливо, - сказала Арго. «Спочатку ми маємо поговорити. Про вашого друга Дженеллі. Він зробив мені досить дивну пропозицію. Таке дивне, я хочу спочатку дізнатися про нього набагато більше. Ти скажи мені, Челсі, дитино. Розкажи мені все, що ти знаєш.

Челсі розширила очі. Отже, це було з Ніком. Страх закипав у ній. Але на її обличчі позначилося лише ввічливе подив і натяк на нудьгу.

— Я вже тобі розповіла, — сказала вона. "Він просто маленький гангстер".

"Ну, і я думаю, що ти, можливо, не все мені розповіла", м'яко сказала Арго, і коли він узяв її руку в свою, його дотик став сталевим. - Не зовсім все, ангел. Він мав обов'язково трохи погратися з цією дівчиною. - Так розкажи мені все про це, Челсі, моя люба. Його хватка на її руці посилилася.


Лейтенант Шаркі все ще сміявся, підводячи ногу, щоб ударити Картера по голові.

Але цього разу Нік був швидшим, він приготувався до цього. Він упав навколішки, зігнувшись, щоб обернутися спиною до Шарки; і він сів, як краб, і його сковані наручниками руки метнулися набагато швидше, ніж клешні краба, і схопили Шарки за кісточку. Він міцно схопив його та закрутив. Шарки заревів і тяжко впав на землю.

Нік ударив його по голові обома ногами і почув приємний удар. Потім він покотився далі, відпустивши кісточку Шарки і пригнувшись до своїх зв'язаних зап'ястей. Він дивився, як приголомшений Шаркі витягував руки так широко, як тільки міг, розчепірував лікті, майже відчуваючи, як рвуться його м'язові зв'язки, і притискав руки до свого згорбленого тіла, проштовхуючи зад через дугу, утворену його руками. Він знову покотився далі, цього разу з підібганими колінами і пригнувшись, а потім став на ноги, з руками в наручниках перед собою.

Шарки теж підвівся і вилаявся.

Нік рухався з грацією та швидкістю ягуара. Його права нога вилетіла і сильно вдарила іншого чоловіка в пах. І коли Шарки, зігнувшись навпіл і зчепивши руки перед хворим місцем, позадкував назад, Нік стрибнув на нього з високо піднятими руками м'язистою петлею, яка лягла на плечі Шарки, притиснувши руки до його тіла, немов у сталеву рукоятку. Нік стиснувся. Його коліно сильно підігнулося і дуже боляче вдарило Шаркі. Потім він ударив Шарки головою під підборіддя, ударив його об викладену плиткою стіну і знову і знову стукав про неї його головою, поки Шаркі не закричав з булькаючим звуком, який вказував на те, що він майже зайшов надто далеко, щоб бути хоч чимось. корисним. Нік різко зупинився. Але він продовжував чіплятись за нього.

- Твоя черга, Шаркі, - люто сказав Нік. 'Тепер твоя черга. Скажи це. Що це означає з дівчиною? Де Арго ховає свою наркоту? Що ти робиш для нього? І постарайся не брехати, слимаку. Не кажи мені, що ти не знаєш. Спробуй скажи правду! Його сильні руки знову вщипнули його, і він ударив у горло Шарки. Але не так сильно, щоб чоловік не міг говорити після того, як ще кілька разів ударився головою об тверду плитку.

Як і всі хулігани, Шаркі був боягузом. Він почав балакати.

Він задихався. - 'Ви з ФБР,' - Чому ти відразу цього не сказав? Тоді ми могли б працювати разом...!

— Тепер ми працюємо разом, ублюдок, — похмуро сказав Нік. 'За моїм методом. Що далі, Шарко? Що ви ще можете мені сказати?

Залишилося небагато. Саме те місце, де було ранчо Арго, де він був із дівчиною. Ще один удар об стіну. Він дістав із кишені ключ від наручників. Останнє, жорстоке побиття, щоб екс-лейтенант Шаркі довго-довго не міг нікому нічого сказати.

Нік залишив його в калюжі крові. Може й житиме. Але навряд чи.

Нік вмився в одній з раковин і оговтався. Шарки помре, якщо йому найближчим часом не прийде допомога, але Кіллмайстру було байдуже. Він мав інші справи на думці. Як вибратися звідси, наприклад.

Найкраще, вирішив він, сміливо вийти за двері. Сержант за прилавком міг зробити лише один висновок – жертва Шарки заплатила. Тому він недбало вийшов із душової і замкнув за собою двері. Це спрацювало.

Детектив у цивільному, якого він зустрів шляхом, байдуже подивився на нього. Сержант за прилавком здивовано звів очі і похитав головою.

Він сказав. - 'Чоловік!' "Вам пощастило!"

Нік усміхнувся. - Маленька помилка, - сказав він. "Все роз'яснилося".

Він вийшов із будівлі, як чоловік, без жодних турбот. За кілька кварталів він пішов швидше. Потім він почав тікати. Нарешті він пригальмував, упіймав таксі і сам поїхав до готелю «Сендс».

Ламборджіні все ще стояв на стоянці.

"Вітання!" - сказав паркувальник. Минулої ночі був хлопець, який хотів подивитися на твою машину, ти знаєш це? Намагався підкупити мене, щоб я його пустив. Що ви мені скажете? Боже, чого тільки не відбувається у цьому місті!

Нік дав йому щедрі чайові та швидко поїхав.

Залишивши місто на півгодини, він зупинився і зняв з маскування під Дженеллі. З нього було достатньо, і настав час бути самим собою. У «Ламборджіні» нічого не чіпали завдяки, як він припустив, паркувальнику. Вільгельміна, Гюго та П'єр повернулися на свої місця. На його тілі. А схованки в дошці та підлозі досі містять речі, які мали там бути.

Він поїхав далі. Знову зупинився на безбарвній заправці в пустелі і зателефонував до казино, назвавшись лейтенантом Шаркі. Сумний голос сказав йому, що Арго тут немає, його місцезнаходження невідоме. Міс Чейз також не було. Не знають де вона.

Нік знову поїхав далі, швидко зв'язався рацією, перш ніж розігнатися до максимальної швидкості. Потрібно було повідомити, що наркоторговця Джиммі «Кінь» Дженеллі був застрелений під час спроби втечі після жахливого побиття хороброго лейтенанта Шаркі... не змогли його зупинити.

Він відкрив капот, і сонце палило на нього. «Ламборджіні» рвонув на південний захід, повз те місце, де приземлилася «Сессна», і попрямував до блакитних пагорбів і ранчо Арго.


Обличчя Арго спалахнуло там, де його вдарила розкрита долоня Челсі, а його темні очі спалахнули.

- Спробуй ще разок, дівчинко, - гаркнув він, - і я зроблю тобі дуже боляче. Ти щось приховуєш від мене...

'Йди до біса!' - вона в гніві схопилася на ноги. — Тепер я починаю тебе розуміти, Арго. Вся ця історія з Дженеллі - це всього лише твій прийом, чи не так? Привід схопити мене і торкнутися мене! Просто впади мертво. Я йду звідси, навіть якщо мені доведеться пройти весь шлях назад пішки...

На цей раз рука Арго розсікла повітря і вдарила Челсі по щоці. Її голова відлетіла убік, і вона задихнулася.

— Дивись, що кажеш, повія, — прогарчав він. "Ще один коментар від вас - та якого біса ви хочете?"

Двері були відчинені, і на порозі стояла людина зі слабкою, але перлинною усмішкою.

— Вибачте, що турбую вас у такий незручний момент, — сказав він, уже не гарчачи, але так само сяючи, як і його посмішка. «Я подумав, що вас може зацікавити радіорепортаж із Лас-Вегасу. Про вашого хлопця, лейтенанта Шарки.

'Так? Що сталося з ним?' - відрізав Арго.

«Вони знайшли його в підвалі поліцейської дільниці, побитої до напівсмерті, майже мертвої. Усі штати розшукують якогось Джиммі Дженеллі, підозрюваного у торгівлі наркотиками, який, мабуть, сильно побив його, а потім втік».

Челсі була актрисою, але вона не могла сказати здивоване "Ні!" це не змогло її зупинити. Арго швидко глянув на неї.

— У тебе добрі друзі, дитино, — лагідно сказав він. «Дженеллі, маленький гангстер, убивця копа. А Шарки крутий. Хто б міг подумати, що така старенька постать, як Дженеллі, могла дати йому ляпас? Може, у Дженеллі є приховані таланти, га? Його погляд ковзнув до дверей. - Добре, Хуане. Нехай хлопці починають збирати речі. Ти ніколи не дізнаєшся всього.

- Добре, - сказав Хуан. — Ви можете розраховувати на це. Мені зателефонувати?'

- Я зроблю це сам, - сказав Арго.

Коли двері зачинилися, він повернувся до Челсі. — Я думаю, ви знаєте, що справжній злочинець так не робить, — сказав він балакучим тоном. «Він сяде у в'язницю чи викупить себе. Так розкажи мені про Дженеллі, повія! Його відкрита рука хитнулася, і він сильно вдарив її по обличчю, а потім з іншого боку. Вона спіткнулася і впала.

— Ублюдок, — прошепотіла вона. «Бідний, слизький, жалюгідний ублюдок». В її очах стояли сльози, з носа текла кров, і вона знала, що буде ще гірше. "Брудний сучий син, купа лайна, смітник!" Це була не та мова, яку вона використовувала раніше, але тепер це було з почуттям. А за ним були ще непристойніші слова — слова, значення яких вона ледве знала, але які самі їй здаються брудними й неприємними. Арго також. Він підняв її на ноги, палаючи люттю, і вдарив її по обличчю тильною стороною долоні.

«Свиня задниця!» - сказала Челсі.

На цей раз Арго заревів і стиснув кулак. Вона передбачала, що це наближається, і дала собі волю вдаривши його в обличчя, і за секунду до того, як знепритомніла, зрозуміла, що досягла успіху.

Вона довго нікому нічого не казала.

Двері знову відчинилися.

- Ну-ну, - сказав Хуан, і його усмішка стала ширшою. «Я бачу, твоя чарівність не виправдалася. Цікавитесь останніми новинами радіо? Вони схопили Дженеллі, він чинив опір і був застрелений».

Арго обернулася і глянув на нього. — Застрелено, — здивовано повторив він. — Значить, він не був агентом… Ісусе!

'І зараз?' - спитав Хуан.

- Мені треба подумати, - сказала Арго. — Виведи її звідси. Відведи її до моєї кімнати і кинь на моє ліжко. Мені треба подумати.'


Сонце стояло високо й палило в небі, а «Ламборджіні» був стрілою, що летіла крізь пустелю. Прикриття не було; нічого, що могло б замаскувати машину та водія; жодних шансів отримати підкріплення від розкиданих країн агентів АХ. Тільки Картер. Але саме так він любив працювати.

Це буде нелегко, особливо зараз, коли йому доводиться зважати на Челсі, а «Ламборджіні» не зовсім невидимка; проте він не мав іншого вибору.

Далеко попереду він побачив сонце, що торкнулося срібного крила. Потім на чомусь іншому, мабуть, на машині. Тоді на низькому даху – ні, два дахи. Ферма та сарай або стайня. Потім ще один автомобіль, Land Rover.

Він трохи пригальмував, щоб одягнути капот і відкрити більший із двох потаємних відсіків у «Ламборгіні». Він поклав вміст на сидіння поруч із собою і знову прискорився, прямуючи до того місця, де сонце блищало на Цесні, великій припаркованій машині, Лендровері та дахах.

«Ламборджіні» промайнула милі, пронесла Ніка повз літак і по дорозі повз машини, вивела його з вереском на великий ганок, і двері відчинилися, і з'явився чоловік зі зброєю в руках. Пістолет-кулемет, піднятий — але нерішуче.

Нік не вагався. Те, що він мав зробити, могло бути небезпечним для Челсі, але — допоможи йому Бог! — це була найменша з його міркувань. Контактна граната вилетіла з його пальців до того, як машина зупинилася, і він побачив, як людина вибухнула клаптями, які розлетілися в повітрі огидною сумішшю фрагментів стіни. Ганок звалився, і хтось заревів звідкись над тріском. Нік прискорився і водночас націлив димовий пальник. Її ніс виригнув густу хмару, що охопила будинок, і, перш ніж дим повністю закрив його поле зору, він швидко обвів Ламборджіні навколо будинку. У лічені секунди весь будинок був оповитий хмарою диму, і дикі постріли, що прорвалися крізь нього, полетіли навмання.

Він зупинився поруч із припаркованим «лендровером» і ковзнув животом крізь дим із гранатою в кожній кишені та Вільгельміною в руці. У хаті було тихо, на нього чекали. Він повз повільно та обережно; він слухав, всі його нерви напружилися від звуків у домі та навколо нього.

Кроки почулися поруч із ним, зовні. Майже такі ж безшумні, як і його крок, але не зовсім. Він чув їх. Дві людини. Один наближається ліворуч перед ним, інший праворуч. Дуже обережно. Тепер вони були такі близькі, що він відчував запах їхніх несвіжих тіл, майже відчував вібрацію їхніх кроків. Достатньо близько.

Він упав плазом і високо підняв Вільгельміну. Люгер двічі гавкнув ліворуч, викликавши крик, що булькав; Нік перекинувся, коли куля просвистела праворуч повз його вухо, потім вистрілив знову. На цей раз один постріл викликав гарчання та удар. Він знову зачекав. Витяг з кишені гранату і кинув її в задимлену дірку на тому місці, де раніше були двері. Потім він устав і побіг навколо будинку, шукаючи пальцями вікно, і почув крики та залпи вогню, які ні в кого не потрапили. Потім його обмацуючі пальці знайшли вікно, відкрите дихаючим ранковим повітрям, і його тіло ковзнуло всередину.

У димних сутінках він побачив тіло на ліжку. Жіноче тіло. Але він не мав часу на розслідування. Голос Арго проревів: «Назад, ідіоти! Треба підкрастися до нього ззаду - якого біса чекаєте? Вбийте його!

Нік підкрався до дверей. Побачив Арго, що стоїть у коридорі і розмахував пістолетом. Двоє чоловіків тікають із автоматами. Третій стояв із блідим обличчям, перлова усмішка зникла.

Кіллмайстер кинув свою останню гранату та прицілився. У нього була швидкоплинна думка про те, як шкода, що він ніколи не зможе допитати Арго, а потім друга швидкоплинна думка, що йому це справді не потрібно.

Вибух розірвав коридор на шматки. Стіни впали, вікна вибиті; двері спальні злетіли з петель і вдарили Ніка.

Пролунав крик. Падали уламки. Здіймалися хмари пилюки. Потім тиша. Тиша, якщо не рахувати падаючих шматків вапняку і полум'я, що витікає.

Нік штовхнув двері убік і швидко оглянув будинок. Семеро чоловіків, які прийшли до жахливого кінця, включаючи Арнольда Арго. Замкнене сховище, а зовні замкнений і тихий сарай, що заслуговує на подальше вивчення.

А всередині, на ліжку, Челсі ворушилась і стогнала.


Розділ 13


Худий чоловік розвів витончені руки і похитав головою.

— Перепрошую, джентльмени, — сказав він. — Боюся, я не маю для вас відповіді. Дженеллі міг бути нашою людиною, а міг і не бути. Я вірю, що ми можемо припустити, що він мертвий. Але я не знаю, чому ми нічого не чуємо від Арго. І я не можу пояснити, чому не можу до нього додзвонитися. Я можу тільки запропонувати найбільш імовірне пояснення — що він сам сховався з героїном як запобіжний захід, поки цей інцидент не закінчиться. Щодо вашої пропозиції, товаришу Лінг, я не думаю, що було б розумно відправити То Цзін і Лі Чан назад на гелікоптері. Якби на ранчо були якісь труднощі – у чому я, до речі, схильний сумніватися – звичайно, відразу почнуть підозрювати вертоліт. Ні, товариші. Ми можемо лише чекати. І я можу запевнити вас, що ми тут в абсолютній безпеці. Ми ховалися; все приховано. Нам нема про що турбуватися. Приходьте, друзі! Настав час обіду. поїмо, вип'ємо вина, освіжимося. І плануйте ще важливіші справи. Його голос бадьоро вібрував, але очі за товстими темними окулярами були стурбовано примружені.

Товстун скочив на ноги.

"Так, нам треба поїсти", - сказав він. «Але не забувайте, що Пекін розраховує на вас, докторе Твін».

Струнка фігура вклонилася.

"Ця думка допомагає мені", - сказав отець Блоссом.

-

Вже давно стемніло, коли «Ламборджіні» з Ніком за кермом і Челсі з розпухлим обличчям збоку пригальмували перед вогнями Сан-Франциско. Автомобільне радіо пробурмотіло тихо, підбадьорливо. Ще не було повідомлень про те, що Картер залишив у пустелі Невада — палаючий вогонь, який поглинув ранчо та сарай, «Сесну» та припарковані машини. Він ретельно обшукав ферму, перш ніж спалахнуло полум'я, що просочується. У стінному сейфі він знайшов понад 200 000 доларів готівкою та закодований список, який, як він вважав, має бути списком штовхачів та місць. А з замкненого сараю він витягнув велику скриньку із забороненими наркотиками. Але він залишив зброю та боєприпаси, щоб підлити олії у вогонь.

Ланцюг практично замкнувся. Супутні докази, так, але незаперечні. Одне чи два посилання були ще трохи темними, але вони були. Непристойні фотографії. М'який, гіпнотичний голос. доктор Мартін Сіддлі Уінтерс, такий улюблений учнями, але такий мертвий...

Челсі позіхнула, а потім раптом застогнала. Її рука потяглася до болючого обличчя.

"Чорт забирай", сказала вона. — Не думаю, що мені дуже подобається твоя робота, Картер, хоч би якою цінною вона була. Відпочинемо, чи що?

- Добре, - сказав Нік. 'Ви збираєтеся відпочити. У мене є ще справи.

Він висадив її біля готелю Марк Хопкінс і продовжив шлях.

Можливо, він вибрав неправильну мету для свого останнього удару, але передчуття підказувало йому, що йому залишилося йти лише в одне місце.


У будинку на Телеграф-Хілл було тихо та темно.

Нік підкрався в темряві, темний і мовчазний сам у чорній сорочці, чорних штанях та туфлях на м'якій підошві. Його рухи були навмисне повільними, і навіть коли він виявився прямо навпроти витонченого будиночка Блоссом, він не робив швидких рухів.

Йому потрібен був деякий час, щоб бути абсолютно впевненим, що будинок охороняє лише одна людина — принаймні зовні, — і коли він зміг вловити характер повільної ходьби людини, він підкорився цьому зразку... став другою його тінню в місячному світлі. Смертельна тінь.

Х'юго мовчки ковзнув у його руку. Нік прискорив кроки. І стрибнув. Його ліва рука обхопила чоловіка за горло, а правою він проткнув його шию Х'юго, як рожном. Почувся тихий булькаючий звук, раптова напруга в тілі, потім воно стало мертвим тягарем.

Нік опустив тіло на землю поруч із будинком, у дуже темне місце.

Передні та задні двері були знову замкнені з моменту його останнього візиту. Без спеціальної відмички це вимагало б значних зусиль. Навіть зараз йому знадобилося більше трьох хвилин, щоб відчинити задні двері і закрити її за собою.

Він крадькома прокрався по хаті, шукаючи сліди компанії та бічні двері, де, за словами Блоссом, жила раніше за Сіссі.

Мелфорд цим скористалася. Компанії не було, але маленькі бічні двері здалися йому легкими, хоча він і не бачив її зовні. Ще один секретний китайський вхід, припустив він, піднімаючись чорними сходами в ту частину будинку, де жила Сіссі.

Вона була напрочуд маленькою і зовсім порожньою.

Його ліхтар-олівець оглянув стіни від підлоги до стелі і поринув глибоко у шафи; але він не міг знайти жодних слідів у зв'язку з покоями Блоссом. Він був упевнений, що прохід має бути там — або між спальнею Блоссом та цими іншими кімнатами, — але, незважаючи на свою наполегливість, пропустив її. І він не міг більше гаяти часу.

Він прокрався назад і обережно пробрався через вестибюль і вгору сходами до кімнати Блоссом. Він чув її тихе дихання, відчував її запах. Блідий промінь місячного світла падав на велике ліжко, відкриваючи, що воно лежить у центрі, її вугільно-чорне волосся розкидалося по шовковій подушці, а її чудове тіло наполовину прикрите простирадлом, так що її гарні груди оголюються, як спокусливі плоди. Але цього разу Картер не піддався спокусі. Він підкрався до ліжка і подивився на неї зверху вниз, вдихаючи аромат, який був сумішшю мускусних духів, ладану і опіуму, і прислухаючись до її дихання. Вона справді спала, і глибоко.

Він дістав з кишені моток скотчу і двома швидкими помахами гострого леза Х'юго відрізав два шматки. Потім він відкинув простирадло і міцно зв'язав зап'ястя та кісточки. Вона продовжувала спати, хоча ритм її дихання змінився, і він знав, що вона незабаром прокинеться.

Добре. Тоді вони могли б поговорити. Тим часом йому ще було чим зайнятися.

Він пересунув ширму, щоб стежити за нею, поки робив це, потім обмацав стіну, доки панель не відсунулась убік. Потім він ступив у порожню маленьку кімнату і посвітив ліхтариком. І знову світло впало на стіни без вікон і дверей, на стіл, стілець і важку сталеву картотечну шафу. Десь повинні бути ще одні двері, ще одна прихована розсувна панель або, принаймні, люк або щось таке. Але скільки він не шукав, нічого не знайшов, і зрештою здався і звернув увагу на картотечну шафу.

Усі ящики були замкнені на один замок, і він чинив опір йому майже десять хвилин. Потім воно здалося. Він висував ящики один за одним, швидко і безшумно, чуючи зітхання Блоссом у кімнаті позаду нього; і він нічого не знав про хитромудру сигналізацію, яка спрацювала, коли він зламав замок.

У ящиках виявилася камера, кілька негативів чоловіка та жінки, переплетених у вкрай компрометуючих позах, невелика кількість наркотиків, шприц, магнітофон та стопка аудіокасет. Білий предмет привернув його увагу, коли він нахилився, щоб подивитися на магнітофон, і він висвітлив його своїм світлом. Квиток. Декілька карток, притиснутих до стінки ящика, начебто вони випадково туди впали. Нік витяг одну.

То була візитна картка Orient Film and Export Company.

Так Так Так.

І тут він побачив, що провід від магнітофона йде через задню стінку шафи до стіни, а другий провід йде через невеликий отвір спереду внизу і через підлогу і стіну до маленького динаміка високо над секретом. двері закінчилися.

Він натиснув кнопку і порожня котушка магнітофона закрутилася. Ні, вона була порожня. Коли котушка оберталася, шматок стрічки, що відірвався, спалахнув угору. Він зупинив пристрій. Порожніх стрічок не було, тому він узяв повну стрічку з коробки і обережно просунув кінець вільної стрічки на кінець іншої стрічки. Потім він промив машину та ввімкнув її.

М'який, добрий, переконливий голос прошепотів у спальні. Не голос Блоссом — теплі, співчутливі тони чоловічого голосу бурмотали з гучномовця в кімнаті. Нік подивився в спальню, поки слухав, і побачив, як Блоссом трохи повернулася в ліжку. Але її очі все ще були заплющені. — коли прокинетеся, докторе Вінтерсе, — промовив голос. “Ваші учні люблять вас, слухають вас. Блоссом подбає про те, щоб вони продовжували любити вас. Блоссом теж продовжуватиме любити тебе. Ви допоможете їй у всьому, що вона вас попросить. Вона скаже вам, що сказати, і ви це скажете, докторе Вінтерс. Ти забудеш мій голос, але пам'ятатимеш інструкції. Ви також пам'ятаєте, що ми знаємо і можемо надати докази того, що ви все ще комуніст, і ми це зробимо, якщо ви не співпрацюватимете. Крім того, пам'ятайте, що у нас є фотографії, які самі по собі можуть занапастити вас. Пам'ятайте про це, докторе Уінтерс. Але забудьте, що ви чули голос. Пам'ятайте про страх. Пам'ятайте, що ви повинні співпрацювати. Тепер іди спати, а потім прокинься. Спи зараз… спи зараз… спи… — голос лікаря Твіна стих.

Блоссом хихикнула. Нік вимкнув магнітофон і побачив, як вона сіла. Вона посміхнулася до нього.

- Так ось як ти придбала Вінтерса, - категорично сказав Нік.

«Секс, шантаж, гіпноз, ще раз шантаж. Але якимось чином він дізнався про це, чи не так? Блоссом голосно розреготалася і звісила свої стрункі ноги з краю ліжка.

- Якось так, - сказала вона. — Двічі дві дорівнює чотирьом, ця слабка людина. Я думаю, він був здивований, що став таким шалено закоханим після кількох злегка пряних напоїв»

Її сміх знову перетворився на хіхікання. «Він був незграбним ідіотом. Не те що ти, гігант сексу. Бог! Ти був чудовий. Я міг би вбити цих тупих ідіотів, коли вони вдерлися надто рано. Її обличчя потемніло. — Саме тоді, коли я отримувала таке задоволення з тобою. Набагато більше, ніж з Мартіном, набагато більше, ніж Піо. Але, звісно, вони почали боятися. Вони були впевнені, що агентство з наркотиків або ФБР поставить одного зі своїх людей на місце Мартіна. Я теж так думала, але не була певна. Чому б вам не розв'язати мене, щоб ми могли зайнятися тим, чим займалися, коли нас грубо перервали? Вона звабливо подивилася на нього і зробила непристойний жест відкритими стегнами.

- Можливо, так, - сказав Нік, відчуваючи огиду до цього видовища. — Але спершу скажи мені дещо. Лабораторні тести речовини, яку він знайшов в Арго, ймовірно, дадуть відповідь, але він мав моторошне відчуття, що його не буде поруч, щоб почути результати.

І він безперечно хотів знати. «Скажи мені, чому цей матеріал такий особливий. Чому всі ці студенти божеволіють одночасно, ніби все йде за розкладом?

Її сміх був зіпсованим дитячим захопленням. «Так, це щось особливе, чи не так? Як ЛСД, але набагато сильніша. О, вони стають дикунами! Вони повністю вражені цим. І ти знаєш? Є вбудований годинник! Спершу вони спокійні, а коли вирветься назовні - привіт! І тоді тільки один хлопчик повинен кинути пляшку, один хлопчик, який божеволіє і закричить, один хлопчик, який закричить "Світ!", і тоді весь натовп божеволіє!» Вона радісно посміхнулася і задерлася на ліжку.

— І ти вважаєш, що це чудово, — сказав Нік, витягаючи Вільгельміну з кобури.

Він знав, що дика посмішка Блоссом викликана не лише наркотиками. Вона відчувала себе у безпеці. Повна впевненість. І через відчинені двері її кімнати увірвався протяг, якого раніше там не було. - І ти справді не хотіла йти лікуватися сама, чи не так?

'Ти не в своєму розумі?' - закричала вона, і всі сліди східної витонченості зникли. «Відмовитися від цього заради тебе? Навіть не для тебе, красеньку! Я не думаю про це.

— А Вінтерс? Він мав бути вашим пропагандистом, чи не так? Щоб розбестити цих студентів політично?

"Ба". Вона зневажливо сказала. - «Він був лише першим. Якщо ця справа запрацює, ми матимемо багато таких, як він. У ваших кампусах повно рудоволосих. Все, що їм потрібно, це хтось подібний до мене, щоб підштовхнути їх. І перш ніж ви це дізнаєтесь - але в певному сенсі це було ганьбою для нього. Він здогадався трохи раніше, ніж я думала. Одного разу він прийшов сюди рано вранці, і коли я повернувся додому з Lancia, вона щойно виїхала зі спальні, як щодо цього? І тільки пізніше я дізнався, що він мав магнітофонний запис. Але це не мало значення – ми все одно його вбили.

- Справді, - сказав Нік, прислухаючись до тихого скрипу зі сходів. Звичайно, вона була не проти поговорити. Вона знала, що далі її слів не піде, і насолоджувалася словесною грою, від якої раніше їй доводилося утримуватися. «Все дуже розумно. Спершу наркотики, потім пропаганда. Але доктор Мартін Сіддлі Уінтерс виявив, що це щось більше, ніж секс, брудні фотографії та обожнювання студентів, тому він запакував свою сумку зі зразком наркотиків, можливо, з фотографіями і, звичайно ж, із записом, який він зробив, коли почув нас. І візитна картка, яка видавала всю цю плутанину.

"Не весь букет". На мить вона виглядала трохи невпевненою. "Звичайно, він не знав ..."

— Вся ця плутанина, — похмуро сказав Нік. — Він не знав, але дав нам наведення. Про тебе, про твої фотографії, про твої наркотики, про твоїх китайських гангстерів, про твого штовхача, про посередника Арго, який зараз схожий на смажену камбалу на своєму ранчо, що згорів. Він помер, Блоссом. І з тобою теж покінчено. І з твоїм татом, твоїм власним постачальником. Вона лежала нерухомо в блідому місячному світлі.

— Але ти… ти навіть не бачив Арго, — прошепотіла вона. — Я знала, що ти повернешся, бо ти… бо ти… але що ти маєш на увазі? Що трапилося з Арго? Але більше часу на розмови не було.

Пістолет гаркнув з дверного отвору, і Нік вистрілив у відповідь, три постріли поспіль, потім він пригнувся і повернувся, щоб упіймати на мушку тих, що, як він знав, йдуть ззаду. Тінь праворуч від нього з криком впала на двері спальні, але продовжувала стріляти, і голос Блоссом вибухнув сміх, коли двоє чоловіків увірвалися через тепер відкриту панель з іншого боку маленької кімнати і почали стріляти в Ніка.

Він розвернувся, ухилився, пригнувся і вистрілив. Гарячий свинець глибоко встромився йому в плече і подряпав щоку, коли кулі летіли в нього з обох боків. Один чоловік упав і лежав нерухомо за кілька футів від нього; другий, що біля дверей, усе ще стріляв, як і інший чоловік у кімнаті.

Нік танцював туди-сюди, лаявся і стріляв. Він потрапив під перехресний вогонь, як метелик. Він знову пригнувся і вистрілив, відчуваючи, як куля встромилася йому в живіт. Дикий сміх Блоссом раптом перетворився на огидний крик, а коли він мимоволі обернувся, він побачив, як вона впала з ліжка і важко приземлилася на підлогу, її зв'язані руки намагалися схопитися за дірку в голові, а потім упали назад. Грім ударив йому в голову, і він завмер.

І знову він проплив близько до поверхні свідомості тільки для того, щоб знову впасти і попливти морем болю.

Голоси. Запах. Знову голоси та запах.

Привиди знову з'явилися, але він тримав очі закритими. Він відчував липку кров на обличчі, грудях та плечах, відчував її різкий запах. Цього разу було щось інше – ні пахощів, ні ліків, ні парфумів – каналізація.

Потім залунали голоси, що пливли, вщухали, поверталися, загасали, тверділи, спускалися. Він змусив себе прийти до тями, заплющити очі, прислухатися, залишитися живими.

'Ні! Негайно, — сказав один із голосів. "Він повинен зникнути, і ми теж".

"Але знак AX!" - сказав інший голос. 'Татуювання на лікті - це означає, що ми боремося з AX і що є й інші, подібні до нього. Підніміть його, лікарю! Підніміть його Чан, і я допитаю його

— На допити більше нема часу, хіба ти не розумієш? Комісар чекає. Генерал чекає. Його помічник чекає. Ми всі в небезпеці, якщо вагатимемося. Дияволи! Ви думали, що вони прийшли сюди із цими нелегальними паспортами, щоб їх затримали на складі у Сан-Франциско? Нам потрібно негайно позбутися цієї людини, а потім зібратися разом, щоб підготуватися до швидкого перегрупування».

'Але якщо цей агент AX є...'

АХ проклятий тисячу разів, і ви ідіоти, що не помітили це татуювання раніше! Я кажу вам, що вже занадто пізно для допиту, і ми повинні позбутися цієї людини зараз! Він так далеко зайшов, що я все одно не можу його повернути.

Лікар Твін, невиразно подумав Нік, втратив більшу частину свого звичайного апломбу.

Від болю і запаморочення Нік насмілився відкрити одне око. Він побачив трьох чоловіків. Одним із них був доктор Твін, і він виглядав спустошеним. Двох інших він не знав на ім'я, але бачив їх раніше. Один з них підняв люк, а третій, затиснувши руки на забинтованій голові, мав дуже поганий вигляд.

Брудний запах відкритої каналізації вдарив у ніздрі Ніка, як запах гігантського унітазу. Але ритм його дихання змінився. Внутрішньо він боровся, щоб узяти себе в руки, боровся за своє життя, за свідомість та силу.

Його грубо схопили. За кілька хвилин він відчув, що прослизає через зяючу дірку, що веде до міської каналізації. Він був досить свідомий, щоб зрозуміти, що він, ймовірно, знаходиться в підвалі Східної компанії з імпорту та експорту і що у нього є тільки один шанс залишитися в живих, а потім руки зіштовхнули його тіло в бурхливий смердючий потік бруду.

Він глибоко зітхнув і затулив рота.

Руки притиснуті до голови. Одна хвилина, дві хвилини довше. Він відчував, що повільно вмирає. Він дозволив своєму тілу опуститися… глибше, глибше, глибше…

Почувся приглушений стукіт, і стало темно.

Він вважав, чекав, відчував, що його голова ось-ось лусне. Але він повинен був дати їм час піти.

Минула ще хвилина...

Нарешті, коли він підняв голову над водою, що погано пахла, і вдихнуло смердюче, гнильне повітря, він зрозумів, що ніколи ще не був такий близький до смерті. Він все ще може померти; мабуть, це сталося б.

Але він мав ще одне побачення.

Він простяг хвору руку і намацав дно люка. Інша його рука провела по тілу, щоб подивитися, чи не взяли вони щось у нього.

І він був задоволений.


Стрункий, витончено складений чоловік у бездоганному шантунговому костюмі сидів на чолі столу, дивлячись на своїх співрозмовників крізь темні окуляри. Тепер їх було п'ятеро; троє з Пекіна та двоє інших, обидва поранені, один серйозно.

- Таке може статися, джентльмени, - сказав доктор Твін.

— Але безпосередню небезпеку тепер запобігли. Ця людина була агентом AX і була видалена. Інші можуть прийти. Тоді ми підемо. Компанія продовжуватиме працювати на законних підставах під час моєї відсутності, і я припиню роботу Арго і поверну його до роботи, коли настане час.

«Все це означає лише коротку затримку. Я, звичайно, теж зазнав збитків... — Його голос зірвався, і він зробив паузу. — Але, — продовжував він, коли отямився, — наша перша турбота тут — безвісти зникнути. Toe Jing відвезе вас машиною до вертольоту, який доставить вас до місця вильоту. Ми нічого не втратили, панове. Нічого такого. Ну майже нічого.

Товариші схилили голови. Майже з благоговінням заговорив товстун.

— Ми співчуємо вам, дорогий товаришу, — сказав він, — через втрату вашої прекрасної дочки. Але вона послужила нам гарну службу, зміцнила нашу справу. Ми особливо вражені вашою лояльністю та ефективністю. І ми дуже раді, що ти позбувся агента AX тому що він здається нам людиною, яка завдала нам стільки неприємностей у минулому. Це перешкода...

Він раптом замовк, але його рот залишився відкритим. Його очі повільно розширилися, а обличчя перетворилося на розгублену маску.

Інші чоловіки простежили за його поглядом. То Цзін і доктор Твін хотіли підвестися. Рука генерала полетіла на приклад револьвера. Вони дивилися, завмерши з витріщеними очима, напівстоючи.

Двері кімнати безшумно відчинилися. І там вимальовувалась жахлива постать чогось, схожого більше на величезного звіра, ніж на людину. Слиз, бруд, кров та екскременти покривали фігуру. Одяг був порваний і забруднений, волосся скуйовджене і брудне, а очі були дикими і налитими кров'ю.

Долю секунди Нік Картер стояв у дверному отворі, який він повністю заповнив, розставивши ноги, розкинувши руки з обох боків. Він глянув на них. "Бу!" - Сказав він і спіткнувся.

Вони не бачили сферу, маленьку блискучу металеву сферу в його правій руці, і не бачили легкого руху, який він зробив, перш ніж упустити її. Вони також не бачили, наскільки глибоко зітхнув він, перш ніж упав на землю. Заради задоволення, яке йому принесло, йому довелося використати частину цього дихання, щоб передати своє останнє повідомлення.

- Привіт від Арго з пекла, - сказав він крізь стиснуті зуби. — Він чекає на тебе. А потім він знову затамував подих і лежав як мертвий у дверях.

'О Боже!' — сказав він, його обличчя було зелене і блискуче. 'Товаришу! Богохульство! — різко сказав Лінг і раптово відчув біль у горлі.

Генерал різко підвівся, похитнувся і впав. Решті знадобилося близько п'ятнадцяти секунд, щоб впасти і померти.

П'єр, смертоносна кулька газу, мокра і липка, як і вона сама, виконав свою звичайну смертоносну роботу зі звичайною для неї швидкістю.

Нік схопився на ноги і зачинив двері за батьком Блоссом та його пекінським начальством.

А потім, змучений, стікаючи кров'ю і смердючий, як вигрібна яма, він навпомацки пробирався темними коридорами Східної імпортно-експортної компанії на свіже вечірнє повітря.


"Нік, дорогий!" - прошепотіла Челсі.

- Ангел, - сказав Нік. «Ой! Ні, забудь про це. Зробіть це знову. Ближче, люба. Ближче, там…

Багато чого сталося за два тижні, які він провів у лікарні, щоб одужати. Наркотики були проаналізовані, записи були прослухані, всю історію зрадницької пекінської змови з наркотиками та пропагандою було розкрито... Торговців наркотиками було заарештовано, студентів відправлено на лікування, МЕБ Компанію обшукали від горища до підвалу.

Але тепер ніщо не мало значення, хоч би якою важливою була справа. Що зараз мало значення, так це тепло ліжка та близькість двох люблячих тіл.

'Ти любиш мене?' - пробурмотіла Челсі.

- Я люблю тебе, - прошепотів Нік.

Це було чисто та красиво.

Вони лежали в обіймах один одного і дозволяли насолоді повільно та чудово наростати. І тоді вже не повільно, а натхненно, і час втратив всякий сенс у хвилеподібних рухах їхнього ритмічного танцю.

До кімнати зверху готелю «Марк Хопкінс» увійшла темрява. Тишу порушували тільки тихі зітхання; і лід у холодильнику для шампанського розтанув. Весь світ був зосереджений у цій теплій, м'якій, соковитій постелі.

Принаймні, так здавалося Ніку, коли він з тріумфуванням боровся з Челсі. Він кохався як слід, після всієї перенесеної злості, і це означало і хвилювання, і втіху, і щастя, і все це полягало в прекрасній, істинно жіночій істоті.

Чуттєва, сексуальна істота... Їхні тіла рухалися в одному енергійному ритмі.

Почуття Ніка раптово здригнулися, і його розум, здавалося, сплив у тепле море. Пальці Челсі уткнулися йому в спину, і вони разом підстрибували вгору й униз, захоплені, позбавлені дару промови. Разом вони відчули, як світ вибухнув величезним вибухом пристрасті.

Кілька хвилин вони лежали пліч-о-пліч, як змучені гладіатори. Потім Челсі зітхнула і обернулася до нього. Її губи пестили його обличчя; її руки легко літали довкола нього.

- Ще, - прошепотіла вона. "Більше того, перш ніж рефері дасть свисток".

- Свистка немає, - сонно сказав Нік. «Світ може вибухнути без мого втручання. Жодних телефонних дзвінків, жодних перерв, нічого. Ми з тобою разом наступні три тижні.

'Ти серйозно?' - з сумнівом запитала Челсі. "А як щодо того будильника, який зазвичай дзвенить приблизно в цей момент?"

Нік посміхнувся у темряві і притис її до себе.

— Я його викинув, — сказав він.


* * *


Про книгу:


Студентський рух за мир був яким завгодно, тільки не мирним. Раптом добре організована демонстрація переросла у розбещену хвилю терору. Машини переверталися та підпалювалися, дівчата ставали жертвами жорстоких та садистських оргій. І доки націю паралізує паніка, Нік Картер з'являється в ролі вчителя. Те, чого він навчає своїх учнів, немає в жодному підручнику. І те, що він дізнається від них, викликає в нього мурашки по шкірі!


Нік Картер


Зброя ночі


Перша глава


Дивні речі трапляються при тьмяному світлі

Якщо що й можна було сказати про Генріха Штроблінга, то це те, що він не дозволив двадцяти з лишком рокам вкраденої свободи пом'якшити тіло свого колишнього гауляйтера. Навіть будучи Генрі Стілом, аргентинським бізнесменом з філією в Чикаго, він поводився в тонусі в найкращих заміських клубах та гімназіях різних країн. Він був одержимий фізичною підготовкою, тілесною досконалістю та м'язовими вправами ще з часів своєї роботи в організації Гітлерюгенд у нацистській Німеччині.

Тепер він тренувався.

Кожна унція його точно налаштованої сили люто напружувалася проти чоловічого тіла, настільки ж сильного і рухливого, як його власне - тіла молодше за нього, чудового у своїх кращих проявах, але тепер покритого синцями і пульсуючого від болю від рук приятеля Строблінга.

Напарник лежав мертвим у кімнаті, де тримали Ніка у полоні, і від Ніка до кінця довгої кривавої стежки залишався лише Строблінг. Слід почався зі смерті сотень невинних людей, коли Строблінг одягнув форму і клацнув батогом. Кінець цього мав бути тут і зараз, на цьому даху в Чикаго цього задушливого, похмурого вечора пізньої осені.

Але це був би кінець, якби Нік зміг прикінчити його до того, як його власна сила висохне.

Нік забурчав від болю в руці і перекинувся, штовхаючи. Йому не було чим допомогти, тільки його змучені і ниючі м'язи. Його звичайний арсенал зброї був захований десь у цій кімнаті тортур. Ніхто більше не знав, де він. Ніхто не знав, що він нарешті наздогнав Строблінга, що одним вирішальним ударом у потрібному місці може знищити одного з головних військових злочинців нацистської Німеччини.

На даний момент здавалося, що Ніка буде знищено.

Він ударив Строблінга коліном у пах і, вивернувшись, завдав удару бритвою по шиї великого німця. Тепер це був Строблінг, який хмикнув - двічі поспіль, - але він продовжував наближатися до нього, наближаючись двома сталевими руками та своїм власним коліном.

Навколо них була тиша, якщо не брати до уваги метушні та бурчання. Жоден з них не чув звуків міського руху на двадцяти трьох поверхах нижче цієї старої будівлі, де Строблінг тримав свій кабінет. Жоден з них не подумав про щільність повітря, про темну хмару, яка, мов просочена димом ковдра, лежала між містом і небом. Жоден із них не думав ні про що, крім абсолютної необхідності вбити іншого.

Тепер вони були нарізно, стоячи на ногах, важко дихаючи. Старий просмолений дах - будинок був одним із найстаріших хмарочосів Чикаго - потріскував під ними, коли вони човгали ногами в танці смерті. Рука Строблінга метнулася, як батіг, який він колись носив. Нік ухилився, втомлений майже до смерті, і високо замахнувся правою ногою в потужному ударі, що відскочив від вивороту твердого підборіддя Строблінга.

Строблінг стрибнув, і вони разом упали.

Грубі руки схопили Ніка за горло.

Великі пальці Ніка впираються у вічі Строблінгу.

Прорив та глухий кут.

Цього разу стрибнув Нік; цього разу саме його ноги вдарили всім своїм тілом боком об чоловіка та змусили його розтягнутися. Дихаючий рев люті вирвався з горла Строблінга, і вони знову корчилися разом, утворюючи сплутану хвилеподібну купу.

Твердий клинок руки Строблінга вдарив Ніка по обличчю. Голова Ніка раптово болісно смикнулася, але він власноруч схопився за горло Строблінга. Вони підтягнулися, стиснулися.

Строблінг вигнув тіло, як тигр, що бореться, і з усією силою рвонувся вгору - повертаючись, згинаючись, здригаючись, щоб обтрусити тварюку біля його горла. Нік тримався, стискав сильніше.

Мить Строблінг лежав нерухомо. Нік думав, що він у нього, сподівався, що він у нього, молився, щоб він у нього був, тому що його власна сила, здавалося, мерехтіла, як вмираюча свічка.

Потім людина під ним різко рушила, і гранітна твердість п'ят обох рук з силою вдарила Ніка в обличчя, і здоровенний німець у той самий момент сильно звивався і вирвався на волю. Він підвівся і позадкував назад, його обличчя перетворилося на спотворену маску ненависті в тьмяному світлі, яке виходило від більш високих будівель поблизу, і вуличні ліхтарі, що сяяли далеко внизу.

Нік витяг обидві руки, схопив убивцю за щиколотку і потяг. Строблінг важко впав, але перекотився і приземлився ще сильніше, осідлавши Ніка. Його ноги були стиснуті ножицями, а руки стиснулися навколо горла Ніка.

Цього разу Строблінг стиснув – люто, невблаганно, відчайдушно. Він тепер важко дихав і видавав свистячі німецькі слова, гортанні звуки огиди та спраги крові – і його хватка на горлі Ніка посилилася.

У вухах Ніка чулися співи і біль у горлі, і йому здавалося, що червоний серпанок, у якому плавали його очі, розчиняється у темряві. Він пройшов; він був наприкінці; все ставало чорним.


Але потім відчуття минуло, і він був все ще живий, а Строблінг все ще стискав горло сталевими, смертоносними руками коменданта табору смерті – руками, які вбивали так часто і так жахливо.

Нік не міг дозволити йому піти.

Він не міг дозволити йому жити!

Нік важко віддихався і зібрав останні запаси сил.

Але це була його невгамовна воля, а не його сила, яка змусила його безжально врізатися в грудну клітку іншої людини - довбати глибоко і сильно, вивернути когтистою рукою мускулисте тіло, схопити ребро і тягнути з властивою йому дикістю. усвідомлення те, що це його останній шанс. Потім він перекотився, тримаючи руки Строблінга біля горла; важко перекотився, як і раніше розчавлюючи і тягне, одну за одною відводячи руки назад і встромляючи їх глибоко в кишку, знову і знову розколюючи і скручуючи, поки не почув тріск кісток.

Строблінг закричав, послабив хватку і кинувся від Ніка, щоб зі стоном котитися смоляним дахом.

Нік похитав головою, щоб прочистити її, радіючи обіцянці перемоги. Шанси знову стали рівними, більш ніж рівними; тепер вони були на його боці. Строблінг теж був поранений; він був близький до виснаження і корчився від агонії.

Тепер він має!

Він дав собі час перевести дух.

Це був невідповідний момент.

Строблінг повільно піднімався на ноги, позадкував навпочіпки і стогнав. Він теж задихався. Можливо, минулої весни. Але Нік збирався його випередити, і йому не мало значення, що Строблінг все ще відступав, гарчав і намагався дистанціюватися між ними. Може, він намагався втекти. То що, коли він був? Куди він міг піти? Вони спустилися внутрішніми сходами, Стробблінг попереду, а Нік за ним? Вниз по пастці-брязкальце, смертельній пастці пожежної драбини, на тротуар двадцятьма трьома поверхами нижче?

Ні - Строблінг повинен знати, що Нік все ще може крокувати до нього, без вагань стрибне на нього, навіть ризикуючи власним життям. Здавалося, німець це зрозумів; він перестав відступати зараз. Він сидів навпочіпки, дивлячись на Ніка, його руки були стиснуті в пазурі, готові до атаки та вбивства.

Тіло Ніка напружилося, розслабилося, а потім напружилося для нападу. Він спостерігав за Строблінгом і наказав своєму втомленому тілу піти в атаку.

Його ноги відірвалися від даху, і раптова чорнота вдарила йому в обличчя, як удар молота.

Там, де раніше було тьмяне світло, тепер нічого не було.

Строблінг зник з поля зору. Все зникло. Не було нічого, крім глибокої темряви, густої та всепоглинаючої темряви, чорної, як вугільна яма в пеклі. А потім було відчуття тканини, коли Нік приземлився в чорній порожнечі і торкнувся Строблінга. Просто торкнувся його. І втратив його в шереху звуку.

Він уповільнив агонію свого виснаження, і коли він зробив випад після шурхіт звуку, там нічого не було.

Він тихо вилаявся і почав обмацувати. Тільки просмолений дах зустрівся з його пальцями, що шукали.

Потім він почув легкий тріск з відстані кілька футів.

Строблінг, що крадеться від нього давньою висохлою смолою, вислизаючи в послану пеклом незрозумілу пітьму.

Дах скрипіл, коли Нік рухався. Він зняв туфлі і мовчки пішов по зношеній смолі.

Строблінг більше не видавав жодного звуку.

Лише абсолютна тиша. Абсолютна чорнота.

Ні, не абсолютна тиша. На даху з ним, так; але не на вулиці внизу. Автомобільні гудки, їх багато; свисток поліції; люди кричать. Але тут нічого нема.

Його ковзні ноги щось піналися. Він нахилився, щоб доторкнутися до нього. Два дечого. Взуття Штроблінга.

Значить, він теж йшов у навмисній тиші. Повзати по даху, щоб влаштувати Ніку засідку. Або, можливо, знайти відчинені двері на внутрішні сходи.

Нік відправив свої думки крізь темряву, згадуючи. Коли весь світ згас, двері були приблизно за п'ятнадцять футів праворуч і за шість футів позаду нього. Так що тепер він буде приблизно за дванадцять футів позаду нього і за десять футів праворуч.

Чи Строблінг спробує скористатися пожежними сходами? Чи він чекав звуку від Ніка?

Нік застиг… чекав… слухав – і думав.

Світло могло знову включитися будь-якої хвилини, будь-якої секунди. Строблінг теж так думав. Тож тепер він, мабуть, намагався придумати найкращий варіант - спуститися сходами і втекти чи знайти укриття на даху, з якого він міг би вистрибнути й атакувати, як тільки знову спалахне світло.

Яка ситуація? Тут знаходилися корпус для верхнього сходового майданчика, корпус для ліфтів та резервуар для води. От і все. Але цього було достатньо.

Він вирішив, що для самого Ніка найкраще було піти до сходових дверей і почекати там.

Він безшумно йшов крізь темряву, досліджуючи її почуттями, прислухаючись до Строблінга, рахуючи кроки.

Було неймовірно темно. У його голові було мало місця для пустих роздумів, але він не міг не поставити питання, що викликало відключення світла і чому воно було таким гнітючим. Збій харчування, звичайно, але… Він понюхав повітря. У ньому вогкість пари. Зміг.


Раніше він був зайнятий свідомо відзначати це. Але забруднення повітря було майже відчутним. Це було як у гіршому випадку Лос-Анджелеса, як у Піттсбурзі до зачистки, як у Лондоні того смертельного сезону, коли чотири тисячі людей загинули від бруду в повітрі.

Його очі хворіли від цього, і його легені були забиті цим. «Дивно, – подумав він.

Але де, чорт забирай, Строблінг?

Пальці Ніка торкнулися стіни і ковзнули нею. Двері на сходову клітку повинні бути приблизно тут.

Звук долинав із кількох ярдів. Клямка тріщала, спочатку м'яко, а потім голосніше, наче чинила опір. Він обернувся.

Якого біса! Чи міг він так помилитись із дверима?

Він швидко рушив на звук, злегка спираючись на подушечки ніг, обережно на випадок попадання в пастку.

Звук став гучнішим, і двері відчинилися.

Він лаявся, коли підійшов до нього. Строблінг пройшов через двері, і в темряві він піде… Але в одному куточку його розуму Нік поставив запитання.

Чому Строблінг довелося боротися з дверима? Вона була відкрита.

Його відповідь прийшла зі звуком чогось розколюваного, вдихом теплого, жирного повітря і криком, який почався з високої пронизливої ноти, яка наростала, луною віддалялася, опускалася, розчинялася, як сирена, що швидко зайшла, а потім закінчення.

Він не міг бути певний, але йому здалося, що почув глухий удар дуже далеко внизу.

Тепле жирне повітря з відкритої шахти ліфта м'яко дуло йому в обличчя, і воно раптово стало мокрим від поту.

Він зачинив двері і відвернувся, вражений. Таким чином, затемнення, яке майже запропонувало Строблінгу втекти, забрало його замість нього.

Одне відключення електроенергії, одна стара будівля, один старий і погано охоронюваний ліфт - і стежка закінчилася.

Був слабкий натяк на світ, що з неба піднімається на схід. Він попрямував до нього, обережно ступаючи в темряві, доки не підійшов до стіни і не глянув на місто внизу.

У кількох вікнах мерехтіли крихітні цівки світла. Він подумав, що дві невисокі будівлі – лікарня та пожежна частина – яскраво освітлені. На вулицях світили фари. Десь у напівтемряві світився промінь ліхтарика.

Це все. Петля була чорною. Береги озера Мічиган лежали під темною пеленою. На півдні, заході, півночі, сході все було темно, якщо не брати до уваги рідкісних точкових променів світла або маленьких іскор світлячків, які робили темряву ще темнішими.

«Ще одне, – подумав він. Ще одне з тих відключень, яке, за їхніми словами, більше ніколи не повториться.

Але зараз все, що це означало для нього, - це необхідність потягнути його втомлене тіло вниз по двадцяти трьох сходових прольотах у пошуках телефону, пиття, ліжка та сну. Амі це ознаменувало закриття справи Генріха Штроблінга.

Тоді він не знав цього, але це ознаменувало відкриття іншого.

* * *

Джиммі Джонс був надто молодий, щоб читати газети, не надто молодий, щоб розуміти слова, але надто молодий, щоб дбати про себе. Бетмен був його швидкістю. А Бетмен не був у Чикаго позаминулої ночі, тому Джиммі не знав, що весь Чикаго та його передмістя, а також більша частина штату Іллінойс та деякі частини сусідніх штатів були затемнені за довгі п'ять годин до того, як спалахнули вогні. раптово, незрозуміло, знову почалося. Він також не знав, що рік тому майже вдень хлопчик, трохи старший за нього, йшов дорогою в Нью-Гемпширі, роблячи точно те, що Джиммі робив зараз цієї холодної ночі в штаті Мен.

Джиммі йшов додому вечеряти і розмахував ціпком. Сонце сіло, йому було холодно, і в небі було кілька кумедних миготливих вогнів, які змусили його трохи злякатися. Так що він змахнув своїм ціпком, щоб відчути себе сильним, і він ударив нею по деревах уздовж дороги, і він ударив нею по ліхтарних стовпах.

Він ударив два ліхтарі, і нічого не сталося, за винятком приємного звуку удару палиці об стовпи.

Коли він ударився об третій стовп, світло згасло.

"О, Кі-рист!" - винен сказав він і дивився на темну дорогу, що веде додому.

Усі вогні згасли. Усі вогні на дорозі та всі вогні у місті попереду.

"Боже!" - Видихнув він. «О боже, я справді зробив це зараз!»

Він побіг у темряві.

Він зовсім забув про дивні миготливі вогні в небі.

Але люди в його темному рідному місті бачили їх, коли в них згасло світло, і деяким із цих людей було трохи не по собі. І деякі з них безсоромно боялися.

Через три дні в Скелястих горах рейнджер Горацій Сміт вийшов з джипа, щоб розім'яти ноги і помилуватися своїм другим улюбленим пейзажем. Першою була Аліса, вона була вдома у Боулдері; другим було водосховище Елкхорн, зазвичай вкрите льодом у цю пору року, але поки що синє під майже зимовим небом.

«Якесь тепло для цієї пори року», - сказав він собі, крокуючи між високими деревами та навколо природної кам'яної стіни, яка відокремлювала греблю від очей туристів, які проїжджали. Зовсім не здивуюсь


Якби в цій ідеї не було нічого, що росіяни заважають нашій погоді. Наступне, що ви дізнаєтеся, - вони розтоплять арктичний крижаний покрив, щоб перетворити Сибір на пустуню і затопити східне узбережжя.

Ну, в будь-якому разі, вони не могли торкнутися Скелястих гір і прохолодної блакитної води, яку він так любив.

Він переліз через купу каміння і обігнув останній великий валун. Його гребля лежала попереду, спокійна і гарна під полуденним сонцем. Він дивився на неї з любов'ю.

І відчув раптове жахливе відчуття, ніби його розум зламався.

Він моргнув, похитав головою, знову глянув.

Іноді на заході сонця - так, але не опівдні і ніколи опівдні.

Він чомусь упав навколішки і поповз до води.

На той час, як він дійшов до неї, нічого не змінилося.

Вона все ще була криваво-червоною.

А внизу, в долині, в маленькому містечку, яке колись було шахтарським табором, місіс Міртл Х'юстон відкрила кухонний кран, і з неї вилився струмок червоної рідини.

Вона була не єдиною домогосподаркою в Голд Геп, яка того дня запізнилася з обідом.

До обіду дива червоного озера обговорювалася по всьому штату Колорадо. Ніхто не міг цього пояснити.

Наступного дня в Покателло, штат Айдахо, Джейк Крю, як завжди, виліз із ліжка о 6-й годині ранку, але без своєї звичайної ранкової бадьорості. Він погано спав. Ніч була душною не так від спеки, як від безповітряності. Жодного подиху повітря. Атмосфера була важка, як якась величезна спляча тварина.

Бочкоподібні груди Джейка розширилися, коли він стояв біля відчиненого вікна, намагаючись вдихнути повітря. Світанок мав бути не раніше, ніж через п'ятдесят шість хвилин, але вже мали з'явитися якісь ознаки ранкового сяйва.

Не було.

Низко над містом лежала серпанок, брудний, смердючий туман, подібного до якого він ніколи раніше не бачив. Ні туману, ні дощу; просто брудна ковдра з бруду.

Він недовірливо дивився на неї і принюхався. Хімічні запахи Авто дим. Smoke, Sulphur або щось таке. Він роздратовано пробурмотів і попрямував у ванну, щоб обполоснути обличчя холодною водою і змити відчуття бруду, що ходить.

Запах води був огидним.

До восьмої години ранку майже всі з тридцяти тисяч жителів Покателло були стурбовані тим, що прохолодне, чисте повітря та проточна прісна вода в їхньому місті з незрозумілої причини виявилися зараженими.

Їх анітрохи не заспокоїло те, що пізніше того ж дня вони дізналися, що їхня столиця Бойсе постраждала так само. Зовсім не певен.

* * *

ФЛАГСТАФ, АРИЗОНА, 17 ЛИСТОПАДА. Вісімдесят сім осіб, включаючи трьох інженерів, одного лікаря, двох пілотів авіаліній, п'ять учителів, кілька десятків студентів, вісімнадцять туристів і чотирьох державних солдатів, стали свідками минулої ночі демонстрації з повітря НЛО біля піку Хамфрі. Солдат Майкл нарахував дванадцять «вогняних куль у небі, з хвостами за ними, які були схожі на струмені зеленого вогню». Камера доктора Генрі Метісона зробила три швидкі знімки їх, перш ніж вони «зробили раптове вертикальне піднесення і зникли над горами». Сьогодні, розмовляючи з цим репортером, він прокоментував: «Я хотів би, щоб вони спробували пояснити це як болотний газ.

Над найвищою точкою Арізони? Скоріш за все, не. Особливо після того, що сталося кілька днів тому просто в пустелі. Я кажу вам, люди нервуються через такого роду речей, і настав час нам зробити якісь реальні дії, перш ніж ми впадемо в стан паніки.

РЕДАКЦІЯ, КАНЗАС-СІТІ РАНІЙНЕ СОНЦЕ, 10 ЛИСТОПАДА - «Після дев'ятої години та сорока семи хвилин хаосу сьогодні вранці о п'ятій тридцять п'ять знову запалилися вогні в рівнинних штатах. Чотирнадцять людей загинули внаслідок нещасних випадків, прямо чи опосередковано спричинених відключенням електроенергії. Сотні будинків усю ніч залишилися без води. Тисячі людей застрягли у своїх офісах, на вулицях, у ліфтах. Сотні тисяч мешканців цих чотирьох штатів раптово втратили тепло, світло, комфорт - і пояснення. Чому це сталося знову? Ми ніколи не дізнаємось? Чому енергокомпанії не можуть пояснити, чому це сталося і як ситуація раптово виправилася? Ми маємо право знати, і ми вимагаємо…

* * *

«Привіт, привіт, привіт, хлопці, Swingin' Sammy знову з вами, щоб принести вам всі останні записані хіти, вибрані спеціально для вас вашою улюбленою радіостанцією, старий добрий WROT у Тул - Що? Хвилинку, хлопці. Отримав зведення тут. Вітання! Спалах! Від міської водопровідної комісії. Вода! Я, я ніколи не чіпаю це… Слухай, може, тобі теж краще не чіпати. Тут йдеться – і слухайте уважно, люди – УВАГА! НЕ ПОВТОРЮЙТЕ - НЕ ПИТЕ ВОДУ З ДОМАШНЬОГО БАРАБАНУ, НЕ ПИТЕ ВОДУ В МІСТО, НЕ ПИТИ ВОДУ В ОБЛАСТІ, ЩО ОБСЛУГОВУЄТЬСЯ ТАПАКОНІКОВИЙ РЕЗЕРВУАР. Є СВІДЧЕННЯ НЕЗВИЧАЙНОГО ЗАБРУДНЕННЯ, НЕ ОБОВ'ЯЗКОВО ШКІДЛИВОГО, АЛЕ ДО ПРОВЕДЕННЯ ЗАКЛЮЧНИХ ВИПРОБУВАНЬ НАСТОЙНО ПРИЗИВАЄТЬСЯ, ЩО ВСІ ЖИТЕЛІ ВИКОРИСТОВУЮТЬСЯ ВИКОРИСТОВУЄТЬСЯ ВИКОРИСТОВУЄМО. НЕ БУДЬТЕ ТРИВОЖНІ - ПОВТОРІТЬ - НЕ БУДЬТЕ ТРИВОЖНІ. АЛЕ БУДЬ ЛАСКА, СПІВПРАЦЮЙТЕ. ДОДАТКОВА ІНФОРМАЦІЯ БУДЕ ШВИДКО І ДОСТУПНО НАДАВАТИСЯ.


Слухай, мені здалося, що сьогодні вранці у моєї зубної щітки якийсь кумедний смак.

* * *

Нік Картер загасив цигарку і пристебнув ремінь безпеки. Вогні околиць Нью-Йорка лежали під ним і його попутниками, і "Сузір'я Істерн Ейрлайнз" вже плавно спускалося вниз.

Він глянув униз. Це була ясна, прекрасна ніч, і він міг бачити вогні Брукліна, Лонг-Айленда та мосту Верразано, і він був радий повернутися додому, вирішивши всі питання в Чикаго.

Вогні мерехтіли та мерехтіли. Попереду лежала злітно-посадкова смуга, яскрава доріжка.

Потім його не було.

Він зник уночі проти Манхеттеном, переважно Лонг-Айленда, частинами Коннектикута і Нью-Джерсі.

У літаку пролунали схвильовані голоси. Пілот зробив крен, кружляв і подякував своїм щасливим зіркам за те, що на чистому нічному небі є зірки.

Через три хвилини, з точністю до секунди, знову спалахнуло світло.

Мільйони людей, у тому числі Нік, глибоко зітхнули з полегшенням. Але їх полегшення стримувалося підозрою, що це може статися знову, і майже впевненістю, що це станеться знову.

І ніхто з них не знав чому.

Нік був удома у своїй квартирі у верхньому Вест-Сайді трохи більше ніж через годину після того, як зупинився біля стійки для листів біля Колумбійського університету. Його власна адреса була відома тільки його найближчим друзям, і більша частина його пошти вирушала манівцем, перш ніж доходила до нього на місці.

Тепер він розгорнув листа, катаючи язиком гладкий крижаний бурбон і гадаючи, хто міг писати йому з Єгипту.

Лист підписав Хакім Садек. Хакім, звісно! Хакім, косоокий кримінолог, який використовував свої хитрі таланти з таким вражаючим ефектом під час того бізнесу в Африці.

Спогади про витівки Хакіма змусили Ніка посміхнутися від насолоди.

Але лист був не дуже кумедний. Він уважно прочитав його двічі і, коли поклав назад у конверт, обличчя його було похмурим.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Валентина Велика

«Ні, – сказав Хоук. - І, будь ласка, зніміть тост із тостера і передайте його мені. Боже мій, можна було подумати, що якийсь геній у цій надто дорогій пастці снобів знайде спосіб зігріти тости.

Нік передав тост. Щоправда, було холодно та сиро, але не в готелі «П'єр». Хоук майже постійно розмовляв по телефону з того часу, як у його номер принесли сніданок, а Нік прибув, щоб привітати главу AX після повернення із зустрічі на найвищому рівні в Європі.

"Ні?" – сказав Нік. «Ви майже не слухали мене. Чому б і ні?"

"Звичайно, я тебе слухав", - сказав Хоук, з обережністю розмазавши мармелад. Він був незрозуміло дратівливий, але він не втратив апетиту прикордонника, через який він чомусь виглядав худим, жилавим і жорстким. «У всякому разі, я все про це знаю. Тут вимкнення електроенергії, там забруднення. Озера, що стають яскраво-червоними, та вода, що тече з-під крана. О, навіть у Європі я все чув про це. Хмм. По ранкових газетах я бачу, що вчора ввечері над Монтоком знову бачили літаючі тарілки. Безперечно, надзвичайно зловісно. Він накинувся на свою яєчню і якийсь час зосередився на ній. Потім він сказав: «Не думайте, що це мене не хвилювало. Обговорив це із Шефом за чотиристоронньою системою у середу ввечері. Централ вважає, що це масова істерія через війну нервів у В'єтнамі, спровокована абсолютно нормальними інцидентами, які трапляються випадково, зі значно більшою, ніж зазвичай, частотою. Люди перебільшують, складають два і два та отримують сорок п'ять. Бюро каже:

«Більше двох і двох, – сказав Нік. «Навіть більше сорока п'яти».

"Die Bureau" каже, - повторив Хоук, пильно дивлячись на Ніка, - що ворожі агенти зовсім не можуть діяти. Всі події можна віднести до людської помилки, механічних збоїв, самообману та уяви. Однак вони попереджають нас, що ми не маємо повністю ігнорувати можливість того, що російські диверсанти ховаються серед нас. По-перше, подивіться на червоне озеро. Хоук кисло посміхнувся. «Це справді вразило Дж. Егберта там, де він живе. Але він буде пильним, сказав він, і пильним.

Він зробив ковток кави і скривився. «Дуже погано, щодо долара за чашку. Пфуї. Добре. Маккракен вибрав середній курс між двома середніми курсами, і це справді хороша лінія. Він дотримується теорії, згідно з якою всі ці епізоди легко можна пояснити, хоча сам не може їх пояснити. Збої у подачі електроенергії були звичайним явищем упродовж десятиліть. Всі ми знаємо, що зміг і забруднення навколишнього середовища прийшли до нас із віком машин. І ми також знаємо, – каже він, – що тут задіяний психологічний фактор – що подібні речі відбуваються хвилеподібно, наприклад, самогубства, авіакатастрофи тощо. "Це пройде", - каже він. Через наш національний стан нервів - знову ж таки, я цитую його - американський народ звалює в купу безліч не пов'язаних між собою інцидентів і вводить в себе стан напівпаніки. Але про всяк випадок – а тут він іде разом із Дж. Егбертом – ми повинні зберігати пильність.


Шеф погодився. Так. Вся поліція штату та місцева поліція докладе зусиль для розслідування всіх подібних явищ. Федеральні маршали будуть відправлені туди, де це необхідно, і Національну гвардію вже було попереджено, щоб вони могли діяти в крайніх випадках. ФБР, як і було обіцяно, буде пильним та пильним. Але нам, AX, наказали не торкатися до нього носом. Із. Ось і все, Картере.

"Це?" - Замислено сказав Нік. «Шкода. Але у мене в рукаві є один маленький козир...

"Тримай його там!" - гаркнув Хоук. «Якщо у вас немає конкретних доказів іноземного втручання та достатньо гарного уявлення про те, де і як розпочати розслідування. Ви?

Нік похитав головою. “Я не. Нічого, окрім підозр”.

"У мене це є", - сказав Хоук. "І це все, що в мене є". Він зробив великий ковток охолоджувальної рідини зі своєї чашки кави, і його шкірясте обличчя спотворилося в гримасі, коли він відсунув чашку. "Гадість", - прогарчав він.

«Зроблено з найкращих кавових зерен у світі та найгіршої води у світі», - зауважив Нік. «Нью-Йорк дуже власний. З рівнем забруднення вище, ніж будь-коли. Вони кажуть нам, що він неотруйний, але огидний на смак. Цікаво чому?"

- Досить, Картер, - холодно сказав Хоук. "Тема закрита. Навіть якби ви могли пуститися в погоню за дикими гусаками, я не став би витрачати ваш час на це. І ти не вільний.

З завтрашнього ранку ви чергуватимете до подальшого повідомлення.

"Служба супроводу?" – недовірливо сказав Нік. Це означало провести патрулювання за допомогою якогось VIP із комуністичної чи «непримиренної» нації, і його ідея не хвилювала. Він отримав своє звання майстра вбивств не проведенням екскурсій.

Хоук обдарував його тонкою усмішкою. «Це може виявитися цікавішим, ніж ви думаєте. Що ви знаєте про завод із виробництва ядерного палива у Вест-Веллі, штат Нью-Йорк? »

Нік знову подумки повернувся до відповідного файлу пам'яті. "Належить і управляється Nuclear Fuel Services", - сказав він. «Це перша і поки що єдина комерційна установка з переробки ядерного палива на американській землі. Він виробляє чистий плутоній того типу, що використовується виготовлення ядерних бомб, але з військових цілей - лише живлення мирних ядерних реакторів. Вест-Веллі знаходиться приблизно за тридцять п'ять миль на південь від Буффало, тобто недалеко від озера Ері і недалеко від канадського кордону». Він наморщив брови і повільно потягся за цигаркою. - Насправді, не так уже й далеко, - задумливо сказав він, - від джерела «шістдесяти п'ятого північно-східного відключення світла». Ніколи не думав про це раніше – так, це цікаво».

Хоук зітхнув. «Забудь, Нік, - стомлено сказав він. «Забудьте про вугілля затемнення. Суть заводу така: він відкритий для публіки за попередньою домовленістю. І не лише американська публіка. Членам Міжнародного агентства з атомної енергії, кваліфікованим вченим із дружніх країн та різним іноземним латунним капелюхам, які мають право на участь з інших причин. Ідея полягає в тому, щоб поділитися своїми знаннями у мирних цілях. Так сталося, що ми зобов'язані доглядати – по суті, дуже сильно – певному урядовому відомству у СРСР». Він запитливо глянув на Ніка, і в куточках його очей зморшки стали глибшими. - Власне, російській розвідці. Вони домовилися, найвищими каналами, направити представника для інспекції заводу в Вест-Веллі».

– Російська розвідка, – категорично сказав Нік. «Тепер я все чув. І моя робота - стежити за тим, щоб вона не пхав носа туди, куди не повинна. О, чарівно».

"Так, це наша робота", - визнав Хоук. «Це, звичайно, трохи незвично, але з різних причин ми не могли відмовити у їхньому проханні. Я впевнений, що вам це не видасться неприємним. Бажають убити Валентину Січикову.

Обличчя Ніка просвітліло. «Валентина! Дівчина моєї мрії, кохання всього мого життя! Ви маєте рацію - це проливає на речі трохи інше світло. Але як вони її обрали?

Хоук відкинувся назад і прикусив кінчик [однієї зі своїх забруднюючих повітря сигар.

"Бо ви двоє знаєте один одного", - сказав він. «Бо вони хотіли надіслати когось, кому ми можемо довіряти. Я сам, як ви знаєте, нікому не довіряю, але доки їм доводилося обирати когось, це могла бути і вона. Я винайняв для неї апартаменти на двадцять третьому поверсі і меншу кімнату для вас прямо навпроти. Мені не потрібно говорити вам про це, вірите ви їй чи ні, але за нею потрібно постійно наглядати. Вона блискуча жінка, і в цьому може бути більше ніж здається на перший погляд. Так що ти ставитимешся до неї по-царськи і дивитимешся на неї як на… ах, яструб. Він поліз у портфель і витяг складений аркуш паперу. «Ви можете прочитати цей лист Смирнова, який дійшов до мене через державу. Саме він обрав Січікова для цього візиту. Він скористався цією можливістю, щоб написати нам щось на кшталт листа фанатів про нашу участь у цій московській історії. Дуже хвалебний та грубий. Це може вас потішити.

Нік прочитав це. Дмитро Борисович Смирнов справді щедро хвалив відділ Хоука. Але здавався щирим, і він серйозно


просив, що людина, яку він знав як Тома Слейда, повинен супроводжувати товариша Січикову. Як глава російської розвідки, він чудово розумів, що візит товариша може викликати підозри в деяких колах, але був упевнений, що Хоук і «Слейд» впораються із ситуацією з їхньою звичайною делікатністю… і так далі, і так далі, і так далі. , з безліччю компліментів та побажань здоров'я.

"Дуже добре", - прокоментував Нік, повертаючи його. «Я знаю, що це трохи красиво на ваш смак, але я сказав би, що друг Дмитро означає все». Він задумливо зиркнув на Хоука, думаючи про щось, що не мало жодного стосунку до Валентини або її начальника.

Хоук дивився на нього. "Добре?" він вимагав. "Що в тебе на думці?"

Нік поліз у кишеню і витяг власного листа.

«Я теж отримую листи від фанатів», - сказав він майже ліниво. «Ви пам'ятаєте Хакіна з Єгипту та Абімако?»

Хоук кивнув головою. "Так, - сказав він твердо". Так?

«Це дійшло до мене через урвище», - сказав Нік. Я завжди думав, що Хакім був природженим AXEman, і я залишив його, щоб зв'язатися зі мною. За останні рік чи два я отримав пару інформаційних листів. А тепер це. Думав, це може вас зацікавити.

Хоук взяв листа. Він насупився, читаючи.

Він сказав:

Дорогий Миколо,

Невелика нотатка перед тим, як я піду в клас і почну сьому частину мого курсу «Сім живих мистецтв». Подробиці будуть надані на ваш запит, але на даному етапі я не хочу нав'язувати вам занадто багато того, що ви можете вважати дрібницею. Тим не менш, я зіткнувся з чимось, що змусило мій ніс, що винюхує злочин, посмикуватися, а очі схрещувати мечі навіть більш відважно, ніж зазвичай, і я відразу подумав про тебе і твій власний талант внюхати дивне і, здавалося б, незрозуміле .

Минулої ночі я відвідав похмуру вечірку за межами кампуса на честь ще більш похмурої людини в кампусі. Я прибув із запізненням, навмисно, бо в мене немає терпіння в цих справах, і коли я дістався туди, вино текло безладно і язики плескали. На мою велику огиду, я був негайно схоплений доктором Вільгельмом фон Клюге з Медичного коледжу, який одразу втомив мене своїми чудовими подвигами в галузі медицини. Потім він раптом перестав мене втомлювати. Незабаром він став майже таким косооким, як і я, і слова вилетіли з його рота. Повинен вам сказати, він хірург, якого привіз до Єгипту наш шановний Насер, і коли він почав розповідати про свої нещодавні різьблені фігурки, я насторожився і прислухався.

Схоже, він є експертом у косметичній хірургії, про що він раніше мені не розповідав. Крім того, здається, що протягом останніх кількох місяців він зробив серію операцій зі зміни рис обличчя ряду чоловіків, які заплатили йому величезні суми грошей за його навички. З професійної точки зору, його найбільший тріумф був в області навколо очей і в гормональному стимулюванні росту волосся там, де раніше волосся не хотіло з'являтися. У ході його балачки з'ясувалося, що жоден з цих людей - їх було вісім чи дев'ять, наскільки я міг судити - не був понівечений будь-яким чином, так що їм дійсно знадобилася операція. Вони просто хотіли змінити свою зовнішність, і, за його словами, він зробив це безпрецедентно. У мене склалося враження від нього, хоча він не сказав прямо, що всі вони знали один одного і що до кожного зверталися дуже схоже. Деякі вимагали більш менш роботи з носом; один або два вимагали його найбільшої майстерності у перетворенні вилиць. Але загалом їхні вимоги були однакові.

Я тоді спитав його - а хто б не став? – саме так, як вони виглядали раніше. А потім, мій друже, він, на превеликий жаль, замовк, як ви б сказали, і дуже швидко заговорив про інше. Ніщо з того, що я міг зробити чи сказати, не повернуло б його до обговорення його хірургічної майстерності. Проте мені здалося, що я бачив, як він нервово оглядав кімнату, і невдовзі пішов.

Я бачу, що, як завжди, моя «швидка замітка» перетворилася на розділ, і в ній я не запропонував вам нічого, крім нематеріальних активів. Але я вважаю, що вони мене дивно цікавлять, і я займуся цим питанням. Я також бачу, що наближається година, коли я читатиму лекції моїм початківцям борцям зі злочинністю, так що я залишу вас з цією маленькою загадкою.

Термін скоро закінчиться – хвала Аллаху зі святом мого криміналіста. Ви не пропонуєте цього року відпочивати в Єгипті? На жаль, я не подумав. Але напишіть мені на дозвіллі і скажіть, що ви думаєте про фон Клюге і його п'яний маячні. А поки що мої найкращі привітання -

Вибачте за переривання. Телефонний дзвінок начальник поліції. Сьогодні немає занять; Я на зв'язку як консультант.

Фон Клюге було знайдено мертвим у ліжку сьогодні вранці. На перший погляд, це виглядало як природна смерть. У ході розслідування було встановлено, що його навмисне задушили.

Мені треба йти.

В поспіху,

Ваш друг, Хакім Садек.

Хоук упустив листа на стіл і обережно закурив холодну сигару. Він, затягнувшись, відкинувся назад і затягнувся вкотре. Нарешті він заговорив.


«Ви хочете, щоб я припустив, що тут є щось більше за злочинну групу, що діє в Єгипті. Добре, я не обговорюватиму всі такі можливості і зроблю ваше припущення. І річ у тому, що ця справа має міжнародні наслідки і може потрапити до компетенції AX. Я правий?"

Нік кивнув. "Це природно ..."

- Звичайно, про операції, - роздратовано перебив Хоук. «Очі, носи, вилиці, волосся. Зокрема очі, я впевнений, ви хочете, щоб я помітив. Я помітив. І вбивство хірурга, ймовірно, після того, як він закінчив свою роботу. Але одразу після цього? Можливо, ні. Ні - після того, як його побачили тим, хто говорить. Можливо, підслухали. О, ви мене зацікавили, поза сумнівом. Але ми маємо знати більше – набагато більше – перш ніж я зможу діяти». Він задумливо примружився і знову затягнувся. "D5 в Іраку", - сказав він нарешті. «Він може дістатися Каїра і трохи покопатися. Це вас влаштовує?

Нік посміхнувся. “Ви знаєте, що це не так. Але це краще ніж нічого. Тільки я не думаю, що він той, хто вступить у контакт із Хакімом. Він не зовсім смакує Хакіма.

Яструб випустив дим і примружився.

- А ти, я гадаю? Чого ти хочеш, Картер, - вирішити питання про затемнення, прийняти Січикову і відлетіти до Єгипту одночасно? Я не пам'ятаю, щоб ми надали вам титул Супермена. Ви маєте наказ. І тобі дали завдання».

"Так, сер", - сказав Нік і відсунув стілець.

Хоук махнув йому у відповідь. «Сідай, Нік, сідай. Погана кава завжди псує мені настрій. D5 може перевірити, але ви все одно можете щось зробити. Ви беззастережно довіряєте цьому Хакіму?

- Беззастережно, - сказав Нік, сідаючи на стілець.

«Тоді телеграфуйте йому. Використовуйте звичайні громадські канали. Скажіть йому, що ваш добрий друг буде в Каїрі протягом наступних днів або двох і зв'яжеться з ним, щоб дізнатися про останні новини. Сформулюйте це як завгодно, але дайте зрозуміти, що вам потрібні всі деталі, які він зможе розкрити, і ваш друг передасть їх вам. Я сам перекажу накази D5 і примушу його зашифрувати звіт Хакіма прямо мені. Як його конспірація?

Хакіма? Він експерт». Нік посміхнувся, згадавши. «Настільки досвідчений, що іноді я ледве можу його розібрати. Але він наздоганяє».

"Добре. Потім дайте йому знати вашою власною мовою, яка ретельно охороняється, що ми хочемо, щоб він дізнався - якщо це можливо віддалено - коли фон Клюге завершив свої операції. Точний час та спосіб його смерті. Хто ці чоловіки були чи могли бути? Якщо вісім чи дев'ять осіб останнім часом зникли безвісти в Каїрі чи його околицях. Якщо медичні карти фон Клюге доступні для перевірки. Хто міг бачити чи чути, як він говорив на тій вечірці? І так далі. Я залишаю на ваш розсуд дати йому зрозуміти, що ми хочемо знати. В даний час. Приберемо з дороги справу Січікова. Хоук витяг із свого опуклого портфеля тонку папку. «Ось список місць, які вона хотіла побачити, окрім заводу West Valley. Можливо, вам вдасться умовити одну з ваших численних подруг - зі схваленням AX, звичайно, - відвезти її до Bergdorf's і Macy's, а також в одне або два інші місця, які можуть вас не дуже турбувати. Звичайно, ти будеш під рукою. У документах є зразковий маршрут для заміських екскурсій. Ви можете використовувати свою машину чи машину з контори. Ваш рахунок буде чудовим, але я сподіваюся, що ви принесете трохи змін. Вона прибуде до Кеннеді завтра вранці о десятій через Pan Am, і ви будете там, щоб її зустріти.

«Пан Ам? Чи не спеціальний російський рейс? »

Хоук похитав головою. "Нічого особливого. Вона їде манівцем для власного задоволення, і один із наших чоловіків буде з нею на рейсі з Лондона. Ніякого її власного. Схоже, вона незалежна жінка. І вона подорожує під своїм ім'ям, без будь-яких спроб маскування.

«Я маю на це сподіватися», - сказав Нік. «Я скоріше спробую замаскувати Статую Свободи, ніж незрівнянну Валентину. Хто все знає про цю подорож? »

Кути рота Хоука повернуті вниз. «Надто багато людей на мій погляд. Поки що не в пресі, і я маю намір і далі продовжувати. Але ця історія обійшла урядові та наукові кола, тож це не секрет. Тим не менш. Ми нічого не можемо з цим поробити. Я можу лише закликати вас виявляти максимальну обережність. На всьому шляху за вами стоятимуть два прикриття, Фасс і Кастеллано, але ви не гірше за мене знаєте, що їхня функція - виявляти хвости, а не усувати неполадки. Так що ви будете значною мірою самі по собі. Ваша подруга категорично відмовилася від усіх наших стандартних заходів безпеки. Тим не менш, у нас немає причин очікувати на неприємності. Її мало знають за межами Росії - наскільки ми можемо судити, вона не значиться в чиємусь розшуку, і ми ретельно її перевірили. Так що я майже впевнений, що у вас не виникне труднощів.

«Не розумію, чому я винен», - погодився Нік. «Я з нетерпінням чекаю на зустріч із нею знову. Тепер є одна дама, яку я справді люблю! »

"Одна?" сказав Яструб і схвалив Ніка


з майже батьківською посмішкою. «Одна з щонайменше дюжини, про які я знаю. А тепер уявіть, що ви берете пляшку «Курвуазьє» і наливаєте нам обом по чарці. Я знаю, що вже трохи рано, але мені потрібно щось, щоб відволіктися від смаку сніданку. Боже мій, подивися на туман над цим похмурим містом.

* * *

Нік в'їхав на пежо на стоянку аеропорту і вдихнув чисте прохолодне повітря. Валентина обрала для свого приїзду чудовий день. Без сумніву, вона наказала природі поводитися добре. Небо було блакитним і вільним від смогу, ніби він робив усе можливе, щоб вітати її.

Його перепустка привела його до офіційної зони зустрічі на кордоні злітно-посадкової смуги, і там він чекав, дивлячись одним оком на годинник, а іншим блукаючи навколо, щоб помітити цятки в небі та прикривачів позаду нього.

«Подібно до Хакіма», — подумав він раптово, чиї очі справді дивилися в протилежні сторони, і він міг дивитися відразу на дві різні сцени.

Він відправив телеграму Хакіму Огидному, як Хакім любив називати себе, протягом години після того, як залишив Яструб напередодні. D5 до цього моменту мав вирушити до Єгипту. І Валентина Казкова приземлиться у Нью-Йорку у найближчі десять хвилин. Жаль, що Картер не міг опинитися в двох місцях одночасно. І все ж таки Валентину варто було чекати.

Погляд Ніка продовжував блукати. Приземлився Constellation, потім 707. Два гігантські реактивні літаки з ревом злетіли. У імміграційної служби стояв у прикриття Фасс. Кастеллано був на оглядовому майданчику. Злетів ще один літак. А потім у небі виросла точка, яка перетворилася на обтічного металевого гіганта, що приземлився на смугу перед ним.

Літак Валентина.

Вона все ще знала його як Тома Слейда, ім'я, яке йому довелося використати під час роману в Москві. Але навіть при тому, що вона не знала його справжнього імені, вона багато знала про нього - що він був оперативником найвищого рангу AXE, що він любить жінок, гарну їжу, міцні напої; що він міг використати свій розум, а також кулаки та смертоносну зброю; що, незважаючи на його звання Кіллмайстра, у ньому були тепло, кохання та сміх. А він, у свою чергу, знав, що вона ніколи в житті не використовувала іншого імені, крім свого; що вона була однією з найбільш руйнівних, ефектних, чесних і прекрасних жінок, яких він колись зустрічав; і що, незважаючи на її зовнішність, вона мала швидкий і гострий розум, що дозволило їй обійняти посаду головного помічника наркома російської розвідки, поступаючись лише вищому наркому Дмитру Борисовичу Смирнову.

Сходи були на місці; великі двері корабля були відчинені. Перші з тих, хто знову прибув, почали виходити з літака. Потім вони вийшли двома постійними потоками – люди з пальтами, фотоапаратами, сумками; люди, усміхнені стюардесам і радісні погляди на обличчях, і люди, які невпевнено дивляться на незнайомий світ і з надією шукають зустрічних.

Валентини наразі немає.

Нік пішов до літака.

Два стійкі потоки сповільнилися до тонкого струмка, а потім зупинилися. Валентини, як і раніше, немає.

Він зупинився біля переднього трапа і глянув угору. На своїй посаді все ще чекала першокласна стюардеса. Тож було ще дещо.

Потім на обличчі симпатичної стюардеси розпливлася посмішка, і вона простягла руку, щоб узяти протягнуту до неї величезну руку.

Чудова Валентина стояла у дверях, вимовляючи коротку прощальну промову подяки. Нік подивився вгору, відчуваючи приплив прихильності до цієї прекрасної жінки.

Стояли у дверях? Ні, вона наказала – наповнила, зменшила, зменшила до розмірів люка у модельному літаку. Здавалося, що навіть гігантський літак зменшився у розмірах, тож його величезні розміри стали лише тлом для цієї єдиної жінки.

Коли Валентина Січикова, нарешті, почала свій повільний, величний спуск, її очі ковзнули величезним летовищем, сприймаючи його з недбалістю, наче хтось кидає погляд на маленьке заднє подвір'я передмістя.

Нік мимоволі розвів руками, задовго до того, як вона підійшла до нього, і його привітна усмішка мало не розділила його обличчя надвоє.

Її власне обличчя спалахнуло від насолоди.

"Томашко!" - проревела вона, зупиняючись на сходах. "Привітання! Ні, не підходь до мене назустріч - я думаю, ці сходи тільки мене витримають, так? Хо-хо-хо-хо!» Її тіло тремтіло від буйних веселощів. «Знаєш, чому я змушую Олексія чекати, а ми виходимо останніми, друже мій? Тому що я не хотів перекривати проходи. Хо-хо-хо! Вона ненадовго обернулася і сказала через плече. «Олексію, у тебе все є, друже мій. Ні, ти дозволила мені взяти цю важку сумку, Альоша...

Нік із любов'ю дивився на неї, поки вона вела жваву бесіду з Алеком Грінбергом із лондонського офісу AXE. На задньому плані його було ледве видно, але він був там, комар, що охороняв слона.

Адже Валентина справді була однією з найбільших жінок Росії. Вона була величезною: більше шести футів на зріст і неймовірно широкою; широкі, що вселяють страх, опуклі плечі і груди, такі величезні й безформні, що неможливо було сказати, де могла бути її талія і чи була вона в неї. Її ансамбль із синіх мішковин


комбінезона і прогулянкові туфлі розміром з човен підходили їй до Т - або, швидше, до О, на які він найбільше був схожий на стан спокою. Але в дії вона була не так безтурботним, як дирижаблем в російській сукні, танком з серцем, бульдозером з теплотою десятка людських істот.

Вона продовжила свій повільний спуск, і міцні сходи затремтіли.

Агент A7 стояв за нею, спостерігаючи за її величним прогресом і проникливим поглядом оглядаючи поле. Її багаж стояв нагорі сходів поряд із ним. Обережний Алек, як зауважив Нік, свідомо тримав руки вільними, доки Валентина не вибралася на твердий ґрунт та її новий ескорт.

Нік влаштувався прямо біля підніжжя сходів і дивився, як вони наближаються до нього.

Він почув одночасно пронизливий пташиний свист і перший свистячий звук, а за долю секунди раптовий різкий дзвін металу об метал.

Одним стрибком він піднявся сходами до середини і прикрив величезну постать Валентини своєю високою мускулистістю - якраз вчасно, щоб побачити її спину, як переляканого коня, і грюкнути величезною рукою по її пудингу на шиї.

Десь за спиною Ніка пролунав тріск батога, коли Валентина хиталася до нього, як проколота повітряна куля.

У ТРЕТІЙ РОЗДІЛІ

Зникла дев'ятка

Ал! Дістав дівчину всередину! Нік заревів, і навіть коли він кричав, він крутився всім тілом і хапав дві величезні руки, так що вони обвилися навколо його шиї. Звуки комара промайнули повз нього і закінчилися металевими ударами. Один з них ковзнув повз його стегна.

Він сильно здригнувся, як карлик Атлас, який намагається позбавитися світу на своїй спині. На мить нічого не сталося, і він відчув майже непереборне почуття дурості.

«Заспокойся, Валю», - пробурчав він, його тіло зігнулося майже вдвічі під її неймовірною вагою, м'язи його напружилися. Потім він знову здригнувся - різким і згинальним рухом, який перевернув величезне тіло через перила і впав на гудроноване шосе поряд зі сходами. Він пішов за ним одним стрибком і затяг дирижабль, що впав за прикриття найближчої багажної вантажівки, почувши різкий гавкіт вогню у відповідь Алека і глухі удари куль по металу. Через кілька секунд він знову був на ногах зі своїм «люгером», ухиляючись від вантажівки і дивуючись, чому постріли, що почалися так високо зліва від нього, якийсь час здавалося, виходять з низів праворуч від нього.

Тепер він був осторонь вантажівки з багажем і поза лінією вогню Алека. Його очі оглянули будівлі та поле.

Раптом стрілянина припинилася, і люди почали кричати.

На оглядовому майданчику панувала якась метушня. Нік миттю побачив Кастеллано, що схилився над чимось. Потім Кастеллано низько нахилився і зник з поля зору. Але крик долинав не з тієї частини оглядового майданчика. Він йшов праворуч, як із висоти даху, так і з рівня землі. І це був не справжній крик, здебільшого - це був крик, і ті, хто кричав, вказували на те, що він не міг бачити.

Два вбивці! Звісно. Він мав це відразу зрозуміти. Один нагорі, другий унизу, і Кастеллано подбав про одне.

Де, чорт забирай, був інший?

Він прослизнув повз бензовоз у бік крику і побачив, про що всі кричали, в той же момент, коли Алек крикнув: «Правіше, Нік! За тим старим ісландським ящиком.

Людина проповзла під черевом ісландського літака, його голова і пістолет металися на всі боки, так що він прикривав не тільки свою мету, а й невелику групу людей позаду нього. Нік зазначив, що це були техніки, серед яких було кілька чиновників і ніхто з них не був озброєний.

Чоловік добре планував свої маневри. Якщо Алек вистрілить, він або потрапляє в літак, що було б марно і потенційно небезпечно, або дуже ризикує вистрілити в цю групу людей. Бензовоз теж ускладнював стрілянину. Отже, Алек чекав свого часу. І ця людина невблаганно повзла до вантажівки з багажем, що прикривала Валентину.

Нік на короткий час вилаяв себе за те, що не підштовхнув її вгору в літак, але в той час у нього була вагома причина, і, в будь-якому випадку, сваритися було марно. Він низько опустився і сам поповз швидким зигзагом, що привів його до хвоста ісландської скриньки. Алек зробив пару пострілів у притулок, які прикусили бруд перед стрільцем; він схибив, але виконав своє завдання, і Нік скористався швидкою перевагою і пірнув за хвіст.

Він бачив, як чоловік стріляв у відповідь у напрямку Алека, а потім повернувся назад, щоб знайти Ніка, але не знайшов його; він бачив, як поліцейські аеропорту розбивають купу людей і заганяють їх усередину будівлі; і він міг бачити обережно рухому фігуру, яка, як він знав, була Марті Фассом, що проносився повз нос літака і наближався до вбивці.

Тож тепер він у них був. Опинившись на відкритому місці, він потрапить у трикутник, і він не матиме жодної надії в пеклі.

Нік кинувся за укриття та влаштувався у бойову позицію.


Справа майже скінчилась, і тоді все, що їм потрібно було зробити, це з'ясувати, хто, чому і що, і спробувати пояснити це обуреному російському уряду.

Те, що сталося згодом, трапляється, коли втручається доброзичливий любитель.

Вбивця з'явився з-під черева літака... і механік у робочому комбінезоні раптово з'явився з-під крила і швидко ковзав за ним, витягнувши м'язисті руки, щоб схопити хлопця та вирвати у нього пістолет.

Тільки вийшло не зовсім так, як задумав молодий механік. Вбивця був профі. Геніальний профі.

Він повернувся з неконтрольованою швидкістю, як у дикого кота, і зробив два неймовірно швидкі постріли - не в механіка, а в Марті Фасса. І дістав його. Марті впав, як мішок з картоплею, і ліг, злегка посмикуючись, на асфальті, і до того моменту, коли він упав, вбивця вдарив механіка коліном у пах і викрутив йому руку жорстоким прийомом, через що юнак верещав від болю.

Нік чув свистячий шепіт убивці.

«Один рух, який я не говорю тобі робити, і ти мертвий. Ви розумієте? А тепер йди вперед. Іди добре.

Молодий чоловік ішов, його тіло спотворилося, а обличчя спотворилося розчаруванням та болем. Пістолет вбивці був сильно притиснутий до його спини, і його послання було безпомилковим. І на той випадок, якщо серед спостерігачів є хтось, хто не зрозумів картини, рухи тіла озброєного злочинця зробили це зловісно очевидним. Його голова металася на всі боки, як у вражаючої змії, а верхня частина тіла оберталася гнучкими швидкими рухами, так що його положення постійно змінювалося - буквально від частки секунди до частки секунди - по відношенню до всіх людей, які стояли або присідали. поряд і спостерігали за ним. І з кожним швидким, стрімким поворотом він міцно повертав молодого механіка, щоб прикритися, тож його безпорадний живий щит напевно витримав би удар будь-якого вогню. Будь-яка пожежа; тому що той пістолет, що врізався в спину невинного, означав, що Ти стріляєш у мене, а я стріляю в нього і не даю комусь смерті!

Вбивця прискорив крок. Тепер він майже біг, таранячи, повертаючись і повертаючись асфальтом до Валентини.

Ніхто не стріляв.

Нік повільно видихнув. Його урізаний «Люгер» стежив за фігурами, що біжать, як магніт. Якщо замість Валентини мав померти сміливий і дурний хлопець, то померти він повинен. Вибору справді не було.

І Нік вже досить довго чекав на відкриття, яке могло ніколи не відбутися.

Він підняв стовбур на долю дюйма, і його примружені очі вп'ялися в ціль на дуелі. "Як сіамські близнюки", - подумав він, обережно натискаючи пальцем на спусковий гачок. Вбити одного; вбити обох. А можливо і ні. Це був шанс, яким він мав скористатися.

Потім, навіть коли його палець стиснувся, він завмер.

Гучний голос пролунав полем, і з-за багажного вагона з дивовижною раптовістю з'явилася величезна постать - мета розміром з сарай, з ревом, як розлючений динозавр.

«Ви відразу ж відпустіть цього хлопця, і негайно!» Валентина заревіла. «Не буде більше цієї нісенітниці -!»

Вільгельміна, спрощений Люгер, вибухнула гуркотом і люттю, тому що цієї миті бойовик підняв пістолет зі спини механіка і націлив його через плече молодого чоловіка прямо на Валентину, залишивши його голову різко окресленою на тлі ранку. небо, коли він вишкірив зуби і натиснув на спусковий гачок.

Коли він упав, його профіль зник разом із розколотим черепом.

Валентина граційно перекинулася, як слон, що приймає грязьову ванну, і приземлилася на ноги. Молодий механік упав на коліна, блідий і тремтячий, і потягся за пістолетом. Вбивця лежав без обличчя у крові.

Нік підбіг до Валентини. Кров скупчувалася на комірі її синього саржового костюма, але її очі були яскравими і живими, як синє море під літнім сонцем.

«Гарна стрілянина, Картер!» - весело проревела вона. «Але я дала тобі той єдиний момент, якого ти потребував, так?»

* * *

"Наступне питання", - крикнув Хоук. «Дрібниця, але мені цікаво». Його сталевий погляд блукав невеликою групою людей, що зібралися в його номері в готелі «П'єр»: Валентині Безкрайній, агенту AX Алеку Грінбергу з Лондона і Ніколасу Дж. Хантінгтону Картеру.

«Звідки, – сказав Хоук, і тепер його погляд був спрямований на Ніка, – мадам Січікова знала ваше ім'я? У мене склалося враження, що ви відомі їй і завжди були як Томас Слейд. І все-таки вона змогла звернутися до вас на ім'я Картер. Схоже, що це якийсь пролом у нашій безпеці – і не єдиний випадок, а просто найменший із них. Ви можете пояснити?

Нік безпорадно знизав плечима. «У пані Січикової є свої методи. Не знаю, що таке. Можливо, вона завжди була обізнана. Так само, як ми знали її ім'я та Смирнов».

Валентина щасливо забурчала глибоко в горлі. Пов'язка на шиї була схожа на додатковий комір і, схоже, її зовсім не турбувала.

"Ах так, у нас є свої методи, товаришу Хоук", - пирхнула вона,


Подивіться, як Хоук здригнувся, вона вдавала, що не знає. «Давним-давно, коли у нас була причина просити вас про допомогу, ми очікували, що ви надішлете все найкраще, і, звичайно ж, ми знали, що у вас є агент Ніколас Картер». Її добродушна посмішка тепло торкнулася Ніка. «Отже, коли людина на ім'я Томас Слейд виконала з нами таку блискучу роботу, ми принаймні запідозрили, що вона зовсім не Слейд».

"Чи підозрюваний?" - сказав Хоук. - Але сьогодні в аеропорту ви зателефонували Картеру на ім'я. На той час ви були певні? "

Валентина посміхнулася та вивчила візерунок на килимі.

"Але, звичайно, я була впевнена".

Хоук сердито зітхнув.

"Але як -"

Алек Грінберг помацав ногами і сказав: «Гм. А, сер, я вважаю, що я - а - звернувся до мого колеги на ім'я Нік у розпал битви, сер. Помилка, заради якої я ...

"Можеш бути повішений за шию", - люто перебив Хоук. А потім він усміхнувся. «Пані Січікова, я бачу, що вас недооцінювати не варто. Але тепер, коли ми вирішили це питання, нас цікавлять інші, важливіші. По-перше, це питання про скаргу, яку ви, безперечно, захочете подати проти нас. Ви будете виправдані. Я можу тільки попросити вас побачити це у світлі вашого власного бажання з мінімальними запобіжними заходами. По-друге, причина нападу на вас. Про ваше прибуття не було відомо широкому загалу, і в небагатьох, якщо у когось із них, були причини завдати вам шкоди. А оскільки було два професійні вбивці, ми можемо бути практично впевнені, що маємо справу не з безумцями. Тому питання у тому, хто? Чому? По-третє, ми повинні вжити заходів для запобігання подібним випадкам у майбутньому. Або ви повинні скасувати своє перебування тут і тихо повернутися, або ви повинні дозволити нам організувати вам прикриття. Якби ви, наприклад, дещо змінили свою зовнішність і зняли житло у приватному будинку.

«Хо. хо! О ні, друже мій. Валентина рішуче похитала головою. «Ти думаєш, можливо, мені варто замаскуватися під тіткою Миколи і залишитися з твоїми чи його друзями? Запевняю вас, це ніколи не спрацює. Якщо мене шукають, мене не можна замаскувати. Не мене. Ніколи. Це неможливо. Спочатку я відповідаю на ваше останнє запитання, і відповідь буде негативною. Я не йду звідси і не намагаюся замаскуватися. Тепер мене попередили. Я вже зробила кілька помилок. Ох! Як роздратується Дмитро! Вона важко зітхнула, здавалося, стрясаючи меблі, і зареготала докірливо. «Він буде цілком правий. Але більше нічого не зроблю. Я згодна з тим, що я не приватна особа, і я подбаю. Щодо подання скарги, то в мене її немає. То була моя провина. Запевняю вас, жодних наслідків не буде. Ви займаєтесь своєю американською пресою; Я займуся своїм Дмитром. Ні, я продовжу свої плани…»

Нік прослухав її голосний голос позаду і підвівся, щоб відповісти на сигнал біля дверей. Коли він повернувся, в руці він мав пачку паперів, і він задумливо хмурився.

"Так? Що це таке?" - Запитав відповіді Хоук.

"Звіт від Кастеллано", - сказав Нік. «Фасс у лікарні, куля в животі, видужає. Двоє вбивць були застрелені, упізнані як мешканці села, які не мають відомої політичної приналежності. Будинки обшукані, у кожному виявлено великі суми грошей, мало що. Але для цього. Він простягнув Хоуку фотографію. "Знайдено в будинку Джона Снайдера, вбивці номер два".

Хоук взяв фотографію і мовчки уважно її вивчив. Потім передав Валентинові. «Ім'я Джон Снайдер щось для вас означає?» він запитав.

Вона похитала головою. «Я гадаю, купили і заплатили», - коротко сказала вона, і її блакитні очі звузилися до гострих щілин, коли вона дивилася на фотографію.

Це було фото Валентини Січікова з голови до плечей. Помічник комісара розвідки Росії.

"З офіційних файлів", - сказала вона відсторонено, і її голос був схожий на луну грому, що розкотився по печері. «Доступний лише радянській пресі та нашим союзникам для офіційних публікацій. Можливо, у вас немає копій? »

Тепер її очі дивилися намистинки і шукали.

«Ні, – сказав Хоук. "Повір мені. У наших файлах такої картинки немає. Це не було отримано через нас. Але схоже, що хтось надав його Снайдеру - а як звали іншу людину? Ах, Едвардсе, так - з очевидною метою. Едвардс, схоже, знищив". свою копію Розумно Але без різниці Докази очевидні Наймані вбивці, як ви кажете, забезпечені вашими портретами Але чому Чому ти Чому тут Щоб в черговий раз дискредитувати США Можливо Але припустимо, що є інша причина Може бути, той, який вказує прямо на вас.Ви, Валентина Січикова.Руська, так, але індивідуально". Він чекав.

Валентинові очі дивилися в далечінь, яку могла бачити тільки вона.

"У мене буде час подумати", - різко пробурмотіла вона. «Дай мені хоча б одну годину».

"Це розумно", - сказав Хоук. «Грінберг, ви відкладете своє повернення в Лондон і попрацюєте з Кастеллано, поки ми не дізнаємося про все, що потрібно знати про цих двох чоловіків. Віднесіть ці файли в іншу кімнату, прочитайте їх та йдіть. Відразу.

Алек кивнув і пішов зі звітом Кастеллано.


"Старий був надзвичайно категоричним", - подумав Нік. Але, без сумніву, він мав причину. І погляд у очах Хоука вказував на те, що агент Картер насилу відповідав своїм попереднім повідомленням.

- Картер, - тихо сказав Хоук. «Ще одне запитання до вас. Якщо ви не проти.

Справді, старий був налаштований у колючій манері!

"Сер?" - чемно сказав Нік.

«Скажи мені, – сказав Хоук ще тихіше, – просто скажи мені це. Чому ви вважали за необхідне перекинути пані Січикову через поручні сходів замість того, щоб допомагати їй повернутися в літак? Я думаю, що останній шлях був би набагато розумнішим».

«Добре, – сказав Нік. "Добре. Гм. Чи бачите, сер, рух сходами був ... тобто Грінберг був у дверях, і стюардеса теж, і на мить шлях туди був заблокований. Та це воно. Не було чіткого шляху, тому я зробив наступне. Я знаю. , це не дуже по лицарськи, але ...

Глибокий смішок Валентини прокотився та розширився. Її тіло тремтіло, як гора холодець.

«Але тепер ви поводитеся по-лицарськи, любий Ніколас. Якщо ти не скажеш правду, я розповім». Її посмішка розпливлася Хоуком, як широкий сонячний промінь. «Справа не в тому, що інші блокували двері, розумієте? Він боявся, що це зроблю! А потім, яку мету я зробив би з моїм… Тоді ви також не повинні забувати про те, як складно підштовхнути мене назад сходами. Ні, товаришу Яструб. Ваш Картер зробив єдине можливе. Ви повинні хвалити його, а не гніватися на нього. Хо-хо-хо! Це було чудово, як він мене покинув, я хотів би, щоб ви це бачили. Хо-хо-хо-хо! »

Шкіряне обличчя Яструба повільно зморщилося в усмішці, а його жилисте тіло затремтіло від беззвучного сміху.

"Товаришу Січікова, - тепло сказав він, - ви схвалюєте все, про що говорив Картер, і навіть більше - у плані характеру, звичайно".

"Звісно!" Валентина знову заревіла. Але коли шум її сміху вщух, її миле селянське обличчя раптово стало серйозним. "Ти мені подобаєшся, Хоуку", - сказала вона. «Так само, як я люблю Картера. Думаю, я мушу тобі довіряти. І ви повинні спробувати мені повірити, будь ласка. Тому що я маю невеликий прихований мотив, щоб приїхати сюди, до вашої країни. , Ви розумієте, не завдати вам шкоди. Але в мене була власна причина».

"Так?" - сказав Хоук, і тепер усмішка зникла з його очей. Але на його обличчі не було недовіри, і він був людиною, яка думала, що довіра була для дітей і дурнів.

«Отже, – сказала Валентина. Її величезна постать незручно крутилася в маленькому кріслі. «Мені нелегко сформулювати себе, але я постараюся. По-перше, я жінка, тож втручаюся. По-друге, я – російська розвідка, тому з підозрою ставлюся до дрібниць. І я з великою підозрою ставився до невеликих відключень електроенергії та інших заворушень у Москві та прилеглих містах, що сталися близько року тому. Я говорю «маленьким», тому що в нашій системі неможливе великомасштабне відключення електроенергії – я вас цікавлю? »

"Ви нас цікавите", - коротко сказав Хоук. "Будь ласка продовжуйте."

Але потім інциденти припинилися. Начебто їх взяли під контроль. Однак ніхто не міг їх пояснити. Ніхто не міг сказати, як вони почалися, ніхто не міг сказати, чому вони закінчилися, і ніхто не міг розпочати припускати, чому вони раптово припинили своє існування». Добродушний селянський погляд зник з Валентини, його місце зайняла розумна і прониклива жінка. «Потім, із припиненням тих подій, я помітила ще дещо. Протягом кількох тижнів Москву залишило кілька людей. Звичайно, багато хто знає. Але вони вертаються. Ті люди цього не зробили. Вони пішли без оформлення повернення. Зазвичай це нічого б не означало. Але для мене це означало те, що двоє з них залишили певний ресторан, ще два – пральню, три з них – посольство, один – торгове представництво та один – сувенірний магазин. Усі вони поїхали з, як мені здавалося, найбанальніших причин – і розчинилися у невизначеності».

Вона зупинилася на мить, її живі очі ковзнули по обличчях Хоука та Ніка.

"Ви запитаєте, ну і що?" - Продовжила вона жестом величезної руки. "Я скажу тобі. Протягом кількох місяців я відкладала свої думки в глибині душі. Потім у ваших Сполучених Штатах починають відбуватися події. Багато перебої в подачі електроенергії. Те, що ви називаєте смогом. Сильне забруднення навіть більше, ніж ви вважаєте нормальним. Багато дивних речей, занадто багато з них неможливо пояснити.Я згадую великий збій в електропостачанні листопада 1961. Я вже з цікавістю помітив вашу атомну станцію у Вест-Веллі - у мене зв'язок з науковими колами, і я захоплююсь ядерною фізикою. я говорю про інший час приготування, тепер я підкреслюю, що я давно цікавилася ядерною енергетикою і, отже, Західною долиною, і коли я згадую велике затемнення, я згадую, як читав звіти про те, де почалася проблема. недалеко від заводу у Вест-Веллі.

- Не дуже далеко, правда, - втрутився Хоук, - хоч за кілька миль від кордону. Але завод не постраждав. Тут не було й натяку на неприємності».


«Про це я в курсі, – прогуркотіла Валентина. «Близькість, напевно, нічого не означає. Принаймні вперше, я думаю, це був збіг. Але що, якщо це знову повториться, і що, якщо при цьому постраждають рослини? Чи не викликає у вас занепокоєння той факт, що саме у секторі вашої країни найчастіше виникають перебої у подачі електроенергії? Можливо, знову збіг. Але так багато всього відбувається останнім часом, - і її велика рука вдарилася об стіл, - це не збіг. Їх забагато. Вони надто загадкові. Занадто багато одразу. Так? Це викликає занепокоєння. Я сам думаю – ні, я не можу розповісти вам усе, що думаю. Це занадто багато. "Польоти фантазії", - сказав Смирнов. Підозрення жінки. Не моя справа. Тим не менш, йому теж було цікаво, що таке китайці, що зникають».

"Китайці?" сказав Нік; і Хоук глибоко зітхнув і відкинувся на спинку стільця з напівзаплющеними очима, але його худорляве тіло майже трясло від інтересу.

"Китайці", - сказала Валентина. «Дев'ять чоловіків, які виїхали з Москви після наших маленьких «збоїв у електропостачанні», припинилися. Начебто вони тренувалися на нас. І кинули нас тоді, перейшовши на інші пасовища. Так, усі вони були китайцями».

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Хакім Огидний

Агент D5 сидів у затишному вестибюлі готелю «Семіраміда» і вдесяте дивився на годинник. До біса цього хлопця за те, що він запізнився, коли в Багдаді чекали насущні справи AX! І, чорт забирай, Хоук теж за те, що відправив його до Каїра, як якогось посланця.

«А тепер перестань, Ейгере, - сказав він собі. Дід не послав би вас сюди, якби це було не дуже терміново. Принаймні це ненадовго. Одна швидка зустріч з ним, може… трохи оглянути з ним визначні пам'ятки для оформлення вітрини, і все.

Агент Ейгер відкинувся на спинку своєї газети та відкрив редакційні сторінки. Але він думав про майбутню зустріч і про те, куди вони повинні піти після зустрічі. Очевидно, вони не могли розмовляти тут. Садек також не хотів зустрічі у власному будинку, що було зрозуміло, якщо щось витало у повітрі. Він ненадовго задумався, чи міг він нудьгувати за цією людиною, але майже одразу вирішив, що не міг. Описи Хоука - і Картера теж - були напрочуд точними. Що ж до самого Ейгера, він був одягнений у пропонований світлий костюм і темно-синю краватку, читав лондонську «Таймс» і ніс зношену шкіряну сумку для фотоапарата. Ні, неможливо, щоб вони нудьгували один за одним.

У двох кварталах від нього Хакім Садек платив свій третій за вечір квиток на таксі і ставив питання, чи не вибрав він все-таки неправильне місце для зустрічі, коли йому зателефонував Ейгер. Але було природно зустріти так званого туриста в холі готелю цієї вечірньої години, і такі місця в будь-якому випадку були більш відповідними, ніж, скажімо, самотня мечеть або власний будиночок Садека.

Хакім швидко пройшов навколо кварталу та увійшов до галереї. Через дві хвилини він увійшов у бічні двері «Семіраміди» і попрямував до вестибюлю.

Так, то був би Ейгер. Трохи пихатий на вигляд, як і попереджав Ніколас, але з відвислою щелепою і жорстоким поглядом, як і належить усім гарним AXEmen.

Ейгер опустив газету, щоб подивитися на струмки людей, що входять до головного входу вестибюлю. Садек запізнився більш як на півгодини. У ньому зароджувався неспокій; неспокій і цікавість з приводу цієї людини, яка була вірним другом Картера. Було б цікаво подивитись, яким буде друг Картера. Якщо він колись з'явиться.

Може, йому краще зателефонувати до цього хлопця.

Потім він побачив людину, яка йшла до нього дивною невпевненою ходою, і зрозумів, що це, мабуть, Садек.

Але Боже всемогутній! Як могли Хок і Картер довіряти такій людині? Опис, як завжди, було точним, але не відповідало дійсності.

Фігура, що підійшла до нього, була високою і злегка згорбленою, а обличчя, яке, здавалося, підозріло ширяло над нею, могло порівняти з ним зробити арабського работоргівця милим. Неперевершені мерехтливі очі, ряба шкіра, жорстоко вигнуті тонкі губи, хода з обох боків - все складалося в картину неймовірної розпусти.

До нього підійшла кігтиста рука, і його вуха розлютив свистячий голос: «Чуттєві піки, містере?»

О боже, ні! – подумав Ейгер. Це занадто багато.

Хоча це була кодова фраза, яку він очікував почути від цієї зловісної людини, ця карикатура на рознощика бруду, це втілення непристойної злости, це було справді занадто.

"Тільки якщо вони будуть різкими, - сказав Ейгер, - показуючи всі деталі".

Він мимоволі змахнув руку, що тяглася до його руки, ніби вона була такою слизькою, як ця людина. Рука підвелася і ляснула його по плечу напрочуд твердою і м'язистою хваткою.

«Хаким Садек, до ваших послуг», - сказав мерзенний чоловік перед ним. Високе згорблене тіло, здавалося, випросталося, майже поширилося, а на неймовірно жахливому обличчі раптово з'явилася ще неймовірно привабливіша усмішка. "А ти... ти, мабуть...?"

"Ден Ейгер, до твого", - сказав Ейгер, дивлячись на нього. Здавалося, ця дивовижна людина трансформується прямо на її очах. Він все ще був до неможливості потворний, але більше не був таємним створенням закутків.


Тепер він був людиною, що стоїть прямо і чотирикутником, людиною культури, виховання, розуму і... цілісності, клянусь Богом! Зміна була невизначеною, але вона була. Рани, тонкі губи, косоокість - нічого з цього не змінилося. І все ще…

«Друже мого друга, я вітаю тебе», - тепло сказав Хакім, дивлячись одним оком в обличчя Ейгеру, а іншим дивлячись майже під прямим кутом. «Як добре з вашого боку, що ви знайшли час у поїздці, щоб відвідати мене. Бачу, ти легко мене впізнав.

- Ну… а… - Ден ненадовго завагався. У нього не було бажання бути образливим для цієї безглуздої людини, і він навряд чи міг сказати йому, що було б неможливо знайти іншу людину такою потворною. Він також не міг сказати, що з першого погляду був так сильно відштовхнутий, що подумав, що це якась помилка. «Так, я впізнав вас, добре, але на мить ви мене трохи спантеличили. Так що допоможи мені, я не можу не сказати це - можливо, це була гра світла або щось таке, але ти виглядав трохи більш злодійським, ніж я очікував.

Хакім засміявся. "Справжня підлість - моя спеціальність", - весело сказав він. «Хоча іноді перелюб також можуть бути забавними. Пробач мені, друже. Ніколас попередив мене, що я можу виявитися не зовсім вам до душі, тому маю зізнатися, що трохи повеселився за ваш рахунок. Ви не гніваєтеся? »

На цей раз Ейгер простяг руку і стиснув іншу.

"Звичайно, ні", - сказав він і посміхнувся.

«Дякую вам», - чемно сказав Хакім і чемно схилив голову. Тим не менш, Ейгеру здавалося, що навіть коли він кланявся, Хакім блукав поглядом вестибюлем у пошуках чогось, що він не хотів знаходити. "Для нас нерозумно залишатися тут", - тихо сказав Хакім. «Сьогодні за мною дуже часто стежать і за моїм будинком стежать. Давайте разом вип'ємо на честь нашої зустрічі та поділимося новинами спільних друзів. Можливо, у барі? Хоча краще поговорити у своїй кімнаті». Його голос підвищувався і знижувався в цікавій, але розважливій манері, начебто це були слова для громадських машин і слова для вух Ейгера.

Ейгер похитав головою. «Коли я подзвонив, ви були в такому поспіху, що я не мав можливості сказати вам, але я не маю місця, на жаль, я мушу сказати. Це місце заброньовано по швах, як і решта. Лотус обіцяв мені сьогодні один за десять, але я на волі.

"Але яка неприємність для вас". Хакім похитав головою і співчутливо кудахтав. «Тоді нехай це буде планка, допоки ми не вирішимо, що нам робити далі. Але будьте обережні, містере Ейгер, будь ласка.

Це більше, аніж просто спостереження. Сьогодні сталася аварія з моєю машиною, яка, я гадаю, не зовсім… Яким був наш друг Ніколас, коли ви востаннє бачили його? »

«У своєму звичайному нестримному піднесеному настрої», - сказав Ейгер, спостерігаючи, як мимо проходить пара туристів слідом за навантаженим коридорним. "Повний радощів життя і досить непристойних повідомлень для вас". Насправді він не бачив Ніка багато місяців і не дуже любив його. Картер був надто великим бабником - для нього дуже любив зустрічатися зі своєрідними персонажами, яких він зустрічав у бізнесі. І все ж цей його друг був на диво привабливим. Ейгер глянув у блукаючи очі і раптово відчув щиру теплоту до неймовірного Хакіма.

- Тоді бар, - тихо сказав він, - але ненадовго. Я найняв машину, щойно сів сьогодні. Думаю, краще було б покататися та поговорити спокійно».

"Добре", - сказав Хакім. "Це дуже добре. Можливо, вздовж Нілу, і я покажу вам деякі визначні пам'ятки. Ти був тут раніше?"

Вони разом увійшли до вестибюлю, дружелюбно говорячи, прямуючи до бару.

Поки Ейгер не сповільнив крок і не зупинився, щоб випадково поглянути на різьблення у вітрині.

«Біля дверей бару стоять двоє чоловіків, які мені не дуже подобаються, – сказав він розмовним тоном. "І вони, здається, спостерігають за тобою".

"Так і є", - сказав Хакім, явно не дивлячись на них. «І не тільки дивитися - повернися, друже мій, скоріше!»

Одна довга худорлява рука простягла руку і вдарила Ейгера в груди, а інша, вислизнувши у внутрішню нішу куртки, витягла пістолет. Ейгер трохи відсахнувся, але стояв на своєму.

«Ні, ти повертайся, друже, - рішуче сказав він. "Це на мені". Його зморшкувате обличчя було тверде, а рука, яка потяглася до Хакіма і збила його з ніг, була сповнена сили. Хакім злетів у повітря і врізався у важкий стілець, і сили його удару було достатньо, щоб перевернути стілець і кинути його на килим з іншого боку.

На один оглушливий, безглуздий момент йому здалося, що він і крісло, що падає, здалеку гуркітливий звук, що рознісся по холу. Але коли він схопився на ноги і почув брязкіт осколків скла і луна пострілу, і побачив димний хаос навколо себе, він з раптовим жахом зрозумів, що цього разу вони прийшли за ним з вибухівкою. Прийшли за ним! .

І підірвали Бог знає скільки ще людей, тому що він був досить дурний, щоб зустріти Дена Ейгера у жвавому вестибюлі готелю.

Тепер він стояв навколішки і висовував пістолет через стільця, що впав.

У вестибюлі панував безлад. Скляна шафа була розбита на мільйон уламків, а зламані меблі були розкидані, як уламки, залишені після урагану. На підлозі лежало кілька людей. Деякі з них стогнали. Двоє чи троє мовчали.

Ден Ейгер був одним із найбільш мовчазних. Його поранене тіло розтяглося на підлозі, і від його обличчя майже нічого не залишилося. Але перед смертю він вистрілив із смертельною точністю. Один з ворогів лежав мертвим лише за кілька футів від нього.

Інший…?

У їдальні рухалося кілька людей. Але тільки один, що присідав і дивився навкруги, як тварина, що шукає свою приховану здобич; тільки один з кирпатим пістолетом у руці, щоб добити вмираючого.

Так. Одна людина з гранатою та одна для прикриття.

Хакім вистрілив двічі, зі швидкістю батога та високою точністю, які він так намагався передати своїм учням у першій частині свого курсу Семи Живих Мистецтв.

Його перший постріл розтрощив руку, в якій був пістолет, і сам пістолет відлетів у недосяжні ярди. Його другий врізався у груди стрілку. Чоловік із криком відсахнувся.

Хакім підвівся. Цей житиме. На цей раз у когось допитатиме.

Він пробирався крізь розбиті меблі та людей, похмуро відзначаючи кількість поранених і мертвого касира біля подрібненої вітрини. Черствість вбивства дряпала його нутрощі. Клянуся Аллахом, ці люди - хоч би ким вони були - ні перед чим не зупиняться у своїх спробах отримати його!

І йому було цікаво, що саме він мав знати, що йому треба було змусити замовкнути. Невже не було нічого, що він ще не розкрив у поліції? Але він дізнається, що це таке, навіть якщо йому доведеться нахилитися перед тортурами.

Наразі рухалися й інші люди. Його блукаючий погляд ковзнув по них, і він визначив у них те, ким вони були: швейцар, помічник управителя, детектив, поранені гості готелю. Бандит лежав там, де його звалили постріли Хакіма, можливо, непритомний. Але ні, схоже, ні! Тіло сильно смикалося, наче від болю.

Хакін кинувся до нього крізь уламки і впав на одне коліно поруч із ним.

Потім його серце впало у болісному розчаруванні.

Адже це був не судомою життя, а судомою смерті. І усмішка на обличчі чоловіка не була привітанням. Губи, щільно притиснуті до зубів, утворили хитру посмішку смерті, сардонічну гримасу людини, що проковтнула швидкодіючу отруту.

Хакім м'яко вилаявся про себе кількома мовами. Наразі питань не буде. І все ж таки найцікавіше, що його потенційний вбивця отримав таблетку для самогубства і вирішив прийняти її. Це був останній засіб бандитизму; це був вихід шпигуна.

У двері входять поліцейські в уніформі, і він має заявити про себе.

Він показав їм своє посвідчення особи і пішов з ними до їхнього начальника поліції, з яким він провів більшу частину дня над загадковою справою фон Клюге. Тепер це було ще незрозуміліше. А може, й не було.

Він повинен копати і глибоко. І він повинен залишитися живим. Це означало, що він повинен радикально змінити свій підхід до проблеми, і якщо він повинен передати інформацію AX, він повинен зробити це якимось іншим способом.

Але що він міг знати, що могло бути небезпечним для них? Він сидів у VIP шефа Фуада. на стільці і пояснив, як він зустрічався з другом друга, коли стався напад, весь час обмірковуючи, що саме він міг знати. Все, але все, що він знав, було відомо поліції.

За можливим винятком однієї крихітної дрібниці. А може, два, другі ще дрібніші. Вони мали список гостей вечірки, на якій був присутній фон Клюге. Але він і тільки він точно знав, хто був у кімнаті в той час, коли він слухав фон Клюге. Рахунки розійшлися, частково через вживання алкоголю, частково через те, що тусовщики не надто спостережливі, а частково через те, що ніхто не знав один одного. І він також. Але він був спостережливим і мав фотографічну пам'ять на обличчя. Він був відомий цим. До того ж він був єдиним, хто чув кожен відтінок голосу фон Клюге і бачив, як його очі нервово бігали по кімнаті, коли зрозумів, що сказав занадто багато.

- Худий, Садеку, дуже худий, - сказав собі Хакім. Але може щось…?

"Ми повинні шукати секретні файли", - сказав Хакім. «Немає жодних свідчень про зникнення будь-чого, хоча офіс фон Клюге був ретельно обшуканий. У нього можуть бути записи десь ще. Ми маємо продовжити перевірку зниклих безвісти, бо в Каїрі є особи, якщо не люди. Ми маємо подвоїти наші зусилля з посольствами, з імміграційними службами, з Паспортним відділом. Ми повинні змусити людей думати про обличчя. Сподвижники фон Клюге. Його друзі. Його хатня робітниця. Його помічники. Усі повинні думати про осіб, які приходять – і йдуть. Ми повинні…"


Він продовжував говорити, бо щодо вбивства фон Клюге ще доведеться провести багато розслідувань. Але зі смертю Ейгера з AXE у нього з'явився ще глибший особистий мотив, ніж раніше, щоб розгадати цю загадку, і він сам думав про одну особу, яку він бачив.

* * *

Квадратний чоловік на чолі столу у залі засідань підняв голову та кивнув на знак вітання.

«Ах, радий тебе бачити, Б.П.», - сказав він тонким голосом, який здавався недоречно тендітним для такої людини з бочкоподібними грудьми. "Ви запізнилися - я починав думати, що ви не можете прийти".

Б.П. поставив портфель на стіл і присунув стілець. Було незвичайно прохолодно навіть для пізньої осені, але все ж на його лобі виступили краплинки поту, і він злегка пихкав.

"Як і я! - сказав він, кидаючись до високого смаглявого чоловіка з розкритою папкою перед ним. "Це напружений час для мене. Але я подумав, що краще прийти на цьому етапі, перш ніж все стане ще більш завантаженим. Я бачу, що я тут не останній, - додав він, озираючись на півдюжини своїх колег.

"А, але я боюся, що це так", - з жалем сказав голова. «Джонс і Мейстер поїхали у справах і повернуться лише завтра. Однак я простежу, щоб вони мали копії наших протоколів, і я, звичайно, сам переглядаю їхні звіти. А поки що у нас є кворум. Так. Джентльмени, дозвольте нам оголосити про проведення цих зборів Canadian Ceramics, Ltd. Ми одразу ж приступимо до розгляду першого пункту порядку денного». Говорячи це, він потягнувся до компактної чорної коробки на столі поруч із ним і клацнув перемикачем. «Ринкові тенденції, як і раніше, сприяють розширенню нашого підприємства», - продовжив його високий пронизливий голос. Але його бліді, майже безкровні губи були нерухомі. Один за одним люди, що сиділи за столом, простягали йому аркуші паперу, і він читав їх без коментарів.

Інший, глибший голос заповнив кімнату, за ним послідував ще один. Це було досить типове засідання ради директорів; кожен член виступав по черзі, а потім голоси об'єдналися у дискусії за круглим столом. Проте ніхто з чоловіків за столом не промовив жодного слова.

"Таким чином, до дев'ятнадцятого сімдесяти двох років у нас повинні бути повністю введені в експлуатацію вісім заводів", - впевнено промовив тонкий голос. Але обличчя людини на чолі столу відбивало його невдоволення. Він перехилився через стіл і заговорив уперше з того часу, як увімкнув записану на плівку зустріч, але його голос був низьким, шиплячим пошепком, який досяг лише вух, для яких він був призначений.

"Це було погано, Джей Ді, дуже погано", - прошипів він. «Чому я не був проінформований про це раніше? Вам потрібно буде відразу ж вирушити туди і втілити в життя новий план. І вам краще переконатись, що це працює. Я не братиму багато такого на даному етапі – на будь-якому етапі. І вам краще зробити це так, щоб ви самі були вільні для інших своїх обов'язків. Платіть скільки повинні, але робіть це і переконайтеся, що все зроблено правильно! Його голова повернулася в інший бік. «Ти, Б.П.» Звуки зустрічі гули рівно, як високий водоспад, що заглушає дзвін річки. Хіба ти не можеш домовитись про те, щоб виїхати звідти? »

Б.П. похитав головою. "Це виглядало б дуже дивно, М.Б.", - тихо пробурмотів він. «Моя позиція потребує моєї присутності. Навіть якщо припустити, що я потраплю в якусь невчасну аварію, це, можливо, вважатимуть трохи дивним. Але ... - Він подряпав записку і засунув її людині, яку назвав М.Б.

Голова правління примружився. Його тонкі брови задумливо зігнулися, а губи зігнулися в чомусь на кшталт посмішки.

«Але, звичайно, ти маєш бути там», - продзвенів його тонкий голос.

«Так вірно те, що ви кажете про нещасні випадки. А ти, з усіх людей – ні, я не можу тебе пощадити. Дуже добре, Б. Дійсно дуже добре. Думаю, за це ми могли б зробити бонус. Особливі дивіденди». Він зробив паузу, і його холодний погляд обвився довкола столу. "Що небудь ще?"

Тиша. Голови похитали. Приймальна бобіна записуючого пристрою майже заповнена. Чоловік на чолі столу відкрив міцний шкіряний портфель і дав кожному по тонкому аркуші паперу.

Кожен мовчки читав, кивав і брав сірники чи запальничку.

Папірці спалахнули, потім скрутилися в почорнілі чіпси серед недопалків у попільничках.

Стрічка залишалася лише у дюймах.

«Тоді збори закриваються», - сказав шиплячий голос голови.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

Леді в клітці

"Ах, на свіжому повітрі, як я люблю його, Ніка!" Валентина прогриміла. Її велика рука виразно вказала на зимовий краєвид штату Нью-Йорк. «Хотів би я встигнути побачити твоє листя, що повертається, але навіть у цьому випадку це так красиво». Вона раптово повернулася до нього, і її кругле обличчя було серйозне. «Але ти незадоволений, Ніколас. ти надто мовчазний».

«Вдячні за маленькі благословення, пані Січікова», - сказала дівчина на передньому сидінні. "Зазвичай його неможливо вимкнути". - Досить, міс Барон, - суворо сказав Нік. "Ще один тріск від тебе, і я відправлю тебе назад до твого захаращеного столу в OCI" Він важко зітхнув. «Справді, якість допомоги у наші дні…»


Валентина посміхнулася, отримуючи величезну насолоду від обміну. «Ви не дурите нікого з нас, Ніколас. Ви не могли бути задоволені, коли почули, що до нас приєдналася чарівна Джулія. Я також задоволений. Але дуже приємно». Вона нахилилася і поплескала Джулію по плечу, і вони двоє обмінялися усмішками досвідчених жінок.

«Кадилак» плавно ковзав дорогою, прямуючи на захід під променями полуденного сонця. Автомобіль був куленепробивним, протиаварійним та майже захищеним від бомб, а його водієм був AXEman Johnny Thunder. Нік був озброєний, як і Джулія, його улюблена шпигунка. Можливо, Валентина теж була озброєна (вона трохи соромилася цього і він не наполягав на цьому). Але вони були оточені максимальною безпекою, якою дозволяла Валентина. Трохи попереду була проста темна машина, а трохи позаду - звичайна світла машина, в обох були AXEmen. Та й сам завод добре охоронявся власною охороною.

Однак Ніку було не по собі. Вони цілий день говорили - він, Яструб і Валентина - про наслідки замаху на її життя та зникнення китайців із Москви. Вона з великим інтересом вислухала, коли їй розповіли про лист Хакіма, але це її спантеличило.

"Звичайно! Звичайно! Це повинні бути одні й ті самі люди!" - схвильовано сказала вона. А потім її чоло затьмарилося. «Але… я почав бути настільки впевненим, що спроба вбити мене могла означати лише одне: що у Вест-Веллі є щось, що мені не можна дозволяти бачити. Тому що, звичайно ж, китайські вчені - а отже, і їхній уряд, і їхні розвідники - дуже добре знають, що я тут, щоб побачити цю рослину. Але вони не хочуть утримувати мене від самої рослини. Це не може бути річчю. Це має бути хтось. Але чому вони повинні боятися зізнання, якщо вони змінилися? Її чоло потемніло ще більше. Тоді це має бути щось. Але що? »

"Я не можу собі уявити, що це може бути за річ, яку ще не бачили сотні людей", - сухо сказав Хоук. «Але мені все ясніше стає одне: ви повинні відкласти свій візит до Західної долини і коли-небудь зробити секретну подорож».

«Відкладіть! Колись! Її величезна постать, здавалося, розширилася, як надута повітряна куля. "Я зараз тут, тепер я йду".

Отже, тепер вона збиралася. Вона була непохитна.

Ось чому Нік був стурбований, тому що він також вважав, що у Вест-Веллі є щось небезпечне для неї.

Ще одна річ, яка його турбувала, полягала в тому, що він більше нічого не чув від Хакіма або D5. Сам Хоук нічого не чув від D5 з того часу, як Ейгер повідомив про своє прибуття в Каїр.

"Досить", - сказала Валентина. «Тепер вистачить. Ви робите цей солодкий день кислим. Обіцяю, я подбаю про все. Ще на мені куленепробивні корсети. Тобі краще від цього? Її тіло тремтіло, коли вона хихотіла, і її рука опустилася на коліно Ніка в нищівній хватці.

«О, нескінченно, – сказав Нік. "Мені завжди подобається зламана нога". Потім він засміявся. Вона була метою так само привабливою, як танк, але, принаймні, вона була броньована, як танк. Йому справді стало краще. "Ви могли б сказати мені це раніше", - сказав він. "Джулія весь час носить її". Він проігнорував пирхання Джулії і тицьнув засмаглим пальцем вліво. "Бачите ці чарки?" він сказав. «За полями? Це воно. Приїдемо за кілька хвилин.

Валентина подивилась. "Та це як маленький нафтопереробний завод!" вигукнула вона. «Або щось на фермі, наприклад, група елеваторів. Силоси, ви їх не називаєте? Але вся земля довкола – фермерська. Я зовсім не очікував цього».

«Що ж, сподіваюся, це останній із ваших сюрпризів», - сказав Картер.

Їхнє прибуття на завод пройшло гладко, що зробило честь як AX, так і власним силам безпеки West Valley. Охоронці були ввічливі та уважні. Мешканці простої темної машини та простої світлої машини показали свої посвідчення особи, і їм було дозволено розташуватися у ключових точках заводу. Джонні Тандер літав на задньому плані, бетонний шматок людини.

Навіть уявлення були напрочуд акуратними та короткими.

«Шановна, пані Січікова», - сказав президент компанії. «Мій директор заводу Джеймс Вестон; віце-президент Барретт Полінг; начальник служби безпеки Дж. Болдуін Паррі. Сподіваюся, ви приєднаєтеся до мене пізніше у моєму офісі за напоями. А поки що підемо?

Вони пройшли спочатку через сучасні офіси, а потім у пульсуюче серце заводу. У його глибинах був вікон у зовнішній світ, але приємне сяйво штучного денного світла заповнювало все його поглиблення. Він був обтічний, бездоганно чистий і здебільшого просторий; проходи між установками були широкими і вільними від безладу, і лише неминучі сходи


проходи та подіуми були звичайного компактного розміру.

«Ми постаралися зробити умови роботи якомога приємнішими, - сказав Вестон, йдучи попереду. Начальник служби безпеки Паррі йшов з ним, насторожено дивлячись на нього, методично перевіряючи позиції своєї охорони та різного персоналу на їхніх звичайних постах. М'яка музика грала фоновий акомпанемент під низьку пульсацію машин. «Це місце було спеціально спроектовано так, щоб не викликати відчуття ізольованості, яке виникає під час роботи у закритих приміщеннях. Ви помітите широкі проходи, які ведуть різні місця. Кожен йде прямо в те, що ми називаємо зоною відпочинку - великі, просторі кімнати з м'якими кріслами та телевізорами, з зеленими рослинами, що ростуть, тощо. Нижній рівень ... е-е ... жіночі туалети також знаходяться тут, через коридор Б. У нас, як ви знаєте, є кілька жінок у нашому штаті, переважно на адміністративній стороні.

«Добре, добре», - сказала Валентина, крокуючи за ним між Ніком та президентом компанії. – Але, як я бачу, у комбінезонах немає.

"На жаль, ні", - з жалем сказав Вестон. «Я знаю, що чоловіки це оцінять. А ось жінки – ніщо не змусить їх вилізти з коротких спідниць у комбінезони. Боюся, Росія щодо цього набагато випереджає нас».

Валентина голосно зареготала. «Я не впевнена, що це такий успіх, мій друже», - сказала вона. «Це може бути єретичним з мого боку, але я все ж таки вважаю, що жінки повинні бути жінками. Підкажіть, а який тут зв'язок між цими двома пристроями? Я знайомий з одним, але..."

Вестон зупинився біля установки і почав технічне пояснення. Начальник служби безпеки Паррі та президент компанії додали розділові знаки. Нік слухав лише половиною вуха. Найбільше його уваги було приділено обстановці навколо, і в цілому він був задоволений безпековими заходами. Віце-президент Полінг та Джулія Барон стояли поряд з ним за Валентиною та іншими, і він помітив, що очі Полінга теж ковзали площею між таємними поглядами на струнку постать Джулії. AXEman Thunder йшов ззаду, але не зводив очей з тіла Валентини. Здавалося, все гаразд.

"Підемо далі?" - сказав нарешті Вестон. Валентина кивнула, все ще дивлячись на диво машини, що привернула її увагу, і гурт рушив уперед, мінливо. Зміна була невеликою, несуттєвою, але тепер Нік відставав на півкроку, і Полінг йшов поряд з Валентиною.

Вона розмовляла з ним. "Отже, ви віце-президент", - оцінювально сказала вона. «Ви молода людина з такою великою відповідальністю. Це добре. Мені подобається бачити молодь в авангарді». Полінг прочистив горло. «Е-е… а…» – почав він. Голос Валентини заглушав усе, що він збирався сказати.

«Оце цікава споруда», - проревела вона, вказуючи вперед. "Яка його мета?"

Високий портал висотою близько чотирьох поверхів доходив від підлоги до стелі з вежею, явно вбудованою в дах. Вузькі платформи оточували його на різних рівнях, і кожною з них повільно йшов чоловік, дивлячись униз. Всередині його клітка рухалася вгору й униз, як ліфт усередині відкритої шахти. Клітина сповільнилася, поки Нік дивився, і зупинилася приблизно за п'ятнадцять футів від підлоги на рівні однієї з платформ.

"Пристрій безпеки", - почув він слова Полінга. «Більше у відділі Паррі, ніж у моєму».

Начальник служби безпеки повернувся до Валентини та кивнув. "Розмаїття", - пояснив він, з гордістю погладжуючи свою акуратну бороду. «Я вважаю, унікальний. Сторожова вежа, сигналізація та пожежне депо разом. Це, звісно, мої люди нагорі. Ви помітите, що з цих платформ вони бачать усі роботи. І не тільки це. Сам портал простягається через стелю ще на тридцять футів, тому черговий охоронець - оператор клітини - може спостерігати за кожним рівнем операцій не тільки в цій головній будівлі, але і на самій території. Як бачите, клітка знову піднімається. Дорогою оператор зробить ще дві короткі зупинки, а потім вилізе через дах, щоб оглянути ландшафт. А потім він спуститься. Сама клітина обладнана як телевізійна диспетчерська із групами моніторів, що передають інформацію з камер з усіх куточків всього комплексу».

"І не тільки це", - додав президент компанії. «Охоронці вежі також контролюють вузькоспеціалізоване протипожежне обладнання, пристрій спринклерного типу, який покриває кожну сторону, кожен куточок цієї галузі. Його можна активувати з будь-якої з платформ, а також із клітини. Залежно від потреби він може випускати точно спрямовані хімічні розчини, певні типи газів чи навіть водяні струменя. І, звичайно ж, будь-яка частина установки може бути ізольована дистанційним або прямим закриттям ряду важких сталевих дверей, так що у разі якоїсь невеликої пожежі або порушення його можна негайно ізолювати і локалізувати. Звичайно, це не єдині наші гарантії. Просто додаткові запобіжні заходи для загальної безпеки. Наш містер Паррі все це спроектував сам. Він працює з нами багато років, із самого заснування заводу». Він кинув теплий погляд на шефа Паррі.


«Я маю сказати, що він розробив чудову систему, яка ніколи не підводила нас. Башта практично усуває необхідність у більш звичайних пристроях безпеки навіть для спостереження за гелікоптером. Але, як я вже сказав, ми все ще використовуємо всі такі пристрої - у нас навіть є пара птахів-спостерігачів, розміщених на основі даху, хоча ми рідко використовуємо їх. Бо, звісно ж, із вежі відкривається вид на сільську місцевість на багато миль навколо, а в цій відносно плоскій фермерській країні майже нічого не видно».

«Надійно», - подумав Нік, дивлячись вгору на клітку, що піднімається. Якщо, звісно...

«Отже, – сказала Валентина. "Дуже цікаво." І її очі теж дивилися вгору, заворожені, коли дно клітки зникло з поля зору. «Але який вигляд він повинен мати звідти весь цей комплекс. І як шкода, що я не можу втиснутись з ним у цю маленьку клітку! »

Віце-президент Полінг ввічливо посміхнувся. «У цьому немає потреби», - сказав він. «Ми маємо оглядовий майданчик, і ми планували відвезти вас туди. Якщо ви підете цим шляхом...? Група рушила вперед.

Директор заводу Джеймс Вестон узяв він ініціативу. «Сходи та клітка знаходяться на західній стіні», - сказав він. «Але перш ніж ми піднімемося, ви можете подивитись цей маленький пристрій, який ми називаємо Handy Andy. Енді, звичайно, комп'ютер, але дуже особливий… – його голос продовжував гудіти.

І знову гурт майже непомітно змінив форму, поки йшов дорогою. Нік підійшов до Валентини і відчув легкий дотик до свого рукава. Шепіт Валентини був дуже низьким, легке дихання йому у вухо.

"Я бачила це раніше", - пробурмотіла вона.

Нік напружився. "Який з?"

«Це сходи», - сказав президент компанії, перервавши повільну ходу і з занепокоєнням дивлячись на Валентину. - Як бачите, досить висока та крута. Але є й інша клітка, як сказав Вестон. Ах, заспокойтесь, мадам. Я бачу, це трохи слизько. Вкрай недбало до когось». Його рука перейшла до Валентинової руки, щоб вести її.

І знову картина змінилася. Валентина кинула погляд на Ніка і мовчки ворухнула губами. Але в цей момент Полінг відступив убік, пропускаючи її, і вона відвернулася, тому її невисловлене слово було втрачено. А потім президент і Полінг встали між Картером і Валентиною вузьким вузлом біля підніжжя високих гвинтових сходів, які закінчувалися високо нагорі платформою з величезними дверима, врізаними в єдину стіну. Поруч із ним піднімався другий ліфт, клітка чекала на рівні підлоги. Паррі та Вестон розташувалися по обидва боки від нього і почали чекати.

Нік глянув на клітку, і вона йому не сподобалася. Вона була навіть менша за клітинку сторожової вежі.

"Сильне стиснення", - тихо сказала Джулія. «Я не знаю, що мене це надто хвилює. Місткість, три особи – чи одна Валентина».

«Ну от і все, мем, – сказав Полінг. «Я вважаю, ви скоріше скористаєтеся цим, ніж підніметеся? Я впевнений, що ти став би.

«Досить маленький», - винен сказав президент. «Щоб заощадити площу, як ви розумієте. Але Паррі та Вестон будуть керувати знизу, а решта підійдуть і зустрінуть вас там. Це задовільно? "

"Але звичайно, звичайно?" – сказала Валентина. «Це не ваша вина, що я велика».

- Хвилинку, мадам Січікова, - рішуче сказав Нік. «Чесно кажучи, як стосовно компанії, так і стосовно себе, вам не варто підніматися в одну клітинку». Коли він говорив, його очі оглядали велику робочу зону. Інша клітка, як він помітив, повернулася зі своєї подорожі до неба і ширяла на середній висоті всередині своєї платформи. Усі охоронці перебували на своїх постах на платформах та на рівні підлоги. Немає нічого безпечнішого і безтурботнішого. Але відомо, що у шахтах ліфта щось відбувається, і Валентина бачила знайоме обличчя серед людей, яких ніколи раніше не зустрічала.

"Але тут є місце тільки для мене", - розважливо сказала Валентина. «І я можу пообіцяти вам, товаришу, мене ніяк не можна змусити піднятися цими сходами. І не відмовляти мене підніматися до клітки. Вирішено, Картер. Позитивно».

Нік з досвіду знав, що вона не здасться. Отже. за всяку ціну йому доведеться постійно тримати товариша Валю у полі зору. Але це було складно, бо на висоті стелі ліфт виходив просто за дах у власне житло. І на той короткий період це було б поза увагою.

«Тоді, якщо ви не заперечуєте, – тихо сказав Нік, – я пошлю Грім попереду нас на дах, щоб почекати зовні вдома. Міс Барон залишиться тут унизу. Почну лазити, тримаючись трохи попереду клітки. А ви, сер, - сказав він президентові, - можете йти за мною з містером Полінгом. Я знаю, що ви розумієте, що мадам Січікова - це моя відповідальність і що я маю залишатися з нею якомога ближче. Містер Паррі, я гадаю, верхні двері зачинені. Можливо, ти будеш досить гарний, щоб послати туди охоронця з Громом, щоб його випустити. Паррі завагався. «Ну, знаєте, це трохи нерегулярно. Я не впевнений, що ...


«Все гаразд, Паррі, все гаразд», - сказав президент. “Пан. Позиція Картера цілком зрозуміла. Надішліть охорону за допомогою Грома; це буде в порядку».

"Насправді в цьому немає необхідності", - сказав Паррі. «У мене вже двоє чоловіків на даху, і я можу відчинити двері звідси». Він клацнув перемикачем на маленькій панелі управління біля основи гвинтових сходів. «Ти можеш іти вгору, Грім. На внутрішній платформі є електричне око, яке відчинить вам двері. Потім теж закрийте її, але потім вона знову відкриється, і наступний чоловік піде за нею. Ви опинитеся на широкому оглядовому майданчику з двома моїми охоронцями по обидва боки та ліфтовою кліткою праворуч від вас. Двері в неї, звичайно ж, відчиняться тільки тоді, коли клітина досягне верху. Ви розумієте автоматично. Мадам не важко. І клітка сторожової вежі, звичайно ж, стежитиме за всіма нашими рухами».

Тоді давайте одразу ж, – сказала Валентина. Вона пройшла повз Полінга і велично зробила крок у крихітну клітку.

«У дорозі, Джонні, – сказав Нік.

Big Thunder почав підніматися гвинтовими сходами по трьох сходах за раз.

- Боже мій, - захоплено сказав Полінг. "Як ти думаєш, він витримає дистанцію?"

"Він витримає", - коротко сказав Нік. "Юля. У ліфта, будь ласка.

Її духи пронеслися повз нього ніжною ласкою.

Клітина сторожової вежі повільно піднімалася, щоб відповідати підйому Джонні Грома.

Нік дивився і чекав. Джонні підвівся. Клітина сторожової вежі повільно піднімалася, крокуючи за ним. Валентина нетерпляче спостерігала. Джулія стояла поряд, чекаючи, як і всі інші.

- Маю сказати, що я знаходжу ваші запобіжні заходи трохи надмірними, Картер, - м'яко сказав Полінг.

"Ні, він абсолютно правий", - хрипко сказав Паррі. "Не можна ризикувати".

Джонні досяг сходового майданчика, і верхні двері відчинилися. Клітина сторожової вежі, що все ще крокувала ним, зникла з поля зору.

Двері за Джонні зачинилися.

Валентина придушила величезний позіхання.

"Я почну", - сказав Нік.

Він повільно проїхав перше коло, одним оком стежачи за Валентиною, яка чекала на своїй платформі, а іншим - у пошуках клітки, що повертається, сторожової вежі.

Настала шістдесятисекундна пауза. Потім клітка сторожової вежі повільно ковзала вниз і зупинилася на висоті кількох футів над підлогою.

«А тепер, Паррі, – сказав президент компанії.

Паррі натиснув на вимикач біля клітки Валентини. Він піднімався неохоче, ніби для незвичного до такої ваги.

Нік збіг гвинтовими сходами. До того часу, як ліфт Валентини підніметься нагору, він уже буде на внутрішній платформі, щоб піти за Джонні через двері. Він побачив її тільки в ногах під собою, що піднімається, як бегемот у резервуарі, і за кілька ярдів від нього, через величезний робочий простір, клітка сторожової вежі плавно ковзала вгору по платформі, крокуючи за Валентиною. Позаду Ніка піднімалися Полінг та президент. Джулія стояла внизу, дивно сплющена, коли він глянув на неї зверху вниз, тримаючись однією рукою за підніжку, а іншою граційно помахуючи в повітрі, ніби відповідаючи на якесь запитання. Паррі і Вестон стояли поряд з нею, спостерігаючи за кліткою Валентини.

Нік подивився на Валентину.

Він зупинився на мить, щоб дозволити її клітині наблизитися до нього, щоб він міг покликати її. Але в цей момент позаду нього пролунав крик, і, коли він повернувся, щоб знайти його джерело, він відчув, як його голова паморочиться, як від раннього ранкового похмілля.

Він побачив, як Полінг упав зі сходів, схопившись рукою за горло. Він бачив, як президент компанії схопився за поручні сходів, промахнувся, упав і з гуркотом упав униз. Його почуття закружляли. Крізь густий туман, який, як він знав, знаходився всередині нього, а не зовні, він побачив, як Паррі, Вестон і Джулія впали на підлогу, і коли він спробував піднятися сходами, щоб крокувати по клітці Валентини, він відчув, що пробирається через густий бруд, що схопився за ноги і заповнив рот і ніздрі.

Газ! - Гарячково подумав він. Мушу досягти вершини! Треба… Валентина… треба дістатися до дверей…

А потім грязюка потяглася до нього, потекла через нього, втопила його, і він упав.

Його останній розпливчастий вигляд був на масивній жіночій фігурі, що гротескно впала в клітку, клітці, яка, здавалося, невблаганно піднімалася за межі його досяжності.

* * *

Єдиний чоловік, що затамував подих, мовчав на місці, поки не був цілком певен, що ніхто інший не рухається. Потім, заради безпеки, він ще порахував до десяти і озирнувся. Захисні двері були зачинені. Охоронці валялися на підлозі та платформах. Те саме зробили Брасс та дуже важливі гості.

Він похмуро посміхнувся про себе і прийняв єдиний запобіжний захід, необхідний в наступні кілька критичних хвилин. Потім він своїм умілим дотиком торкнувся органів управління і зайнявся своїми справами.

Дві кабіни ліфта рухалися крізь тишу наповненого газом приміщення.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Життя сповнене злетів і падінь

«Я не розумію, про що ви говорите, – сказав Гамільтон Гарві. «І більше, я нічого про тебе не знаю. Чи можу я припустити, що ви просите мене зв'язати вас із Центральним розвідувальним управлінням? Перший секретар американського посольства в Каїрі дивився на свого відвідувача з огидою та підозрою. Хакім Садек роздратовано зітхнув. Американське чиновництво завдало йому біль у традиційному місці; з його досвіду, майже всі вони, чорт забирай, були скуті,


позбавленими уяви бовдурами. Не дивно, що американці мали так багато проблем, щоб їх розуміли за кордоном.

- Тоді ще раз, - терпляче сказав він. «Мене звуть Хакім Садек, я професор кримінології у Каїрському університеті. Я також прикріплений як консультант до місцевого департаменту поліції, і зараз я розслідую вбивство німецького хірурга на ім'я фон Клюге. Я маю інформацію, яку мене попросили передати американському агентству під назвою AX. Тільки не Сі Ай Ай. Сокира. Ах, Ex, Ee. Один із їхніх агентів, класифікований як D5, мав зв'язатися зі мною, щоб отримати цю інформацію. Його вбили, коли ми зустрілися. Мені зараз ще важливіше зв'язатися з його начальством, його колегами. Мені потрібно повідомити багато про що, і це терміново. Налагоджуйте контакт будь-яким зручним для вас способом – говоріть самостійно, скремблюйте, телефонуйте, кодуйте, використовуйте хіндустані чи свинячу латину – але заради Аллаха, вступайте в контакт!

Гарві підібгав губи. Він знав про D5 - принаймні дещо про нього. AX надіслав запит про місцезнаходження цього хлопця. Здавалося, що він зник. А тепер здавалося, що він мертвий.

"Але навіщо приходити до мене?" - тихо спитав він, все ще не люблячи цього відразливого вигляду хлопця. Що примушує вас думати, що я взагалі можу зв'язатися? Ой, напишемо, звісно...

"Ні, писати не будемо", - крижаним тоном сказав Хакім. «Ми зателефонуємо гарячою лінією до штаб-квартири AX у Вашингтоні і поговоримо з Хоуком або агентом під номером N3, також відомим як Killmaster. І я знаю, що ви можете встановити контакт, тому що N3 сам сказав мені про це, коли я працював з ним попереднього разу. Кожне американське посольство, місія та консульство у світі має таку гарячу лінію для надзвичайних ситуацій. Чи не правда? І це терміново. Сам Хоук надіслав мені D5, а тепер D5 мертвий. А тепер не могли б ви подзвонити?

Гарві відсунув стілець і дуже повільно підвівся. Садек, схоже, багато знав про AX – про Hawk, N3, D5. І він мав рацію щодо гарячої лінії.

"Дуже добре", - сказав він нарешті. "Я буду. Почекай тут, будь ласка.

Він пройшов від свого столу до внутрішніх дверей офісу і зачинив їх за собою.

Він повернувся через три хвилини з подивом на широкому обличчі.

«Я поставив їх на картку. Іди сюди, будь ласка, – сказав він.

Хакім пішов за ним у маленьку задню кімнату і заговорив у слухавку.

"Садек тут", - сказав він. "Картер?"

Відбулася невелика пауза, можливо, через коливання або, можливо, процес розшифровки. Потім йому у вухо виразно заговорив сухий голос.

"Картер зараз трохи зайнятий", - сказав голос. «Це його помічник. Ім'я Яструб».

На іншому кінці дроту Хоук слабо посміхнувся самому собі. На даний момент його бавило грати другу скрипку Картера.

Але його веселощі зникли, коли він почув розповідь Хакіма.

Щодо D5. Про особу, яку згадав Хакім. Про фотографії, контактні відбитки, знайдені в секретній скриньці в будинку фон Клюге.

Щодо штучних рук.

«Чи є ще якісь загрози вашому власному життю?» — нарешті спитав Хоук.

"З перебоями", - сказав Хакім. «Іноді я можу працювати потай, іноді - ні. Щоразу, коли я є собою, речі літають повітрям, і люди крадуться по кутках. Вони переслідують мене, гаразд.

"Жаль. І ніякого шансу перевернути їх?"

«Але, на жаль, ні. У них є прийом миттєвого самогубства. Також вони тепер обережніші, діють завжди на відстані. Можливо, у них не вистачає персоналу».

"Можливо. Сподіваюся, що це так. І ви кажете, що у вас немає зображення десятої людини? "

Ні. Нічого. Зовсім нічого. Я не маю жодних доказів того, що він пов'язаний з іншими. Тільки невелика непряма закономірність, яку я збудував у своїй голові. І спогад про те, як він виглядав».

"Тоді тобі краще відразу прийти сюди", - сказав Хоук. "Ви доступні?"

«Я упакований, – сказав Хакім. Він почув короткий смішок Хоука.

«Тоді залишайся на місці. Я влаштую транспорт. Дай мені Гарві на хвилинку, за годину ти знову почуєш від мене.

Хакім повернув гарячу лінію Гарві і повернувся до іншої кімнати, щоб чекати.

Повільно тяглися десять хвилин.

* * *

У його вухах пролунав крик, такий же гострий, як фізичний біль, і тяжкість у грудях, яка давила на нього і душила, наче його поховали живцем.

Потім крізь хвилю нудоти він почув кроки і крики, що біжать, і раптово згадав.

Нік розплющив очі і підвівся на ноги. Він похитнувся, схопившись за поручні сходів, і глянув униз крізь море туману. Охоронці рушили через проходи до жахливої сцени внизу. Постаті, що розкинулися, все ще лежали там, де впали. Одна Джулія підводилася з підлоги і нестійко дивилася вгору на клітку Валентини.

Нік приголомшено обернувся і теж глянув на нього.

Він був трохи вищим, ніж коли він бачив його востаннє, але він був там, що нерухомо висів на платформі посередині між підлогою і стелею. І було пусто. Він мимоволі застогнав і обернувся до сторожової вежі. Його клітка теж була там, де він бачив її востаннє, і вона теж була нерухома. Але він був закритий, і неможливо було сказати, чим займався його мешканець. Тепер ворухнулися інші - охоронці на платформах і цивільні на підлозі - і його очі пробігли крізь них, ніби якимось дивом він побачив, як величезне тіло Валентини здіймається серед них. Але немає; її там не було. Він повернувся і збіг гвинтовими сходами на дах. Далеко внизу він почув голос, що кричав «Гаїті», і голос Паррі, що кричав: «Відпусти його – це Картер – о, Боже мій, вона пішла!» Потім він був на майданчику, і великі двері відчинилися, коли він наблизився до них. Він вийшов на яскраве холодне світло осіннього полудня і втягнув повітря від раптового шоку від побаченого. Джонні Тандер нерухомо лежав за кілька футів перед ним. Кров, що згорнулася в потилиці, більше не текла; велике серце перестало битися. І дві уніформи


Види перекладу На оглядовому майданчику вниз лежали гвардійці. Перший був мертвий, як камінь, з маленькою діркою у животі та великою у спині. Інший ворушився. Нік кинувся до нього, пробігаючи повз велику подвійну сараю з одними відчиненими дверима. Через нього він побачив примарну форму вертольота з порожнім простором поряд з ним, де мав бути інший. Значить, це була відповідь – чи її частина. Але як щодо тих клітин, які все ще звисають унизу…? Він кинувся поряд з другим стражником, що впав. Людина була розбита, вмирала, але іскра все одно залишилася. Він слабо намацав пістолет поряд з ним, і очі, приголомшено дивлячись на Ніка, були суворими та ненависними. - Картер із AX, - швидко сказав Нік. "Я на твоєму боці. Що трапилося?" Вираз обличчя вмираючого змінився, і пальці вислизнули з пістолета. "Ху ... Ху ... Хьюз", - слабо сказав чоловік. "Клітка". Він слабо помахав сторожовій вежі. "Без розуму. Має бути злий. Постріл... Ми Бігемо... Я намагався... - Він глибоко зітхнув, його очі заплющилися. "Жінка!" - терміново сказав Нік. «Ви бачили російську жінку?» Голова невиразно хитала: “Коли?” – терміново сказав Нік. “Де? Вона сюди приходила? Тоді йому здалося, що голова людини хитається з боку на бік; але він не міг бути певний, бо коливання закінчилися обвалом палуби, і людина була мертва. Нік схопився і побіг. Він був майже впевнений, що вже надто пізно для бігу, але в той же час він повинен був переконатися в точних умовах на багатоярусному даху. Крім нього на ньому не було жодної живої істоти. Але в ангарі для вертольота було відчуття тепла та запаху диму, і було ясно, як друковане повідомлення, що один з гелікоптерів злетів в останні кілька хвилин. Він глянув на годинник, швидко обшукуючи оглядовий майданчик та ангар. Минуло дванадцять, тринадцять, може, п'ятнадцять хвилин з того часу, як він уперше почав підніматися сходами і в нього потрапив газ. Важко сказати точно, тому що він не дивився на годинник, коли завіса впала, але в будь-якому випадку у вертольота було достатньо часу, щоб злетіти і зникнути з поля зору. До того ж часу було достатньо, щоб оператор клітки сторожової вежі натиснув на вимикач або щось ще, через що газ розлився через робочу зону; потім підвестися, стріляти - без сумніву, з пістолета з глушником - зачепитися за Валентину, коли вона вийшла з клітки; знову відправте обидві клітини назад, щоб отримати кілька секунд; злетіти зі своїм бранцем у гелікоптері. Бранець чи труп? Жива чи мертва Валентина була б неслухняним тягарем. Можливо, замішані двоє чоловіків, один із клітки та спільник на даху, можливо, чекають в ангарі поза полем зору. Він раптово усвідомив, що вважає зрозумілим, що оператор сторожової вежі теж зник, безумовно був замішаний. Проте, навіть якщо він не зник, він мав брати участь. Якщо тільки він теж не збирається десь виявитися мертвим… Дах вибухнув від активності, коли він стояв, дивлячись на пляму крові біля відчинених дверей ангару, і розмовляв у крихітному мікрофоні в нагрудній кишені. «Фішер - якнайшвидше сюди, на дах. Девіс і Олстон - дістаньтеся до своєї машини, повідомте Хоуку, що Січікова зникла, мабуть, викрадена гелікоптером, запитайте загальну тривогу, потім залишайтеся в машині для подальших розпоряджень. Хаммонд і Джулія – залишайтеся на місці, тримайте очі та вуха відкритими для всього, що не заважає – на все! А потім поруч з ним опинився Полінг з блідим обличчям і тремтячими губами. Охоронці ринули через відчинені двері за ним, ще троє вивалилися з клітки, яку нещодавно займала Валентина. «Беда, лихо!» - простогнав Полінг і дивився в темряву ангара. «О Господи, його більше немає. Охоронці сказали, що бачили, як він злітав і спочатку подумали, що ми його відправили. Потім Центр управління B пролунав сигнал тривоги, і прибуло відділення екстреної допомоги, яке виявило, що ми запечатані. Коли вони увійшли, багато хто з нас, коли вони увійшли, задихалися від газу, як група... "Вони вимкнули газ, чи не так?" – сказав Нік. Він побачив, що клітка сторожової вежі досягла рівня даху та вивергала ще трьох постатей. Незабаром унизу вже нікого не залишиться. Полінг тупо глянув на нього. "Вони-? Та ні, я так не думаю. Мені здається, до моменту виклику клітини система вентиляції вже працювала. Звичайно, дистанційно. Тому що в ньому нікого не було. У жодній із клітин нікого не було!" Він вражено похитав головою. . "Я не розумію, як ... я маю на увазі, що могло статися з Хьюз?" "Хьюз, це оператор клітини, вірно?" – сказав Нік. Полінг кивнув головою. «Вищий охоронець, один із найкращих. Але ж його, мабуть, витягли прямо з клітки! Хтось, мабуть, чекав на даху – у когось має бути… «Неможливо, – сказав я Паррі, підходячи до нього ззаду. Його акуратно бородате обличчя виглядало жорстким, з примруженими очима та злим. «Якщо тільки самому Х'юзу не вдасться провести до ангару спільника, що здається вкрай малоймовірним. Мабуть, Х'юз сам влаштував цю справу з якоїсь неймовірної причини. Другі двері ангара відсунулися, коли він заговорив, і він вказав на людину в комбінезоні пілота. «Ти, Мисливець, прибери цю штуку звідти й уперед – швидко! Охоронці повідомили, що бачили корабель, що прямує на північ на північний схід, - додав він на користь Ніка. «Ми поженемося. Я також розіслав поліцію штату та прикордонне попередження. Є ідеї? «Зачекайте хвилинку, - сказав Нік. «Я хочу, щоб мій чоловік пішов з нами. І мені потрібно провести ретельний огляд усіх будівель, територій та прилеглих територій на випадок, якщо справа «вертольота» - приманка. «Приманка», - сказав Паррі."Троє чоловіків загинули, один з наших літаків зник. Але як скажеш. Де цей твій чоловік? Заради бога, не будемо марнувати час. Що таке має статися на моєму заводі!" "Неймовірно", - м'яко сказав Нік. Ах, Фішер - у "вертоліт" і вже в дорогу. Давай, Паррі, давайте очистимо колоди і приступимо до справи. Я хочу провести повну перекличку всіх чоловіків, які повинні знаходитися в приміщенні. І я хочу, щоб це місце було повністю охоплено безпекою щоб ніхто - крім нікого - не пішов звідси, поки я не дозволяю це. "Це близнюк", - сказав Паррі. "Ідентичний до останньої деталі". "Добре, - сказав Нік. "Що допомагає." Але він не пояснив, як це допомогло, коли він працював з Паррі, щоб привести план пошуку в дію. * * * "Вибач, що змусив тебе чекати", - сказав сухий, різкий голос голови AX. "Але дещо сталося, і мені довелося зайнятися цим. Щось, що може зробити ваше перебування тут ще важливішим. Хакім дивився на годинник і слухав.Усього півгодини, і чоловік вибачається!AX рухався досить швидко." У найближчі десять хвилин вас заїде джип, - продовжив Хоук. "Спочатку ви потрапите на невеликий приватний літак на місцевому аеродромі. Цей літак доставить вас на одну з наших армійських авіабаз, де ви сядете в літак і полетите прямо в Нью-Йорк. Вас зустрінуть. Ось і все. Якщо у вас немає питань?" "Без питань", - сказав Хакім. , і коли той відвернувся від нього, його обличчя було зовсім несхожим на його власне. ня він був не гірший за всіх, і у нього не було наміру зазнати поразки на цьому етапі цієї гри. * * * "Я вас не розумію!" - сердито сказала Джулія. «У що ти, чорт забирай, граєш? У вас є всі інші, які б'ють кущі - вертольоти тут, прикордонні патрулі там, охоронці рояться по сільській місцевості, Девіс і Олстон кружляють у тій реактивній машині, Хаммонд ховається по території, заглядаючи під кожен закривавлений камінчик, і таке інше. Ви можете думати про те, щоб кататися вгору і вниз цими клітинами для щурів. Боже правий, я подумав, що найменше, що ти зробиш, - це захопити літак-погоню і самому вибратися звідти. Що трапилося, Картер, ти став м'яким чи щось таке? Клітина сторожової вежі повільно спускалася. "Найцікавіше - це газ", - сказав Нік. «Його можна вмикати та вимикати тільки звідси. Отже, сторож сторожової вежі, мабуть, вимкнув його перед тим, як покинути нас. Дбав про нього, чи не так? З огляду на те, що він міг би виграти кілька зайвих хвилин, якби цього не зробив. Але на щастя для всіх нас, що він зробив». Джулія пирхнула. «Що в цьому такого вдалого? Схоже, що це нам нічим не допомогло. У будь-якому разі це не був смертельний газ». - Ні, не смертельно, - задумливо сказав Нік. «Але якби ми вдихали його набагато довше, ми всі були б дуже хворі. Тривале вдихання могло стати причиною смерті. Як ти думаєш, він дбав про нас після вбивства трьох чоловіків на даху і бозна-що з Валентиною? Я так не думаю. І він сам достатньо думав про газ, щоб одягнути маску». Нік задумливо смикав. Він усе ще лежав на підлозі клітини, ніби його недбало відкинули, коли він більше не потрібен. «Цікаво, чому він намагався його зняти. Це було б досить ефективне маскування. З іншого боку, всі на заводі знали, що він чергував у клітці, тож я думаю, він не думав, що є сенс закривати обличчя. Тож давайте пограємося з тим, що він, мабуть, зробив».


Клітина досягла рівня першого поверху та спустилася до підвалу. Нік зрушив важіль, і вони знову піднялися. Телевізійні монітори на панелі перед ним відображали мініатюрні зображення обшуку на території та в будинках, і він майже ліниво спостерігав за зусиллями, подумки відтворюючи сцену отруєння газом.

"Грай скільки хочеш", - крижаним тоном сказала Джулія. Але ви все ще не відповіли на моє запитання. Чому ти там нічого не робиш? "

"Що робити?" – м'яко спитав Нік. “Ви самі відповіли. Як ви кажете, у мене є всі інші, які ламають кущі. Хтось має підтримувати вогонь у будинках. Мені." Вся його істота волала до дії, навіть коли він говорив, але щось продовжувало його бурчати і говорити йому, що немає сенсу йти з напіввзводом в якусь марну погоню на літаку. Клітина неухильно піднімалася, а потім зупинилася від нього. дотику.

«Це було приблизно тут, – сказав він, – коли я бачив це востаннє. Клітина Валентини була навпроти. На той час газ уже почав виходити. Допустимо, я вбивця Х'юз. Я надягаю протигаз і зупиняюся. Чекаю кілька хвилин, поки газ не виб'є всіх. Поки що я не впевнений. Я знаю, що Валентини немає, тому що бачу, як вона падає в клітці. Але її клітка продовжує підніматися. Чи ні? Я вважаю, так. Я, Х'юз, не можу зупинити його зростання, і в будь-якому разі я хочу, щоб вона була на даху. Тому, коли всі лежать плазом, я рухаюся вперед, вгору».

Нік торкнувся вимикача, і клітка сторожової вежі неухильно піднялася. «Я добираюся до даху, зупиняюся, вимикаю газ та знімаю протигаз. Я бачу Джонні Грома з двома охоронцями та стріляю в них. Потім я підбігаю, хапаю важку Валентину з її тепер відкритої клітки і тягну до вертольоту. Ні - спочатку я відправляю свою та її клітини, тому що тепер, коли я перебуваю на даху, я контролюю обидві клітини. За словами Паррі, ними обома можна керувати зсередини чи дистанційно з основного поверху чи даху. Тому я відправляю клітини назад, дозволяючи їм зупинитися посередині між підлогою та стелею, а потім саджаю громіздкого товариша Валю у вертоліт, за допомогою чи без допомоги якогось таємничого спільника, та злітаю».

Нік визирнув через дах. «Я досить розумна людина. Швидкий, кмітливий, досить сильний, щоб підняти бика. Привітайте мене. Тому що, судячи з переклички, я єдина людина, яка зникла з заводу. Зі мною немає спільника. Це означає, що або мені вдалося провести одного з них на дах зовні - що, як запевняє цей шпигун Картер, зовсім неможливо, - або я зробив все диво поодинці. Звісно, неможливе було відомо. Але потрібна невелика допомога. І чому серед іншого, що я повинен робити, я турбуюся про те, щоб вимкнути газ і відправити клітини назад? »

Мигдалеподібні очі Джулії пильно дивилися на нього. Зневага зникла з її обличчя, дрібні зморшки зсунули разом витончено вигнуті брови. «Ви відправили клітини назад як маневр, - сказала вона, - щоб ввести в оману решту з нас. Це не спрацювало через той шпигун Картера, але на той час ви вже за горами і далеко, так що це не має значення. А що стосується відключення газу – можливо, у вас унизу є спільник, якому ви не хочете завдавати шкоди».

«Можливо», - сказав Нік. "Може бути." Він дивився на те місце, де лежало тіло Джонні Грома. Джонні навіть не мав можливості витягнути пістолет, а Джонні швидко натискав на курок. Але в одного із охоронців. Встиг і двічі вистрілив. І помер на очах Ніка.

Був шанс, що він когось поранив, і кров поза ангару була Валентининою.

"Ми зараз спустимося, - сказав Нік, - і спробуємо іншу клітку". Він намацав важіль, і клітка сторожової вежі спустилася повз платформи і охоронці. «А тепер, коли ви запропонували співучасника внизу, спробуйте цього розміру: він міг би керувати клітинами з пульта управління на підлозі. І вимкніть газ».

"Ні", - сказала Джулія. Ні, цього не може бути. Ви були першими, хто прийшов до тями. Коли рятувальний загін утік на виручку, кожен з нас все ще був непритомний. Ми вже через це проходили. Вони бачили нас, бачили, як кожен із нас лежав, як викинута на мілину риба, а потім задихався. Лише ти рухався.

"Переїзд, так", - сказав Нік. «Не граю в опосума, хоча, можливо, хтось грав. Тому що, якби я був спільником унизу, я був би страшенно впевнений, що мене не помітять рухомим, поки півдюжини інших людей не встануть на ноги. Давай спробуємо іншу клітку.

Охоронці безпристрасно спостерігали за ними, коли вони залишили портал сторожової вежі та увійшли до клітки, яку останньою займала Валентина.


.

"Те, що йде вгору, має впасти", - балакуче сказав Нік. «Ліфти, а також інше. І ми знаємо з нашого довгого погляду на підрівень, де ця клітка зупиняється. Але спробуємо ще раз самі. Але спочатку встань, щоб подивитись на речі.

Вони велично злетіли через дах, а потім спустилися. На цей раз вони не зупинилися на рівні основного поверху, а спустилися на нижчі глибини. Двері клітки відчинялися в коридор з важкими сталевими дверима. Кожна кімната за дверима була ретельно обшукана, і нікого не здивувало, що нічого не знайшли. Тут були ремонтні майстерні, диспетчерська з рядами блоків запобіжників та вимикачів, складські приміщення для обладнання та запасних частин. Нік знав, що там унизу були охоронці, але вони стояли поза увагою коридорами доступу. Всі двері, як і зараз, за звичаєм були замкнені. І всі вони були заблоковані, коли не використовувалися.

«Проте ключі є, - сказав Нік. «І колись під час нашого нокауту клітина могла спуститися сюди. При невеликій удачі та хорошому плануванні хтось міг би витягти Валентину з клітки і затягнути в одну з цих кімнат, щоб ніхто не побачив її. Що, коли вона впала, а не піднялася? Подумай про це, Джуліє.

«Я думаю, – сказала Джулія. "І я думаю, що всі ці кімнати були обшукані, а її там немає".

«Здається, – сказав Нік. «І все ж таки Валентина когось дізналася. Не Хьюз, усамітнений у клітці сторожової вежі. Вона його не бачила. Хтось унизу, з нами. У нашій найближчій групі. Я думаю, це був лише випадок, і через те, що група продовжувала балакати про це, їй було важко сказати мені, хто це був. Прокляття! Він раптово був страшенно злий. «Я, мабуть, був не в своєму розумі, щоб дозволити їй займатися цим самотужки. Особливо знаючи, що вона когось бачила. Але який саме? Полінг, сам президент?Всі вони тут уже багато років - я знаю їхню історію.О, чорт забирай.Давайте знову піднімемося і проведемо військові збори в президентському офісі.Можливо, пошукові справи вже щось дадуть.

Він провів Джулію назад у клітку і натиснув кнопку першого поверху.

"Ти щось знаєш?" сказала Джулія, з відсутнім поглядом у її котячих очах. «Я помітив одну дрібницю, яка мені здалася досить дивною. Біля підніжжя сходів кілька шафок із тросами, а над ними висить табличка «ГАЗОВІ МАСКИ». Коли я прийшов до тями, то побачив, що одна з них трохи відкрита, ніби хтось намагався її схопити в останню хвилину. Але про це ніхто нічого не сказав. І наскільки я міг бачити, нікого не було достатньо близько, щоби це зробити».

«Наскільки ви могли бачити, – сказав Нік. «Але ви були відсутні на рахунок десять – десять хвилин. Припустимо, хтось знав достатньо, щоб затримати подих… Це дуже цікаво. Яка це була шафа? "

Клітина зупинилася на рівні першого поверху, і крізь металеві ґрати вони могли бачити маленькі дверцята під табличкою з написом «ГАЗОВІ МАСКИ».

"Той, що праворуч", - сказала Джулія, дивлячись на неї. «Клянуся, його було відкрито раніше! Я знаю, що це було. Але тепер усі вони були зачинені.

«Отже, хтось трохи прибрався, - сказав Нік, - що, можливо, він не мав можливості зробити це раніше. І що, чорт забирай, з цими забутими богом дверима? »

Він натиснув кнопку з написом ВІДКРИТИ. Нічого не трапилося. На іншому кінці статі, через ажурний портал, він міг бачити Паррі, Полінга та пару охоронців, що озираються на нього.

Паррі зробив крок до клітки і крикнув: Картер! Щось не так?"

І тоді величезний машинний зал поринув у чорнильну чорноту.

Нік вимовив свистяче прокляття і кинувся до дверей. Вона трохи затремтіла від його атаки, але втрималася.

«Яка краса», - сухо пробурмотіла Джулія. «Тільки ти і я разом у темряві – у пастці у щурячій клітці з убивцею на волі».

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Десь є хтось

Це було схоже на виклик на біс для першого будильника, за винятком того, що ця сцена розігралася у темряві, яка спочатку була абсолютною, а потім розсікалася пошуковими ліхтарями. Заверещала сирена, і охоронці діловито снували по хаті, не знаючи, що шукати.

«Ось, візьми це», - сказав Нік і тицьнув своєю олівцевою флешкою в Джулію. «Кинь його в замок, і поїхали звідси».

Він витяг маленький пістолет із кобури на поясі і націлив його на запірний механізм. Спрацював запобіжник, і пістолет виплюнув - не кулі, а вузький промінь розпеченого світла, що глибоко встромився в метал.

«Небеса, про що вони думатимуть далі?» - захоплено сказала Джулія. «Маленький кишеньковий ацетиленовий пальник, не менше».

- Лазерний промінь, - коротко сказав Нік. «Тримайся подалі від цього».

Метал обурено зашипів, коли промінь прорізав його. Замок ненадовго затлів і розсипався. Нік погасив смертельний промінь і різко вдарив ногою у двері, і цього разу вона слухняно хитнулася вбік.


«Підійди до охоронців із ліхтариками і залишайся з ними», - рішуче сказав він Джулії. "Я йду вниз".

Його довгі, різкі кроки швидко привели його через мерехтливу безтурботність величезної кімнати до сходів, що вели в підрівневі переходи. Світло раптово висвітлило його обличчя, і хтось схопив його за руку.

«Не треба метатися як божевільний, Картер, – сердито сказав Полінг. «Через хвилину ввімкнеться світло, тож, ради бога, залишайтеся на місці, поки не впадете зі сходів і не зламаєте собі шию. Відколи ви приїхали, у нас було досить неприємностей.

"Буде ще дещо, якщо ти не злізеш з моєї спини", - грубо сказав Нік, відштовхуючи його в бік. Полінг верескнув і відсахнувся. «І не нацьковуй на мене нікого зі своїх охоронців, - додав Нік через плече, побачивши, як один із охоронців рвонув уперед, - інакше я замислюся про ваші мотиви. Поверни його! »

"Добре, добре, тоді йди!" - прогарчав Полінг.

Нік уже почав спускатися сходами, тонкий промінь його спалаху проникав у морок. Він швидко спустився вниз, а потім погасив своє світло, коли побачив унизу фігуру, що швидко наближалася до нього.

"Стій!"

"О, тільки не знову!" Нік застогнав. Охоронець із ліхтарем націлив на нього пістолет. «Послухайте, я теж роблю роботу, і мені треба дістатися силової - швидко!»

"О, ти, я тебе знаю, так", - задумливо сказав охоронець. Але я одержав наказ від начальника. Він сам там і сказав мені, що ніхто - крім нього - не піднімається і не спускається сходами або через ці коридори, поки він не скаже. Він нікому не довіряє, навіть вам, розумієте? Вибач, друже. Але залишайся на місці».

"Мені теж дуже шкода, - люб'язно сказав Нік, - і більше того, я теж нікому не довіряю". Його посмішка в колі світла була ніжною і чуйною, але долоня руки, що вистрілювала і вдарилася об громіздку шию охоронця, було зовсім не так. Чоловік упав із тихим зітханням і важким стукотом.

Нік обійшов його тіло, що впало, і побіг до диспетчерської. Його олівцевий спалах раз у раз прорізав морок, але ненадовго; в обставинах він волів непомітно ковзати в темряві. У проходах, що вели від нього, він бачив інші маленькі кола світла і чув тупіт ніг, але в коридорі, в якому були замкнені службові приміщення та шахта ліфта, нікого не було. Він швидко спробував відчинити двері, проходячи повз. Вони все ще були замкнені.

Промінь його ліхтарика падав на міцні двері диспетчерської. Вона теж була закрита і замкнена, ймовірно, всередині знаходився начальник служби безпеки Паррі.

Він з гуркотом ударив по ньому.

"Відкрийте! Впустіть мене!" він назвав. "Це Картер, відкрий".

Нема відповіді. Нічого не трапилося. Він спробував ще раз. Ще нічого.

Він міг викликати охорону. Але він був один, і йому подобалося робити все по-своєму. Іноді це було помилкою.

Цього разу він використовував не лазерний промінь, а особливий зломщик, тому що, на відміну від дверей ліфта з електронним керуванням, ці двері мали замок, яким він міг маніпулювати. Він працював методично, тихо, прислухаючись до звуків зсередини та з сусідніх коридорів, але він чув лише віддалене мурмотіння голосів охоронців і випадкові кроки… за винятком одного невеликого брязкаючого звуку, який він не міг визначити.

Двері відчинилися, і він обережно ввійшов усередину.

Недостатньо обережно.

Його промінь світла на секунду досліджував внутрішню темряву, тоді як його права рука потяглася до «люгеру» у її прихованої кобури. А потім раптовий свистячий звук, що просвистів у темряві, раптово закінчився жахливим, надзвичайно болючим вибухом у його голові, і він побачив сяйво мерехтливих вогнів там, де раніше не було світла. Одного разу він завзято завдав удару обтічним стволом «Люгера» і відчув, як той ударився об щось тверде, але пружне; а потім знову його голова вибухнула, і він упав.

* * *

Яскраве світло і різкий звук обрушилися на його почуття, і він змусив себе відкрити повіки.

У кімнаті керування електроенергією та в коридорі за його спиною спалахнуло світло. Перемикач мав охоронця в уніформі, і з ним був хтось, схожий на механіка.

"І мені пора теж", - невпевнено подумав Нік і, піднявшись на ноги, побачив Паррі на півдорозі через кімнату, втомлено погойдується навпочіпки і тримає обидві руки біля голови. Його обличчя було в синцях та крові, а його одяг був розірваний. Над ним ширяв чоловік, можливо, медик, але Паррі нетерпляче відмахнувся від нього і ледве підвівся на ноги. Потім побачив Ніка.

"Ти його бачив?" вигукнув він. "Ви бачили, хто це був?"

"Я ні чорта не бачив", - коротко сказав Нік. Ти прийшов першим - що ти побачив?

"Це", - сказав Паррі і тицьнув пальцем у масивний комутатор. «Прийшов із ліхтариком, змусив усіх охоронців охороняти проходи, щоб ніхто не міг увійти чи вийти,


обійшов довкола і побачив половину перемикачів. І не просто відключено – пошкоджено. Подивись на них!"

Нік подивився. Збитки були невеликі, але були. Дивний вид пошкоджень, ніби якийсь надзвичайно важкий предмет вдарився об блок важелів, і деякі з них трохи скривилися. Поруч на підлозі лежав гайковий ключ.

"Так, і це теж". - Сказав Паррі, простеживши за поглядом Ніка. Він усе ще був тут, ким би він не був, і хоч би яким чортом він потрапив. Не знаю, чи він використовував цей гайковий ключ на дошці, але він точно використав його на мені. Прийшов до мене в темряві, коли двері за мною зачинилися, і я спрямував своє світло на панель. Спочатку ковзнув по мені, спіймав бік мого обличчя. Я впустив ліхтар, спробував схопити пістолет, на мить схопився за нього, а потім все. Шпаннер упіймав мене, я впав. А потім, я вважаю, ви увійшли якраз у той момент, коли він намагався втекти.

"Вирубав і охоронця сходів, коли йшов", - сказав чоловік біля пульта управління. "Має знати якийсь вихід звідси, про який ми не знаємо..."

"Який!" - люто гаркнув Паррі. «Чому мені не сказали про це одразу? Це означає, що він, мабуть, піднявся сходами в головну.

«Ви щойно отямилися, містере Паррі», - нагадав йому чоловік. "І я вже поставив оповіщення по всіх станціях".

"Я вирубав цього хлопця", - сказав Нік. Злі, вражені очі Паррі вп'ялися в нього. «Довелося – він мені заважав. Він сказав, що ви віддавали конкретний наказ, щоб нікого не впускали і не випускали звідси, включаючи мене. Чому ти йому це сказав?

"О, ні, ні, ні, ти помиляєшся, Картер", - серйозно сказав Паррі. «Звичайно, я не хотів вмикати вас. Як я міг -? Востаннє я тебе бачив, ти застряг у ліфті. Скажи… як ти вибрався? »

- Магія, - коротко сказав Нік. «А тепер припустимо, що ми продовжимо пошуки і спробуємо знайти цю загадкову людину».

- Таємнича людина, - повторив Паррі, смикаючи себе за бороду. «Це має бути внутрішня робота, ви це розумієте? У нас є ще один Х'юз - охоронець, механік, один з інженерів, кожен із ста сімдесятьох людей. Боже, я не знаю, кому вірити! Але гаразд, давай продовжимо.

Вони ладнали з цим. Але годинник пошуку та допиту нічого не дав. Ніхто не був оголошений зниклим безвісти, окрім Валентини. Можна було пояснити рухи кожного. У жодній із замкнених кімнат нікого не виявили.

Була одна новина, і вона була вражаючою. Про це повідомив Аль Фішер на нічному засіданні в офісі президента після повернення гелікоптером.

"Вірно, в Кетскіллс", - терпляче сказав він. «Очевидно, йому вистачило фори, щоби полетіти на схід ще до того, як була подана тривога. У нас було чимало часу, щоб знайти його на всіх цих деревах, і не пошук літаків допоміг нам - принаймні для початку. До поліції штату надійшли дзвінки від місцевих мешканців про те, що виглядало як аварійна посадка, і вони передали нам інформацію. Це досить важкодоступне місце, тож у нас виникли невеликі проблеми. Ось, я наголосив це на карті». Він штовхнув карту короткими пальцями. Нік навіть не глянув на неї. На той час він був упевнений, що це не допоможе.

"Отже, нам нарешті вдалося приземлитися", - стомлено продовжував Фішер. «Це було неподалік гірської дороги, і він, можливо, прямував до невеликої галявини, на яку ми впали. Він не вижив. Але апарат був не в такому поганому стані, тому цілком можливо, що план спрацював більш-менш за графіком. За винятком того, що він сам був у досить поганій формі. Точніше, як мертвий. Послухайте, я вже через усе це проходив, – звернувся він до Ніка. «Ви вже маєте дорожні патрулі. Що додати? "

«Ще раз, Ал, – сказав Нік. «Поки що ми всі разом, я хочу, щоб у всіх була повна картина. Отже, ця людина була мертва і вся в крові. Але ти кажеш, що не через катастрофу.

Фішер кивнув головою. "Правильно. Два кульові поранення, одне пронизало живіт, а друге потрапило в шию. Судячи з стану «коптера», я б сказав, що він контролював ситуацію майже до останньої хвилини. Жодних кульових отворів в апараті, але кров по всьому сидінню та органам управління, так що схоже, що він забрав рану в живіт з собою під час зльоту.

- Мій чоловік на даху, - напружено сказав Паррі. «Принаймні хтось влаштував нам щось на зразок шоу. Але жодної жінки! Я цього не розумію. Мабуть, на тій дорозі на неї чекав автомобіль. Але чому вони не взяли Х'юза?

Ел Фішер знизав плечима. «Думаю, він виконав своє завдання. Немає сенсу тягнути мертву людину. До речі, стан кущів та дороги нічого не доводить. Хтось міг пройти крізь дерева; хтось міг виїхати дорогою. Але там дуже сухо, щоб щось сказати напевно. І це все, що я можу сказати.

- Обличчя, Ал, - нагадав йому Нік.

"О так, обличчя", - сказав Фішер. «Як я вже казав, медики Хоука оглядають його. Але коли я глянув на нього великим планом, то побачив піднесене обличчя. Крихітні шрами біля рота та


так, і по щоках, і під підборіддям. Можливо, операція з приводу старої травми обличчя, я не знав би. Але вони були там».

Полінг раптово гаркнув, але це не зовсім було сміхом.

"Хьюз, з підтяжкою обличчя!" він пирхнув. „Що ти знаєш! Я бачив цю людину багато років і навіть не підозрював. Ніхто з нас цього не зробив».

"Чому ми повинні?" – коротко сказав президент. - Гадаю, це була його приватна справа. Його очі раптово звузилися, і він кинув на Ніка проникливий погляд. «Або, можливо, цього не мало бути».

"Можливо, і не повинно", - погодився Нік. «А тепер давайте розберемося з цим та відпочинемо, як зможемо. Ти впевнений, що хочеш померти у першій зміні, Паррі?

Начальник служби безпеки виглядав змученим, але енергійно кивнув.

"Моя відповідальність", - різко сказав він. «І зі мною постійно будуть двоє чоловіків. Ще три години мене не вб'ють. Тоді ви можете взяти на себе відповідальність. Бери всіх своїх людей із собою, якщо хочеш.

«Дякую, але я б вважав за краще, щоб вони були біля виходу», - відповів Нік. "Я так розумію, ви дасте мені ще пару резервних людей?"

"Звичайно, буде", - сказав Паррі. "Коли я піду, ти отримаєш нову пару". Він коротко засміявся без жодних веселощів. «Я сподіваюсь, що їм можна довіряти. Тим не менш, я об'єдную їх, як можу, і один чоловік може спостерігати за іншим. Те саме, коли Полінг чергує. І це має подбати про ніч. Я йду зараз. Побачимося внизу на два.

Він залишив розкішний президентський кабінет та попрямував до диспетчерської. Спільне засідання вирішило, що саме тут можуть виникнути подальші проблеми, якщо взагалі щось станеться. Похмура думка про саботаж витала в повітрі.

Зустріч швидко припинилася. Полінг і президент мали спати на кушетках у своїх офісах, Джулія мала спати на ліжку в кімнаті першої допомоги для жінок, а Нік подрімав в одній із «зон відпочинку».

Тільки так не сталося. Диван у великій кімнаті з кольоровим телевізором був досить великим для двох, і ним користувалися двоє. У кутку кімнати тьмяно горіла маленька лампочка.

«Це пекельний час кохатися», - сонно сказала Джулія. «Один великий російський сановник все ще відсутній, один зловісний незнайомець таїться в темряві на заводі з бозна, якими злими думками на умі. А ти -"

«І в мене є свої злі думки», - пробурмотів Нік, відчуваючи м'якість її гнучкого бронзового тіла і люблячи її дотик. «Поки ми маємо час, давайте використовувати його з розумом. Я добре знаю нашу Валентину, і вона була б не проти». Його спритна рука зняла тонкий ремінець, і Джулія виявилася оголеною та красивою.

"Я не проти, - прошепотіла вона, допомагаючи йому розстебнути гудзик на сорочці, - але хіба ми не повинні щось робити?"

"Ми щось робимо", - м'яко сказав Нік. «І не думай про таємничих незнайомців, . Їх немає. Питання лише в тому, щоб узяти невелику мотузку та дочекатися повішення.

"Ах, як романтично", - іронічно пробурмотіла вона. «Якщо це все, про що ти можеш говорити, не кажи...

Ніхто з них не розмовляв, окрім як вимовляв тихі, м'які слова кохання і вимовляв ім'я одне одного, ніби саме ім'я було ласкою. Вони шукали, торкалися і знаходили те, що шукали, а потім їхні тіла зливалися, мов бурхлива річка.

«Моє кохання, моє кохання», - тихо видихнула Джулія, і її тіло розтануло під нього. Його руки ковзали по ній і обводили бархатисті контури її плинної краси, а його губи палали вогнем її губ. У них обох була напруга, що волає до звільнення, і незабаром рухи, що повільно погойдуються, і ніжні дотики перетворилися на шалений, нестерпно чудовий ритм. Він зробив це останнім для них обох. Він знав як; раніше вони бували там разом більше одного чи двох разів, і кожен знав, як схвилювати іншого до шаленого вибуху.

Її темне волосся було розпущене по плечах, а очі сяяли, і її очі сяяли з таким захопленням, яке завжди змушувало його хотіти доставити їй максимальне задоволення, який завжди змушував його почуття хитатися, а всі його нервові закінчення дзвеніли, ніби вона гладила кожного один їх своїм електричним дотиком. Як і зараз ... але вона робила більше, ніж погладжування, а він уже пройшов точку простого поколювання. Він був у вогні, вона теж; і вони злилися разом у довгій миті палкого щастя. А потім вони поринули, все ще з'єднані, в м'яку, як подушку, калюжу визволення і млосно пливли, ніби на теплому літньому припливі, що відступає.

Деякий час вони лежали, зчепившись, у тиші, яка порушувалась лише їхнім нерівним диханням і стукотом їхніх сердець.

Жоден з них не забув, як вони опинилися там, і що сталося зникнення і кілька смертей, які ще доведеться з'ясувати, але вони обоє звикли жити на краю пекла і набувати свого щастя, коли вони могли його знайти.

Нарешті Нік зітхнув і потягнувся.

"Недостатньо", - пробурмотів він. "Недостатньо. День і ніч на теплому піщаному пляжі - ось що нам потрібно. Або кілька днів на лузі, катаючись по траві. Або тиждень


або близько того в гарному м'якому стогу сіна…»

«Для мене все це звучить дуже публічно, – практично сказала Джулія. «Також трохи колюче. Я думав, тобі подобаються ліжка?

"Я знаю, знаю", - тепло сказав Нік і провів губами по м'якості її грудей. "Погляньте, як мені подобаються ліжка і що з ними йде". Він поцілував її в губи і затримався там, поки його пульс не став надто енергійно частішати, а потім він змусив себе відкотитись убік.

"А, ну, відбуваються дивні речі, - сказав він, - і мені краще піти що-небудь з ними зробити".

Він піднявся одним плавним рухом свого пружного тіла і почав вдягатися.

"Але ти ще не в зміну", - сказала Джулія, дивлячись на нього.

"Вірно", - погодився він. «І я зовсім не здивувався б, якби нас побачили, що ми прийшли сюди разом, і я не очікував, що вийду, поки не прийде час зайняти місце Паррі. Тож я їду звідси задовго до цього і сам трохи вистежую».

Джулія почала натягувати свій одяг. "Що ти мав на увазі – загадкових незнайомців немає?" - спитала вона, її злегка розкосі котячі очі дивилися на нього крізь напівтемряву. «Ми згодні, що у будівлі є спільник, вірно? І безперечно відбувається щось страшенно дивне. Хтось винен”.

"Вірно, за всіма пунктами", - погодився Нік. «Але не чужий. Не забувайте, що Валентина дізналася про когось, хто був з нами. І забий це у свою прекрасну голову, дорога – тобі не здається, що викрадення Валентини та саботаж – це надто багато для одноденної роботи? Чому інсайдер, спільник, хотів підірвати владу за кілька годин після викрадення Валентини? Здається безглуздим. Під час відключення електроенергії не було серйозних пошкоджень і нічого значного не сталося. Навіщо це було? І я не можу купитися на збіг. Отже, я говорю собі, що ці дві речі безпосередньо пов'язані. І я маю на увазі прямо. Я думаю, ми безперечно можемо прийняти ідею спільника, який все ще з нами. Давайте не будемо віддавати належне Хьюзу за швидкість, винахідливість і таке інше. Уявімо собі людину, яка надягла на себе протигаз, яка маніпулювала клітинами знизу після того, як Х'юз вистрілив на даху і злетів, і яка ввімкнула газ, коли «вертоліт отримав хорошу фору. Тому що, знаєте, якби Х'юз вимкнув його, ми б отямилися набагато раніше, ніж ми. Добре, уявіть собі таку людину, і я думаю, ви повинні прийняти на себе більше, ніж спільник. Напевно, у вас є чоловік, якому тут не чужий”.

Джулія провела гребінцем через гриву чорного волосся.

«Добре, отже, він не спільник, – погодилася вона, – а сам генеральний планувальник. Однак мені цікаво, чому він не пішов із Валентиною». Її котячі очі звузилися і потемніли. "Ви не думаєте, що вона мертва?"

Нік на мить замовк. Вільгельміна Люгер ковзнула у свою звичайну кобуру. Стилет Хьюго ковзнув у його замшеві піхви на передпліччі Ніка. П'єр, газова гранула, невинно прихована в кишені куртки Ніка.

"Я так не думаю", - повільно сказав він. «Хьюз легко міг убити її та залишити тіло в клітці. Ні, тут є складніша схема. Занадто складно брати за чисту монету. Я думаю, вони, мабуть, вирішили, що вона для них цінніша, ніж мертва, тому натомість вони її викрали. Для… допиту».

«Допит», - повторила Джулія, трохи здригнувшись. "Але де? А хто і як?"

"Що ж, я скажу вам, що я думаю, - сказав Нік, - і я скажу вам, чому я так думаю".

Він сказав їй коротко. Очі Джулії розширилися, коли вона слухала.

«Тож я думаю, тобі краще піти зі мною цього разу», - закінчив він. «І якщо мене знову спіймають дрімаючим, я хочу, щоб ти біг як чорт і кричав щосили. Ви готові?"

"Для чого завгодно", - сказала вона, і її прекрасні губи були похмурими.

В основній робочій зоні горіло світло. Клітина сторожової вежі повільно рухалася вгору і вниз, і чергові охоронці на підлозі та платформах патрулювали з подвійною силою, але їх ніхто не зупинив. Паррі віддавав накази.

«Ми використовуватимемо сходи», - сказав Нік, і вони спокійно спустилися гвинтовими сходами на підрівень. Охоронці привітали їх кивками, коли вони увійшли до широкого коридору, в якому розташовувалися майстерні та диспетчерська, і знову їх не зупинили.

Двоє чоловіків чергували біля зачинених дверей, найближчих до ліфтової шахти. Вони стояли по обидва боки від нього, насторожені, озброєні та готові. І вони виглядали здивованими. Один із них подивився на свій годинник.

"За дві години до зміни, сер", - сказав він послужливо.

"Я знаю, у мене термінові новини для Паррі", - сказав Нік. "Він усередині?"

"Так сер. З пальцем на червоній кнопці на випадок, якщо ми йому знадобимося. Чоловік слабо посміхнувся. «Але він цього не зробить. Спочатку обшукали, ніхто не ховається. І ніхто не зможе пройти повз нас».

"Я можу", - сказав Нік. "Сподіваюся, він вам це сказав".

- Ну, він сказав, що ви прийдете в два, сер, але ...

«Але я тут, вірно?» – сказав Нік. «І у нас із дамою є з ним справи. Так що відкрийся, гаразд? Якщо хочеш, можеш піти з нами».

Охоронець знизав плечима. «Добре, ти бос. Але


ми маємо залишатися тут згідно з наказом. Як він нам сказав, ми перевіряли його з двадцятихвилинним інтервалом – ми зробили лише одну перевірку – і, як він нам сказав, ми залишаємось поза домом, поки він не зателефонує нам. Тож йому не сподобається.

"Йому сподобається", - сказав Нік. «Ви у чистому вигляді. Накази від дядька Сема. Так відкрито.

"Та сер. Джеррі - ключ.

Другий охоронець кивнув і встромив ключ у замок. Потім балакучий узяв свій ключ і здійснив другий маневр.

"З метою безпеки", - пояснив він. «Треба використовувати дві клавіші, окремі, це досить складно, ти маєш знати, як… Гей, почекай хвилинку! Щось заклинило. Він штовхнув двері й поворухнув ключем. "Джеррі, ти знову повернеш свій ключ".

Джері спробував ще раз. "У мене все гаразд", - сказав він.

"Ну, чорт забирай!" сказав балакучий охоронець. "Щось тут застрягло, чорт забирай!"

- Добре, кинь це, - наполегливо сказав Нік. - А тепер не говоріть тихо. Чи добре замкнутися минулого разу? Поки він говорив, лазерний пістолет вийшов зі свого укриття.

«Звичайно, це було… якого біса ти робиш?»

"Я йду туди. З жінкою. І ви двоє дотримуватиметеся своїх постів, що б не сталося».

Метал плюнув та розплавився. Двері довкола замку клубилися, як палаючий папір. Тонка смуга світла сяяла на них через отвір, потім коло, потім сфера, коли товста металева деталь із замком провалилася в ніщо.

"Шефу це не сподобається", - нервово сказав балакучий охоронець.

«Ні? Але ви зауважите, що він ще нічого не сказав. А тепер мовчи і залишайся тут. Джулія - ходімо зі мною. Але залишайся на кілька кроків позаду».

Двері відчинилися від дотику Ніка. Він штовхнув її якнайдалі і втупився в кімнату.

Погнуті перемикачі були випрямлені та відремонтовані. Різке світло заливало кожен куточок кімнати.

«Ні, чорт забирай, це неможливо!» випалив охоронець. "Чому ми були тут..."

"Заткнися!" - люто сказав Нік. «Ти маєш бути на варті біля цих дверей, так що охороняй її та мовчи!»

Він увійшов до кімнати, і його погляд ковзнув нею.

Як ліфт Валентини після отруєння -

Він був порожній.

Начальник служби безпеки Дж. Болдуін Паррі зник.

Розділ восьмий

Дев'ять мінус два аркуші - вісім

І не було жодних ознак насильства.

Джулія зачинила двері і притулилася до неї.

«Я вважаю, у цій кімнаті є своя маленька ліфтова клітина», - пробурмотіла вона.

- Щось у цьому роді, - пробурмотів Нік. "Він повинен."

І він знав, що це має бути досить простий пристрій, інакше не було б часу на те, що треба було б зробити.

Однак у підлозі та стелі не було аварійного люка. Раніше він перевіряв, а тепер знову. І все одно нічого не знайшов.

"Якщо ми просто почекаємо ...?" Джулія гукнула йому.

Він похитав головою. «Не можу залишити йому лазівок. Потрібно знайти його там, де він зараз.

Через кімнату від нього біля стіни стояла низка шаф для зберігання речей. Їх він теж вивчив із охороною раніше ввечері, і вони не сказали йому нічого, крім того, що завод зберігає багато запчастин. Шафи були широкі, але неглибокі, а на їх полицях були акуратно покладені ящики та інструменти.

Тепер він уважно їх вивчив. Особливо їхні замки. Вдень шафи залишалися незачиненими, і коли він бачив їх востаннє, дві чи три були трохи відкриті. Він оглянув їх усі, відкриваючи ті, які ще не були відкриті, і було очевидно, що тільки дуже маленький карлик міг утиснутись між будь-якої полиці. І навіть тоді йому довелося відсунути вміст. Проте жодна з полиць не була потривожена, і карлика не було видно. Але Ніка цікавила ширина неглибоких шаф - ширина, яка змусила згадати ще один менш місткий отвір.

Тепер усі двері були зачинені та зачинені.

І він побачив те, чого раніше не помічав. Можливо, він пропустив це, бо двері вже були відчинені, а деякі з них відчинені, або, можливо, тому, що він був такий зайнятий, заглядаючи всередину в пошуках нападника, якого насправді не сподівався знайти; можливо тому, що його розум взагалі не був заблокований.

Але тепер це було, і тепер це побачив.

Замок і ручка однієї з дверей злегка випирали назовні, ніби двері були пом'яті зсередини. І зовнішня обшивка замку була зовсім новою. Він блищав, він сяяв. Решта мали тупість, майже іржавість кількох років експлуатації.

Джулія підняла брови і запитливо подивилася на Ніка.

Він притулився вухом до міцного металу дверцят шафи і потягся до відмички, поки слухав.

Зсередини не було жодного звуку. Він справді не очікував, що це станеться. І все ж таки звідкись через двері долинав звук, ніби сама шафа була слуховим вухом або провідником дуже далекої порожнистої нитки шуму. Недостатньо голосно, щоб його можна було почути у диспетчерській; Звичайно, недостатньо голосно, щоб бути почутим через практично звуконепроникні двері в коридор.

Нік жестом наказав Джулії замовкнути


і почав працювати над замком. Він був справді новим, і він був таким же міцним, як і складні замки на головних дверях заводу… неймовірно міцний для замку простої шафи для зберігання речей.

Зрештою, це дало. Він обережно прочинив двері, і вони відчинилися, ніби щойно змащені олією. Ряди коробок, як і раніше, стояли недоторканими на полицях. Він штовхнув їх. Більшість із них були маленькими та легкими. Але вони не рушили з місця.

"Та вони ж на полицях!" - прошепотіла Джулія. «Чому у світі…?»

- Я дурень, - пробурмотів Нік. «Мав зрозуміти це раніше. Вони там застрягли, тож, звісно, не впадуть.

Тонкий промінь його олівцевого ліхтарика досліджував внутрішню частину шафи. У ящиках зберігалися непотрібні частини, залишки матеріалу, яких було мало користі. А це означає, подумав Нік, що саму шафу потрібно буде відкривати рідко, якщо взагалі. І все ж таки він був відкритий раніше ввечері, коли він зазирнув у нього після того, як його забили.

Минали хвилини, доки він проводив ретельний пошук. Він глянув на годинник. Вісім хвилин з того часу, як він пропалив свій шлях до кімнати. Що ж, це має дати йому достатньо часу - якщо він зможе знайти цю річ.

А потім він побачив це. Маленька висувна ручка у задній частині шафи, наполовину прихована картонним клапаном на відкритій коробці.

"Джулія, - прошепотів він, - вимкніть світло в кімнаті - біля дверей є вимикач - і скажіть охоронцям, щоб вони мовчали і мовчали".

Її брови спитали його, але вона тихо вислизнула, не сказавши жодного слова. Світло згасло, все, крім тонкого променя його ліхтарика, і він почув за собою тихе бурмотіння її голосу. Потім тиша. Він швидше відчув, аніж побачив, як вона повернулася до нього в темряві.

"Це двері", - пробурмотів він. «Я проходжу; ти залишишся тут. "

Він зрушив ручку убік. Пролунало найменше клацання, і полиці повернулися всередину на кілька дюймів. Тьмяне примарне світло пробивалося крізь отвір, і він почув тонкий звук, схожий на луну далекого голосу. І тепер, коли фальшива задня стінка шафи була відкрита так, що було видно її край, він міг бачити мітки на ній - наче хтось зламав її, буквально зламав її з іншого боку.

Це була остання відповідь, яка йому була потрібна. Тепер він достеменно знав, як і чому відключилася електрика. Але яка іронія в тому, що він опинився замкнений у кабіні ліфта!

Він штовхнув дверцята полиці, увійшов у широку, але неглибоку шафу і подивився вниз.

Там були грубі сходи, що вели вниз до сяйва світла, а біля її підніжжя був вузький прохід, через який проливалося яскравіше світло.

Запах сирої землі досяг його ніздрів, коли він спускався. Але що його найбільше цікавило, то це одна драбина, яка була розколота, наче від раптового важкого вантажу, і фрагмент темної тканини, що прилип до однієї з скал.

Він досяг дна. Зараз не було ні часу, ні необхідності оглядати сліди потертостей на бруді біля підніжжя сходів. Хтось там лежав, а хтось підвівся, але це вже не мало значення. Тепер для нього могли мати значення тільки звуки, що проникають у освітлений коридор... два голоси, що бурмотять, обидва низькі і низькі.

Нік мовчки рушив до яскравого світла і зупинився там, де прохід розширювався до маленької грубої кімнати, зайнятої двома людьми, які щось бурмотали один одному.

Одна з них – товариш Валентина Січікова із російської розвідки.

Іншим був Дж. Болдуін Паррі, начальник служби безпеки Вест-Веллі.

"Це добре, товаришу, дуже добре", - сказав Паррі майже люблячим голосом. «Отже, ви розповіли їм про нас дев'ятьох, так? Ах так. Це було природно. Але як щодо цього єгиптянина, який, на вашу думку, має певну небезпечну інформацію – як його звуть, ви пам'ятаєте?

Широке обличчя Валентини похитнулося на жаль.

"Не зараз", - сказала вона. "Не зараз. Але зачекайте - це прийде до мене. Дай мені трохи подумати. Терпіння, товаришу. Терпіння."

На один сліпучий, страшний момент віра Ніка впала. Вона, Валентина – його Валентина – все це влаштувала, щоб базікати з одним із Дев'яти….

А потім Валентина рушила, і Паррі рушив з нею, а Нік прокляв себе як дурня, що сумнівається.

Її руки були пов'язані за спиною, а кісточки обв'язував важкий ланцюг. А у Паррі в руці була голка для підшкірних ін'єкцій.

«У мене немає часу на терпіння, товаришу, – м'яко сказав Паррі. «Не можу повірити, що пам'ять твого слона підвела тебе. Ми ведемо ту саму боротьбу, ваш народ і мій. Ми маємо співпрацювати. Я мушу знати, хто ще щось про нас підозрює. Я маю знати, хто нас дізнається. Я повинен знати ім'я цієї людини і де вона знаходиться. Часу мало - я мушу знати, я мушу знати, я мушу знати! Хто він?"

Валентина приголомшливо позіхнула. Її очі раптово розплющилися в яскравому і схожому на бусинки погляді. Ні, ти не товариш, і наша боротьба не така, як твоя. Поруч озеро, китайський диявол. Я говорю, стрибай у нього! »

Її зв'язані ступні хльоснули і сильно вдарили по Паррі, що сидів навпочіпки.


Він загарчав, як собака, спіткнувшись і злісно вдаривши тонкою батогом у лівій руці.

«Товста сука! У мене є інші методи - наркотики, щоб змусити вас кричати про пощаду, але ви навіть не станете кричати, тому що це ваш величезний зяючий рот ...

«Тиша, свиня!» Валентина заревіла, і цього разу її величезне тіло рушило, як таран, і дуже врізалося в Перрі.

Жоден з них не бачив підкату Ніка, що летів, але Паррі відчув, як сталева пастка обхопила його нижню частину тіла, коли він відсахнувся, плюючись від люті від удару Валентини. Він упав на сиру земляну підлогу, як мішок з баластом.

"Хо-хо-хо! Це було красиво, Нікська!" заревіла Валентина.

Але Паррі не закінчив. Він корчився, як розлючений пітон у лапах Ніка, а його копіткі пазурі були руками людини, добре навченого мистецтву вбивства.

Вони разом перекинулися. Нік завдав удару по скроні Паррі і натомість знайшов сиру землю, коли Паррі відсахнувся. Нік ухопився за зап'ястя, що накинулося на нього, і люто повернувся, піднявшись на ноги і затягуючи замок, поки Паррі не бовтнувся через його плече, як п'яний, якого тягнуть додому після занадто довгої вечірки. Потім щось обірвалося. Паррі пронизливо верескнув, і Нік дозволив йому впасти, завдавши йому удару в шию на шляху вниз. Він лежав рівно, як людина, що готується до рахунку, і нога Ніка пройшла дугою, що мало бути нокаутуючим ударом по підборідді.

Але Паррі був швидким. Ви мали дати йому це. Він відсахнувся, одна рука закопалась глибоко в кишеню, а потім почувся різкий гавкіт і запах палаючої тканини. Нік відчув, як куля вдарила його стегно, а потім стрибнув - сильно на фігуру Паррі, що впала, з однією рукою в кишені. На цей раз його удар пройшов прямо і вірно. Голова Паррі відкинулася назад, він ніби відригнув, а потім замовк.

Нік глибоко зітхнув і обернувся до Валентини.

«Слава Богу», - сказав він і опустився поруч із нею навколішки з Хьюго в руці. "Давай знімемо ці шнури з тебе і одягнемо на нього".

«Дякую», - просто сказала Валентина. "Я знав, що ти прийдеш, мій друже".

Її одяг був розірваний і покритий брудом; її обличчя та руки були в крові. Але вона посміхнулася і, звільнивши руки, легенько обійняла його і поцілувала щоку.

«Це була моя вина, Нік. Клітина мені довелося піднятися в ній, бо я відчувала, що тоді щось має статися, і мені було дуже цікаво дізнатися, що це буде. І я завдав тобі багато клопоту. Мені дуже шкода Вибач.

"Не твоя вина", - сказав він, намотуючи мотузки на зап'ястя Паррі. «Це було заплановано із самого початку. Паррі щось зумів би – він та його товариш у клітці».

«Ах! Клітина на сторожовій вежі, - сказала Валентина, усвідомивши, що все гаразд. «Отже, був ще один. Але ось цього... цього, звісно, я дізналася. Її пухкі руки пестили обличчя Паррі, блукали його бровами і під його бородою. "Звичайно, спочатку я не була впевнена", - сказала вона. «Але ось шрами. Ви бачите їх? Обличчя цієї людини колись було трохи іншим. Звичайно, не дуже сильно відрізняється, інакше вони не вибрали б його, і я не знав би його. Але я дуже підозрюю, що справжнього Дж. Болдуіна Паррі було вбито кілька місяців тому. Ця людина – Чанг Чинг-Лунг – він виїхав із Москви близько року тому».

"Це так?" - М'яко сказав Нік. Його пальці сунули в рот Паррі з щелепою, що відвисла в пошуках рятувальної таблетки, яка, як він підозрював, могла бути там, але нічого не було. «Ну, він привів із собою друга, пораненого приблизно так само. Але його більше нема з нами». Він коротко розповів їй про людину на ім'я Хьюз, поки той рився в кишенях Паррі, про політ хибного вертольота і про отруєння газом. «Тож я був майже впевнений, - продовжував він, - що тебе збили, а не підняли. А після збою в електропостачанні я був майже певен. Я вирішив, що Паррі був єдиним чоловіком, який міг ударити мене цим гайковим ключем. Досить легко йому лягти і вдавати, що його вдарили, просто... як він вдав, що його отруїли газом. Як я це бачив, тебе кинули сюди і якимось чином сховали, а потім ти отримала нагоду розбити вимикачі.

Валентина посміхнулася. «Отже, ви отримали мій сигнал. Я думав, що ти зрозумієш. Я тільки боявся, що тебе ще немає на заводі, що ти, можливо, кинувся за дикими качками...

- Погоня за гусаками, - автоматично поправив Нік, дивлячись на маленький прямокутник цупкого паперу в руці.

«Отже, гусяча погоня. Але в будь-якому разі ти досі був тут. Однак у наступний момент Чанг-Паррі вривається в кімнату харчування, а я все ще настільки ослаблений його наркотиками, до того ж частково пов'язана, що не можу чинити опір у своєму звичайному стилі. Ми разом падаємо на вимикачі, і деякі з них я згинаю. Потім йде його голка для підшкірних ін'єкцій та - ух! Я знову виходжу, і, гадаю, він скидає мене зі сходів перед тим, як ви сюди прийшли. Отже, ця частина закінчена. Але скажи мені, Нікська, чому ти була така впевнена, що я не злетіла на гелікоптері?

Нік м'яко посміхнувся. «Валентина, люба, я бачив його близнюка


г Мені просто треба було знати. Я не знаю, яка сила у світі могла втиснути вас у цей маленький коригувальник через його звичайний люк розміром з людину. Він був дуже малий для тебе, от і все.

«Хо, хо, хо, хо, хо!» Валентина радісно ляснула себе по стегні. «А що це за папірець у тебе в руці?»

- Квиток на літак, - повільно сказав Нік. «Учорашнє побачення. З Монреалю до Буффало».

"Вчора", - пробурмотіла Валентина. "Монреаль. Так, це досить цікаво... Хтось іде?"

"Я йду", - сказала Джулія з темряви брудного коридору. Вона вийшла на світ і посміхнулася до Валентини. «Вітаю, товаришу, - тепло сказала вона, - я скажу вам пізніше, як я дуже рада вас бачити. Але поки що, Картер, у наших руках невелика криза. Люди юрмляться в диспетчерській, вимагаючи спуститися сюди. Чи маю я затримати їх за допомогою мого вірного дерринжера чи я маю впустити їх? Півдюжини охоронців розмахують рушницями; є Вестон, Полінг та наш Чарлі Хаммонд. Усі навколо виглядають дуже похмурими та білими.

"Заради бога, не всі", - сказав Нік, встаючи з розпростертого тіла Паррі. «Уестон, Хаммонд та один із охоронців. Більше нема місця. І нехай хтось розбудить медика, поки ти поряд».

"Так, сер", - жваво відповіла Джулія і зникла коридором.

Тіло Паррі раптово ожило. Його голова метнулась убік, а рот широко розкрився в різкому русі.

Нік розвернувся і жорстоко вдарив Паррі ногою.

Але зуби Паррі вже були затиснуті в кутку коміра сорочки і застебнуті там з укусом шаленого собаки. Нік упав на нього і смикнувся з відчайдушною силою. Нашийник порвався у Паррі в зубах, куточок відірвався у нього в роті. Кулак Ніка сильно вдарив його по щоці, і щелепа відкрилася; І коли це сталося, Нік міцно обхопив чоловіка однією рукою за горло, а другу грубо просунув між стиснутими зубами.

Паррі видав тихе булькання, коли з його рота вирвався легкий хрускіт.

Його голос був приглушеним, але слова були ясними.

Занадто пізно, надто пізно, - хрипко пробурмотів він і гальванічно закинув голову назад, поки руки Ніка все ще чіплялися за нього. Його обличчя страшенно спотворилося; він сіпнувся, а потім упав назад, мертвий.

Нік відсторонився, і його руки впали з обох боків. Не було сенсу щось говорити, але на його обличчі відбивався відчай і зневага до себе.

Валентина зітхнула з величезним розчаруванням, але погляд, який вона подивилася на Ніка, був сповнений співчуття та прихильності. "З одного боку, це втрата", - м'яко сказала вона. «Але все ж таки ми багато чого досягли. Подумайте – двоє закінчилися, а лишилося сім».

- Усього сім, - з гіркотою сказав Нік. "І він міг би сказати нам, де їх знайти".

"Думаю, він би не став", - м'яко сказала Валентина.

Ноги скотилися коридором, і троє чоловіків подивилися на них. Балакучий охоронець, директор заводу Вестон і Чарлі Хаммонд з AXE.

«Заради любові до Христа, що ти зробив з Паррі?» - вигукнув Вестон.

"Це не Паррі", - сказав Нік. «Я поясню пізніше. Принаймні з нами знову пані Січікова. Чарлі, ти маєш новини?

Тому що він не виставив своїх людей на виходах, як він обіцяв; натомість він тихо наказав, щоб вони обшукували завод лише з Вестоном як провідник. Навіть якщо Вестону не можна буде довіряти, йому доведеться показати їм усе, що просять показати.

Чарлі Хаммонд кивнув головою. "Новини, добре", - сказав він жорстко. "Погані новини. Вестон краще за мене скаже вам, скільки не вистачає, але ось що я можу сказати - відсутніх урану і плутонію достатньо, щоб підірвати весь світ дюжину разів і забрати з собою Місяць. Якщо колись так буде використовуватися. Якщо ні - десь на свободі страшенно багато радіоактивного матеріалу».

"Це катастрофа, немислимо!" Вестон вибухнув, і охоронець глянув на нього з відкритими ротами і широко розплющеними очима. «Хтось, мабуть, систематично крав його у спец. Контейнери. Раніше ми цього не помічали - ми зберігаємо його в тому ряду зі сталі та бетону, який я вам показував раніше, і не використовуємо їх одразу. Камери A та B – це ті камери, які ми використовуємо протягом останніх кількох місяців. Але C, D та E ми не чіпали; нам не треба. Вони мають бути повними – але вони практично порожні! Але як – чому – хто? Я не розумію. Це неможливо! "

«З парочкою зрадників серед вас, а може, і з парочкою, - похмуро сказав Нік, - і парою гелікоптерів!» на даху та фальшивий Паррі з усією свободою приходити та йти, я не думаю, що це так неможливо. Ви сказали президентові?

"Так. Боже, він бігає по колу, - гарячково сказав Вестон. "Дзвінок у Нью-Йорк, Вашингтон, його дружині, чорт забирай".

«Це потрібно негайно зупинити, – різко сказав Нік. «Перш ніж він закінчиться, запанує національна паніка. Давай виберемося до біса з цієї темниці і вбиваємо йому в голову хоч трохи здорового глузду. Хаммонд - залишайся тут з Джулією і пошукай, чи немає інших захованих


Дверей або вкрадених запасів чорт знає чого. І я хочу навіяти вам - кожному з вас, у цій кімнаті і десь на заводі - що ні слова з того, що тут сталося, не повинно просочитися. Ані слова. Найменше про недостатній матеріал. Зрозумійте мене? Гаразд, давайте піднімемося і переконаємося, що президент це теж розуміє... і накаже наказ. Ніхто, ніхто не говоритиме».

* * *

Але хтось це зробив.

Першим відкрив рота балакучий охоронець на ім'я Браун, Джо зі своїми приятелями - а їх у нього було багато. Коли він прийшов додому після виходу зі зміни о другій годині ранку, він розбудив дружину і розповів їй все про це. Зрештою, вона була його дружиною, а з дружиною треба поговорити, правда?

Хейзел Браун не могла дочекатися ранку, щоб зателефонувати своїй найкращій подрузі. То що може зашкодити, якщо розповісти лише одному дуже хорошому другові? І хто міг тримати при собі такі чудові новини?

«Джинні! Знаєш що? На заводі сталося найжахливіше пограбування. Чи не гроші. Уран! Плутоній! Любий, ти розумієш, що це радіоактивний матеріал, і ніхто не знає, куди він пішов. І знаєте, що ще…»

Джо прокинувся пізно і взяв свою машину на тюнінг своєї улюбленої станції техобслуговування. Це було його улюблене заняття, тому що ним керував його старий приятель, колишній охоронець з Вест-Веллі, і він не бачив нічого поганого в тому, щоб розповідати про це старому Максу, поки той заприсягся зберігати в секреті.

Джіні Нельсон щось прошепотіла своїй сусідці через задній паркан.

Марта Райан мала партійну лінію….

У Макса був брат, власник салуна.

Ніхто з них не знав, що декількома годинами раніше, у Каліфорнії, маленький хлопчик взяв дерев'яну коробку на стоянці і пограв з нею, поки його старший брат не прийшов, забрав її у нього і передав поліції, ні що поліція передала його експертам, які поставилися до нього з великою тривогою.

Вони не знали ні про жерстяну коробку, закладену в лікарні Денвера, ні про пацієнтів, які повільно вмирали, самі того не підозрюючи. Пацієнти, лікарі та медсестри.

Нік не знав ні про що з цього набагато пізніше.

У перших променях ранку після подій у Вест-Веллі він із запаморочливою швидкістю повертався до Нью-Йорка. Валентина міцно спала на задньому сидінні; Джулія та Чарлі Хеммонд розмовляли тихо. Попереду була машина AX, попереду була машина AX, над головою вертоліт AX та хаос на заводі.

Сигнал на панелі приладів запищав.

Нік клацнув вимикачем. Картер. кажіть, - сказав він.

«Яструб, тут», - сказав голос у відповідь. «Багато того, що я вам скажу, залишиться у вас, поки ви не відпочинете достатньо. І мені є що тобі сказати, N3, повір мені. Але зараз зі мною хтось ще хоче поговорити з тобою. Давай, H19. "

H19? – подумав Нік. Що, чорт забирай? Ні H19.

«Вітаю, N3», - сказав голос, який здавався дивно знайомим. «H19 тут із абсолютно новою партією приємних відчуттів. Але, можливо, ти зараз не в настрої для них, мій друже.

"Хаким!" – крикнув Нік. «Ти косоокий старий сучий син!» І його обличчя розпливлося в посмішці, яку він не використав уже багато годин. «Що ви робите тут – чи там – чи де б ви не знаходилися? А що із програмою H19? "

"Тепер я секретний агент", - сказав Хакім похмуро. "Г-н. Хоук дав мені тимчасове завдання. Мене спеціально послали, щоб виправити твої помилки ». Потім його голос змінився; це було низько і серйозно. «Ми поговоримо пізніше, Ніколас. Але у мене є одна новина, яка, я думаю , може вас зацікавити Ось що: я згадав, кого я бачив, спостерігаючи за хірургом фон Клюге на тій вечірці в Каїрі.Наступного дня він залишив країну, місце призначення невідоме - у його паспорті було багато віз, включаючи Канаду. але Канада досить близько, я описав його вашому містеру Хоуку, якого особливо цікавили його штучні руки.

«Штучні руки!» Нік випростався на сидінні водія, а Джулія відвернулась від Хаммонда і витріщилася на нього.

«Так, штучні руки. Їх дві, причому непогані. Зважаючи на все, в іншому він сильно змінився, але, судячи з опису, який я зміг дати, Хоук думає, що знає цю людину. Його ім'я було названо мені Мартіном Брауном за професією, комівояжером у якійсь вузькоспеціалізованій компанії з виробництва обладнання, яка часто відправляла його по всьому світу. Але цілком імовірно, що його заняття зовсім інше, і його звуть не Мартін Браун, а Юда».

Розділ дев'ятий

Десята людина

Пальці тонкої форми, майже природні, б'ють за металевим татуюванням барабана на полірованій поверхні столу. Голоси наповнили кімнату; на підвищених тонах чоловіків, залучених до спекотної ділової дискусії. Цього разу плівка була спеціально обрана, щоб заглушити живі звуки, бо тепер було неможливо вести повсякденні справи за допомогою накиданих нотаток та випадкового короткого шепоту. Було надто багато про що говорити.

Ти повинен бути впевнений у цьому, Ей Джей, ти повинен бути впевнений! - Вигукнув голова, і його голос пролунав


навколо столу, як спів виття розлютованого комара. «Ми не можемо дозволити собі обдурити себе чутками, які, можливо, були навмисно підкинуті».

"Я впевнений у своїх силах", - вигукнув Ей Джей. пробурмотів. «Спочатку я почув цю історію в Буффало, а потім знову у невеликому містечку неподалік Вест-Веллі. Потім, як і було заплановано, я зв'язався з Л.М. Він підтвердив, що зі своєї вигідної позиції він бачив, як гелікоптер упав, і спостерігав за пошуковими групами. Фен напевно мертвий. Що стосується Б. - Ні, я не можу бути впевненим у цьому. Але він не зв'язався зі мною, як мав. Може, М.Б. ви чули про нього?

"Не будь дурнем!" - люто завив комар. «Запитав би я вас про це, якби я сам знав відповіді? Звісно, ідіот! Ні, від Б.П. Я також не чув нічого розумного від Джей Ді з Нью-Йорка. Він нічого не бачив, нічого не знає, тільки те, що Картер та російська жінка не повернулися до свого готелю. Але я отримав звістку з Каїру. Да-а-а, я чув із Каїра! І єгиптянин, Садек, вислизнув від нашого народу там. Він знає лише те, що він виявив і що він робить зі своєю інформацією».

А.Дж. знизав плечима. «А що він міг відкрити? Він не знатиме, де нас знайти, і він не впізнає нас, коли побачить нас. Ми були обережні. Звичайно, він не бачив нас ні до, ні після наших... е-е... операцій. І фон Клюге повернув нам всю інформацію та фотографії зі своїх файлів. Він ...

"Ах, він повернув нам фотографії, так!" Людина на чолі столу зобразила усмішку, що перетворила його обличчя на мертву голову. «І я б убив його набагато раніше, якби не з'ясувалося, що ми могли б використати його надалі – у цьому випадку я був би дуже впевнений, що він не зберігав приховані копії. Але як би там не було, працювати треба було швидко і без звичного піклування. Ба! ті платні єгиптяни виявилися гіршими, ніж марні. Необережне вбивство та необережний пошук. Ах так, цілком імовірно, що свиня фон Клюге - мій шановний земляку, прогни його бог! - Зберіг копії картинок для себе. І Седек не такий дурень, яким виглядає. Якщо й були картинки, Садек їх знайшов».

«Але картинки?» HM заговорив уперше. «Це все, що він міг знайти, і нам нема чого їх боятися. Це великі країни і як йому нас знайти?

Металева рука тяжко вдарила по стільниці.

"Я кажу вам, що він не дурень!" - прогарчав тонкий голос. «Він знайде їм гарне застосування. Ви можете розраховувати на це. І це не лише картинки. Він бачив мене! Мене! Він може пам'ятати; він не може нічого цього зробити. Але може. Звичайно, він зробить ці неймовірні спроби вбити його. Пекельні зуби, я мав зробити це сам! Але вистачить про це. Він живе; він небезпечний. Імовірно, росіянка теж живе. Ще одна небезпека. Тому ми маємо діяти швидко». Його палаючі щілини в очах розсікали стіл, як гарячі ножі, по черзі впиваючись у кожного чоловіка. Були лише чотири члени правління, крім голови; троє займалися своєю справою у Сполучених Штатах, а двоє інших.

«Ми маємо припустити, - продовжував пронизливий голос, - що і Чанг, і Фен мертві. Це означає, що весь наш зв'язок із заводом був стертий миттєво. Дуже шкода, що ми не можемо зробити подальші заміни на заводі, але я вважаю, що ми повинні вважати себе щасливими, зробивши те, що ми зробили. Коли настане день L, ми легко візьмемо рослину. А поки що у нас є все необхідне для генеральної репетиції». Пергаментне обличчя знову розкололо усмішку мертвої голови, а важкі плечі стиснулися. «Перед вами четверо – інструкції. Читайте та записуйте як завжди. З рештою зв'яжуся сам. Відтепер ми активізуємо всі дії, особливо пов'язані із матеріалами із заводу. Наші троє чоловіків на місцях займуться його розповсюдженням. Ви, AJ, докладете додаткових зусиль і приймете ЛСД. Ви побачите, що я зробив так, щоб його використання збіглося з вимкненням електроенергії. Ви, CF, звертатиметеся із забруднювачами. О.Д., те саме, але ви сконцентруєтеся на водопостачанні. Х.М., ви залишитеся тут на два дні. Ви маєте віддалений вимикач живлення? Добре. Ви активуєте його відповідно до вказівок, а потім повернетеся в готель, щоб встановити передавач і приймати дзвінки. Я сам поїду і подбаю про те, щоб усі наші плани збувалися. Ми тут більше не зустрінемося. Це може бути небезпечно. Інший ваш обов'язок, Є.М., полягатиме в тому, щоб повідомляти про будь-які слідчі дії тут, у Канаді, протягом наступних кількох днів, після чого ви отримаєте подальші розпорядження. Пам'ятайте – зараз ми працюємо над генеральною репетицією. Там може бути лише один. Це має бути успіх, це має бути руйнівно! А після цього… ах, після цього! » Знову огидна посмішка, як зловтіха Смерті в склепі. «Після цього остання темрява. День L та кінець. Уся Північна Америка буде нашою».


Він глибоко і задоволено зітхнув і відкинувся назад, думаючи про славу, яка чекала попереду його та китайських майстрів, які так багато платили йому. «І добре б, – подумав він. ну вони повинні.

А потім він різко нахилився вперед, і його трохи жорсткі пальці поринули в портфель.

"У мене теж є картинки", - сказав він. «Вивчіть їх. Запам'ятай обличчя. Це ті люди, яких ми маємо шукати. Це люди, яких ми повинні уникати чи вбивати. Бажано вбити. П'ять осіб. 5. Вивчайте їх! »

* * *

Дев'ять мінус два – сім, плюс один – вісім. А восьмим був Юда. У його розумі не було сумніву.

Нік відкинувся назад у літаку ВПС США та заплющив очі. «Слава богу за Хакіма», - втомлено подумав він, - «Шкода, що возз'єднання було таким коротким і безрадісним, але коли все це безладдя буде улагоджено, їм треба було відшкодувати це однією пекельною балаканкою - Нік, Хакім, Валентина і Джулія». , і, можливо, навіть Хоук.

У його голові та в кишені були картинки. Їх десять. Дев'ять були копіями фотографій, які Хакім виявив у будинку фон Клюге, і серед них були особи фальшивих Паррі та Хьюза. Десятий був малюнок, зроблений з пам'яті Хакімом, і уявний образ Ніка був забарвлений його власними гострими спогадами про цю людину. Валентина підтвердила основну історію; її дев'ять були такими ж, як у Хакіма. Дев'ять мінус два залишає сім… плюс один дає вісім… а восьмою живою людиною була всюдисуща, вбиваюча Іуда, людина, яка стільки разів пропонувала свої послуги тому, хто більше заплатить – за умови, що цей учасник торгів поділяв лякаючу ненависть Юди до Західного світу.

Нік задрімав. Нью-Йорк і Вест-Веллі залишилися далеко позаду нього; Західна долина кишить додатковою охороною, AXEmen та суворими хлопчиками Дж. Егберта; Нью-Йорк знову благословенний присутністю Валентини. Але цього разу вона погодилася замаскуватися, і в Хакіма теж було дивне обличчя.

Джулія поряд з Ніком потяглася уві сні, і пасмо нового світлого волосся впало на її нові блакитні очі. Вона виглядала такою самою скандинавкою, як і сам Нік; Редакційний відділ AXE зробив їх максимально схожими на брата та сестру Viking.

Нік ворухнувся і подивився на неї. "Практично кровозмішувальний", - пробурмотів він.

Джулія знову потяглася. «Ніякого інцесту прямо зараз, братику, - сонно співала вона. «Твоя маленька Інгер потребує відпочинку».

«Ти отримала це, люба, - сказав Нік, глянувши на годинник. «Ми приїдемо до Монреаля приблизно за десять хвилин. Час денного сну скінчився.

Що це було. Не тільки тоді, а й на багато годин вперед.

Вони оселилися в сусідніх одномісних кімнатах скромного готелю «Едвард» і майже одразу виїхали на оглядову екскурсію. Але вони були озброєні не лише фотоапаратами, і вони побачили поліцейські ділянки, муніципальні управління, туристичні бюро, офіси авіакомпаній, готелі, ресторани та особи. Найбільше вони шукали обличчя. Через деякий час вони розлучилися, домовившись зустрітися за напоями у барі Princess готелю Monte Royale.

* * *

Паніка у Штатах почала наростати.

По-перше, це були тижні періодичних відключень електроенергії, смогу, брудної води, криваво-червоних озер під ранковим сонцем. Потім раптово почалися розмови, дикі чутки про те, що сталося у Вест-Веллі.

Водночас нове спостереження миготливих літаючих тарілок у штаті Середнього Заходу.

Ще одне озеро, криваво-червоне.

Зміг у Дарієні, штат Коннектикут. У Дарієні!

Потім медсестра у лікарні Денвера виявила дивний контейнер далеко у шафі для білизни. Вона викликала чергового стажистка на свій поверх. Він повідомив про це свого начальника. Його начальник викликав поліцію.

Те, що про це говорила поліція, було у денних газетах.

Це було незадовго до того, як загадкові контейнери почали з'являтися на звалищах, кухнях ресторанів, нічліжках, залізничних станціях та роздягальнях по всій країні. Більшість із них були нешкідливими. Але деяких із них не було.

Вони були на відстані сотень, навіть тисяч миль один від одного, невинні коробки та небезпечні. Але новини поширилися швидко. І сам факт того, що ящики були розкидані так широко, сприяв перетворенню страху на майже істерію. Це означало, як казали люди, що серед них було безліч ворогів. Або як ще вони могли поширити свою зраду так далеко й широко? На той час вони були цілком впевнені, що є ворог, і ті, хто не вірив у прибульців з космосу, неминуче почали пов'язувати всі лиха, великі та малі, з одним джерелом. Червоний.

І вони мали рацію. Але через свою невинність у них не було можливості дізнатися, що те, що відбувається з ними, було викликане не чим іншим, як невеликою групою надкваліфікованих саботажників, озброєних хімікатами, кінопроекторами з батарейним живленням, барвником, простою електронікою. пристроїв та смертельного видобутку із заводу West Valley. Їм не спадало на думку, що противник це широко поширював лише тому, що він здійснював швидке та ефективне використання авіаліній, доступних для всіх.


*

Нік прибув до готелю Монте-Рояль на кілька хвилин раніше. Було цілком природно використовувати цей час, ставлячи ті ж питання, які він ставив в іншому місці протягом дня, але він робив їх автоматично і без особливої надії. Найбільшою його ініціативою була авіакомпанія, що виписала квиток Паррі, і це виявилося марним. Як і всі його інші зусилля.

І тому, коли керуючий готелю та його детектив із жалем похитали головами, він зовсім не здивувався. Вони переглянули всі фотографії, включаючи нарис Мартіна Брауна, зроблений Хакімом, і серед них не було жодної, яку вони дізналися б.

«Гарно виглядають чоловіки», - прокоментував керуючий готелю. «Тільки людина з бородою і цей хлопець із черепним обличчям взагалі ні на що не схожий. Але ти залишаєшся тут, і я уточню у адміністратора та прислуги.

Нік залишився і поговорив із менеджером.

"Сумніваюся, що вони були тут гостями", - сказав Нік, просто щоб щось сказати. «Насправді, наскільки мені відомо, лише один із них – бородатий чоловік – колись був у Монреалі. Я думаю, що вони, мабуть, колись зустрічалися десь, але не обов'язково тут. І все ж ми знаємо, що ця людина, - вона торкнулася ескізу Юди, - має візу до Канади. Можливо, вони влаштувалися у вашій країні».

Менеджер криво усміхнувся. – Сподіваюся, не на моєму місці. Мені не хотілося б думати, що я міг укривати банду міжнародних злодіїв». Нік назвав їх так, щоб не вдаватися до деталей, і це принесло співпрацю, якщо не конкретним результатам.

А потім обличчя менеджера завмерло, і в його очах з'явилася цікавість.

- Укривають їх, - слабо повторив він. «Не як гості. Звичайно, не як гості, інакше я б напевно бачив деяких з них, принаймні. Якщо вони не були замасковані? Але… можливо, вони не потребували маскування. Бо вони не очікували, що їх побачать. Чи не з першого разу. І ви кажете, що думаєте, що в них мало бути де зустрітися?

"Так, я так думаю", - різко сказав Нік. "Що ти до чого?"

Менеджер підвівся і вперся обома руками в передній край столу. "У нас є конференц-зали", - сказав він інтенсивно. Окремі конференц-зали. Деякі компанії використовують їх для засідань ради директорів чи спеціальних бенкетів. Здебільшого вони використовуються лише за спеціальним призначенням. Але одна-дві компанії здають їх на тривалий термін. Вони мають окремі входи, власні ключі. Навіть особливі замки. Ми ніколи не бачимо, щоб ці люди приходили і йшли - вони вживають таких заходів через дуже секретний характер їхнього бізнесу. Я не маю навіть говорити тобі, хто вони такі...

"Але ти будеш", - наполегливо сказав Нік. "Ви повинні. Мені нецікаво втручатися в безневинні справи; Я шукаю одну групу дуже небезпечних людей. Злодії? Вони вбивці, мужик! Я повинен знати.

Менеджер дивився на нього. "Так", - сказав він. «Я думаю, тобі краще знати. Одна з кімнат використовується відділенням уряду Канади і вони використовували її вже багато років. Я ручаюся за них, поки пекло не замерзне. Інший – Canadian Ceramics, Ltd. Мені сказали, що все ще в процесі будівництва, тому вони не мають власного постійного офісу. Я бачив одного з них лише одного разу. Не можу сказати, чи це був один із цих чоловіків на ваших фотографіях. Він був літній, сивий, почесний. Підготовлені всілякі довідки та рекомендації та оплачені за півроку наперед. Наполягав на абсолютній конфіденційності, тому що його компанія впровадила революційно новий процес на стадії планування і не могла розраховувати, що конкуренти дізнаються про це. Я вже багато разів чув подібні історії. Так що, звісно, я ...

- Купився, - закінчив Нік. «Звичайно. І ви не уявляєте, коли вони проводять свої збори? "

«Зовсім ні, ні. Вони приходять і йдуть непоміченими, як і урядовці.

«Я хочу побачити цю кімнату», - сказав Нік, прямуючи до дверей.

"Сам відвезу вас туди", - сказав менеджер і провів Ніка через вестибюль.

Вони разом обійшли будинок і вийшли на вузьку асфальтовану дорогу, що веде до готелю.

"Входи окремі, як бачите", - зазначив менеджер.

Нік побачив. Вони були не лише окремими, а й захищені низькими цегляними стінами, що ведуть до окремих під'їздів. При розумній обережності десять чоловік або дві дюжини чоловіків могли легко прийти та піти непоміченими.

"Дякую", - сказав Нік. "Ось цей? Добре. Я піду один. І його кивок означав відмову.

Але як? У мене немає ключа.

"Я маю."

Нік дочекався, поки його провідник зник з поля зору, а потім взявся за роботу зі спеціальним відмичкою. Замок був справді хитрим.

І це було прикручено зсередини.

Він працював тихо, методично, радіючи засову всередині, бо це напевно має означати, що там хтось був.

Відбулася серія низьких кліків. Він зачекав секунду, але нічого не почув зсередини і відсунув затвор.

Потім він зупинився у вузькому коридорі і замкнув за собою двері. Він знову зупинився, щоби послухати.

Нічого.

Були міцні дерев'яні двері.


Досягши кінця коридору, він мовчки ковзав до нього. Він теж був замкнений.

Він узяв його і ковзнув усередину.

Це був великий зал засідань із великим блискучим столом. Стіл був порожнім, і місця навколо нього були порожніми.

Через кімнату були ще одні двері. Той був напіввідкритий.

Нік потягнувся до Вільгельмін і підійшов до дверей.

Кімната за нею була маленькою, трохи більшою за туалет, і великий чоловік з м'яким обличчям сидів за столом і стукав по зв'язці ключів. І це були не ключі від друкарської машинки.

Абетка Морзе була мовою, яку Нік знав досить добре, щоб думати. Йому не потрібно було зупинятися, перекладати та пропускати якесь повідомлення. Він притиснувся до стіни біля крихітної кімнати та прислухався.

"HM, HM, HM", - почув він. «Заходьте Т.С. Заходьте до Т.С. Звіт. "

«Т.С., Літл-Рок. Т.С., Літл-Рок. Stinkbomb у негритянському секторі викликала жорстокі заворушення. Все місто у напрузі. Завершено присвоєння ящиків згідно з MB замовлень, незважаючи на складні обставини. Усі з підозрою ставляться до незнайомців із сумками. Майже напали, та втекли. Проте графік викинули. Затримка заважає виконанню наступного проекту. А також копи на виходах із міста, на вокзалах тощо. Не буде розумною спробою догляду. Запитати пораду. Над."

«HM до Т.С. Чи маєте ви безпечне житло там, де ви знаходитесь? Над."

«Досить безпечно. Готель Рундаун на Орваль-стріт.

«Залишайся там для подальших розпоряджень. Не можу порадити інакше, доки MB дає інструкції. Він може звернутися до вас безпосередньо, але сумніватися в тому, що він уже досяг вашого району. Можу лише запропонувати вам почекати в готелі та повторити контакт через дві години. Над."

Нік почув плавне клацання перемикача, а потім різке скрегіт стільця. Шляхетний чоловік голосно позіхнув і підвівся на ноги. Його велика фігура вимальовувалась у дверях поруч із Ніком.

Нік відкинувся назад, щоб набратися сили, а потім рвонувся вперед. Ствол Вільгельміни різко, люто вдарився об скроню великої людини; а потім удар карате лівою рукою Ніка встромився сокирою глибоко в шию.

HM впав без звуку.

Його обличчя було дзеркальним відображенням однієї з картинок Хакіма.

Цього разу Нік не ризикував. Він швидко взяв міцну липку стрічку, яку він майже втратив надію використати, і зв'язав нею рот, руки та кісточки. І коли він це зробив, він узяв крихітний шприц і пляшечку з внутрішньої капсули і зробив укол у вену Х.М.

У маленькій кімнатці були невеликий передавач-приймач і одна повністю упакована валіза, Нік швидко глянув на обидва і потім намацав невеликий перемикач за лацканом. Вшите в його куртку двостороннє радіо було не більше за портсигар, але було потужним і універсальним.

"N3 в AX HQ", - пробурмотів він. “Головний пріоритет для Хоука… Сер? Знайшов зачіпку у готелі Mont Royale. Я поверну його тобі. А поки ось ще один, і він означає максимальну швидкість: один із семи знаходиться в Літл-Році, у схудлому готелі на Орваль-стріт, і йому наказано залишатися там. Але він не може залишатися там надовго, так що ...

Він закінчив своє повідомлення чітко. Перш ніж він закінчив, почув тонкий голос Хоука: «Садек! Негайно приведи мене сюди, Садеко. Добре, Картер. Добре. Нарешті заради бога! Закінчено.

Наступний дзвінок пішов до Джулії. Він міг чути звуки бару на задньому плані.

«Купи собі випити, лялька?» - спокусливо сказав він у крихітний мікрофон.

"Заблукайся, засранець", - різко сказала вона. «Купи собі випити. Я йду."

Він чекав, вивчаючи маленьку машину перед ним. Це був незвичайний пристрій, але він вирішив, що зможе змусити його працювати.

Приймач Х.М. почав пищати.

«LM Норфолк. Л.М., Норфолк, - йшлося у ньому. "Увійдіть, HM, увійдіть, HM, увійдіть, HM"

Нік клацнув перемикачем передачі. Він не бачив, щоб прихований другий перемикач на задній панелі крихітної машини автоматично спрацьовував, коли він почав передачу.

"HM, HM, HM", - постукав він. «Заходьте, Л.М. Ідіть, Л.М. Репорт».

Пауза. Потім: Х.М. Запит. HM Запит. Ваш дотик інший. Щось не так? Запит. Запросіть додаткову ідентифікацію».

"Добре, Нікська", - прошепотіла Джулія йому у вухо. «Мені довелося залишити бар. Занадто багато слухачів. Я в дамській кімнаті. А ти де, чорт забирай? Говори, коханий».

- Х.М., Х.М., Х.М., - постукала трубка. "Назвіть себе."

«Почекай, Джуліє», - прошепотів Нік. "Повернуся до тебе через секунду".

Його пальці грали клавішами.

«HM у Л.М., - постукав він. «Так, щось не так. Діяльність у готелі. Обшук підозрюваного. Б.П. мабуть говорив. Повинен скоро виїхати звідси. М.Б. отримаємо повідомлення протягом наступних кількох годин. Стривайте – хтось прийде. Звичайно, але почекай! »

«Джулія, дитинко», - сказав він у мікрофон, - «вийди з готелю, обійди західне крило, вибери другий шлях із цегляними стінами і подай сигнал топір». Дорогою відправь повідомлення Хоку, що одна з наших курей живе в Норфолку. Подробиці згодом, але зараз я на іншій лінії».

Він знову постукав. «HM до LM Safe поки що, але пошук наближається. Ваш звіт швидко. Я перешлю до MB якщо я піду звідси.


Поспішайте, Л.М. Поспішайте».

«LM до Х.М. », - була відповідь, і цього разу постукування з іншого кінця було не таким плавним, як раніше. «Повідомте наступне. Розміщений контейнер у корпусі ВМФ. Почав лякати блюдцем. Залишив забруднювачі смогу у восьми різних місцях. Запитати деталі проблеми з вашого боку. Над."

- Немає часу, - наполегливо постукав Нік. «Треба негайно піти. Останні замовлення від MB для вас є наступним. Залишайся на місці. Він зв'яжеться з вами особисто через кризову ситуацію. Ви маєте безпечне житло? »

«Досить безпечно. Мотель "Скайлайн", 17-й маршрут.

«HM Л.М. Залишайтеся там і будьте обережні. Немає потреби у великій тривозі, але треба виявляти обережність. Чи не намагайтеся зв'язатися з іншими. М.Б. або я зроблю це якнайшвидше. Над."

«Але мої попередні інструкції…»

Нік заглушив прослуховування своїм власним.

"Були змінені. Ви підкорятиметеся новим наказам. Кінець зв'язку."

Пауза. Тук-тук. «Прийміть. Над."

Нік усміхнувся про себе, встаючи з маленької машини. Він був готовий приймати нові вхідні дзвінки, і він також. Цього разу йому пощастило, і якщо йому пощастить і далі, він зможе сидіти тут і приймати повідомлення, доки всі вони не подзвонять, і Хоук їх забиратиме одне за одним.

На жаль, він досі не знав про прихований перемикач на задній частині машини, який був встановлений Х. вимкнувся, коли він встав, щоб потягтися, і це спрацювало автоматично, коли Нік почав передачу. Він не міг знати, що до нього був підключений таймер і він випадково залишив його в положенні «включено».

Нік знову заговорив у свій крихітний мікрофон, коли почав обшукувати упаковану валізу. «N3 до Хоку. N3 в Hawk. Далі до Норфолку ведуть. Безперечно Норфолк. Вірджинія. Проспект розмістив контейнер, ймовірно радіоактивний, у житловому блоці ВМФ. Самого себе можна знайти в готелі Skyline, Норфолк, Маршрут 17. "

"Добре. У мене вже є людина... ну, хтось... на шляху до Норфолку, - повернувся Хоук. "Яка з них це перспектива?"

- Не знаю, - холодно сказав Нік, риючись у валізі. "Ініціали, які він використовує в даний момент, - Л.М. Але він не надіслав свою фотографію разом зі своїм повідомленням..."

«Добре, добре, вистачить про це. Але чи знаєте ви, чи це був Юда? »

Нік похитав головою в мікрофон. «Це був не Юда, безумовно не Юда. У Літл-Році теж не було. Вони обоє чекають наказів від М.Б. сам. Мартін Браун, бос. Чи це Брюн, чи ще щось? Між іншим, я зараз розумію валізу, яку, мабуть, мав винести звідси HM хлопець. Я підозрюю, що це лише один із кількох, решта вже використовується десь ще. Це має дати скептикам привід задуматися – у ньому більше смакот, ніж у чоловічій сумці Fuller Brush».

«Чекай», - сказав Хоук і заговорив з кимось поряд з ним. «Проспект Л. М. Норфолк. Сповістіть нашого кур'єра, негайно надішліть підкріплення. Говорять, що він знаходиться в мотелі Skyline, Маршрут 17. На двомісному! Добре, Картер.

Нік продовжив огляд. «Забруднюючі речовини, які вам потрібні? Зробіть свій вибір. Чи зміг тобі потрібен? У нас багато! Тобі вистачить смердючих пігулок? Візьми додому упаковку із шести”. Він описав вміст Хоуку, поки швидко розбирав його.

Один невеликий кінопроектор з двома незвичайно широкими отворами, двома лінзами та двома супутніми рулонами плівки. - Готовий посперечатися, тривимірні літаючі тарілки, - сказав Нік.

Велика плоска упаковка пігулок вугільного кольору, що викликають нудоту до ніздрів. Каністра з желатиновими ковпачками-правилами, наповнена якоюсь рідиною. Пара шматочків. Маленький електронний пристрій з крихітним поршнем і таймером - щось подібне до надсучасної версії динамітного детонатора, за винятком того, що він, здавалося, був призначений для вибуху або заклинювання електричних кіл.

"Добре, решта залишиться", - сказав Хоук. "Я зрозумів. Я надішлю людину взяти передавач: я не хочу, щоб ви годинами сиділи на дупі і балакали. Ти маєш інші справи. Я буду на зв'язку."

У вусі Ніка пролунало легке клацання, і Хок зник. «Крутий старий диявол», - подумав Нік і потім піднявся на ноги через стукіт у вхідні двері. "Ліззі Борден тремтіла", - підказував йому ритм, і він знав, що його відвідувачкою була Джулія.

Він глянув на знайомі риси обличчя Х. Чоловік був поза домом і залишатиметься там доти, доки лікарі AXE не розбудять його за допомогою протиотрути. Він ще може поговорити. І передавач все ще був на місці, щоб видати людей, які його використали.

Справи йшли дуже непогано.

Він зробив два кроки від крихітної кімнати.

Вибух був настільки раптовим, що охопив його, перш ніж він його почув.

З шиплячим, лютим, оглушливим ревом і болісним тріском металу маленька кімната вибухнула за ним і викинула уламки, що летять, у велику кімнату. Уламки сталі, гіпсу та дерева бризнули назовні, ніби вистрілив із гармати; грудки та уламки обпікаючих снарядів ударили його по потилиці. Нік упав, як віл на бійні.

Передавач доставив останнє повідомлення.


РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Два проти двох

Людина зі штучними руками сиділа, опустивши капелюх на очі, і чекала до останньої хвилини, перш ніж сісти на другий за день рейс. Але він був насторожений і спостерігав.

При останньому дзвінку на рейс він неквапливо підвівся і спустився трапом, тонко посміхаючись про себе. Він думав, що подорожувати до Сполучених Штатів і через них не важко, якби тільки в одного були посвідчення особи та паспорта на всі можливі випадки. І ті, що в нього були – найкраще, що можна було купити за гроші. Так само чинили і його люди.

Він сів у літак і слухняно пристебнув ремінь безпеки.

Загалом він залишився задоволеним. Було дуже шкода Б.П. та завод, але вони виконали своє головне завдання. Тепер треба було просто працювати з подвійною обережністю, і він звик до цього. Навіть питання про новий штаб було вже вирішено; її було вирішено заздалегідь, оскільки потрібно місце для зберігання вкрадених матеріалів із Західної долини.

О так. Справи йшли дуже непогано. Газети, репортажі з радіо; всі були задоволені. Ще день або два, і настав час для останнього, пом'якшуючого удару перед днем L.

За тисячі миль звідси інший чоловік висловлював подібні думки. Він був одягнений у тьмяну армійську форму, як і люди, що були з ним; але вони представляли вищі військові уми своєї країни.

«Ми входимо до півфіналу, – сказав генерал Куо Сі Тан із тихою гордістю. «Наші власні сили перебувають на піку готовності, а умови з іншого боку майже дозріли. Юда вчинив добре. Імперіалістичні собаки вже залиті страхом. Йому потрібно тільки вибрати підходящий момент, нашому Іуді, і тоді він зробить свій хід. Це буде остаточне сум'яття, хаос. Потім ми переїжджаємо».

«Починаєш думати, що в нашому русі навіть не буде потреби», - зневажливо пробурчав Лі Ту Мень. «Можливо одного страху буде достатньо, щоб зламати паперового тигра. Тоді ми зможемо… а… вести переговори на своїх умовах.

"Можливо", - сказав Куо Сі Тан. «Але побачимо, побачимо. Звичайно, страх та деморалізація – наші головні союзники. Але коли загальна сума всіх страхів поєднується з незрозумілою темрявою, що широко розповсюдилася ... ах, яка ще більша можливість у нас коли-небудь з'явиться для використання Зброї! Але, як я вже сказав, нам доведеться почекати та подивитися – почекати зовсім небагато – щоб побачити, чим закінчаться військові ігри, генеральна репетиція. Потім ми діятимемо відповідно. Але все залежить від Юди».

* * *

У його вухах долинало белькотіння голосів, а голова здавалася лопнулою перезрілою динею. Щось липке прилипло до його спини і сочилося по обличчю. У нього був присмак крові та запах крові.

«Думаю, це кров», - приголомшено подумав Нік і спробував розплющити очі. Але жоден м'яз на його обличчі чи тілі не рушив.

Крім крові, був ще один запах - суміш гіпсового пилу, що збиває з пантелику, розплавленого металу і обпаленого дерева.

Люди говорили дуже голосно та збуджено, і йому хотілося, щоб вони пішли. Звук та біль пронизали його тіло. Кров, хаос та агонія; ті речі, про які він знав. Але не більше.

А потім у його ніздрях з'явився ще один запах - ароматні парфуми, схожі на чистий і прохолодний, але до певної міри спокусливий вітерець. Легкі пальці торкнулися його обличчя; волога крижана тканина ніжно погладила кров.

Голос Джулії шепотів йому.

Джулії... Він все ще не міг розібрати окремі слова через белькотіння і рев у вухах, але його почуття повільно поверталися до нього - тепер достатньо, щоб він зневажливо подумав, що всі ці люди марили, як купка ідіоти. Тим не менш, він все ще навіть не гадав, де він, і його очі дивилися в червону темряву.

Потім голос Джулії раптово став різким та чистим. Він підвівся над лепетом і обірвав його, начебто її голос був вимикачем.

«Мені потрібний лікар у готелі та таксі», - різко сказала вона. «Якщо тобі потрібно викликати поліцію, зроби це і перестань базікати. Але вам було б набагато краще, якби ви якнайшвидше запросили сюди CBI, людину, і дозвольте мені все їй пояснити. В іншому випадку я сам зателефоную безпосередньо до Вашингтона. А тепер вийдіть звідси і принесіть мені того лікаря та таксі. Я серйозно!

І подобається тобі це чи ні, я можу віддавати тобі накази, тож люб'язно роби, як тобі кажуть.

«Досить зарозуміла з її боку», - туманно подумав Нік. Вона теж бреше, солодка сучка. Але робить це добре.

В кімнаті раптом стало тихо, якщо не рахувати тихого бурмотіння Джулії. Спочатку він подумав, що вона розмовляє з ним, але потім почув, як вона сказала: «Барон в AX HQ. Терміново Хоуку, Барону в AX HQ. Терміново для Хоку »

А потім його голова знову закружляла, і він глибоко поринув у червону темряву.

За кілька хвилин він знову сплив на поверхню, і спогади спалахнули, наче гострий біль. Його очі розплющились і побачив, що Джулія схилилася над ним, і він з усіх сил спробував сісти.

"Вниз, тигр", - запобігливо сказала вона. "Ви ще не готові до занять йогою".

Його очі випробувально бігали по кімнаті. То був хаос. Але найгірше було


Закривавлена постать, що лежить у футах від нього.

- Джулія, - болісно прохрипів він, - це ...?

Джулія кивнула головою. «Твій бранець, так. Якщо ви берегли його для розмови, вам знову не пощастило. На нього впало щось дуже гостре та важке, і – прощай, номер три. А тепер заткнися ненадовго. Шарлатан з готелю збирається вас підлатати, а потім ми повертаємось до Нью-Йорка. Папа Хок – це ...

"Почекай", - сказав він наполегливо. У них десь є схованка. Радіоактивний матеріал. Вони повинні тримати його у якомусь місці, щоб до нього можна було приїхати. Це могло бути тут, десь у готелі. Доведеться провести пошук лічильником Гейгера – доведеться перевернути все місто з ніг на голову.

"Не ти", - твердо сказала вона. «Ти не у формі, щоб перевернути щось із ніг на голову. Я повідомлю Хоуку, і це зможе зробити хтось інший. Але не ти».

Біль пронизав його голову, а потім настав ще один момент чорноти. Невиразно він почув, як відчинилися двері, і почув кроки, що йшли коридором. Вони принесли з собою голоси та легкий запах антисептиків.

"А що щодо інших?" – слабо спитав він. «Літл-Рок та Норфолк? Будь-яке слово?

"Занадто рано для Літл-Рока", - пробурмотіла Джулія, коли до кімнати увійшли лікар і домашній детектив. «Але якщо наш птах не прилетів із Норфолка, ми повинні встановити контакт прямо зараз».

Місіс Гаррі Стефенсон пережила багато дивних подій за дев'ять років роботи як власниця мотелю Skyline в Норфолку, але цей, схоже, перевершив їх усіх. Вона ніколи в житті не бачила парочку детективів з таким дивним виглядом. Що ж, один був досить стандартним, за винятком того, що він здавався набагато акуратнішим і жорсткішим, ніж нечупарати, які зазвичай приходили на пропущені дзвінки на відстеження, але інший -!

Вона відірвала від них очі і знову подивилася на низку фотографій, розкладених на її стійці реєстрації.

"Так, я певен", - щебетала вона пташиним голосом. «Ось це прямо тут. Прийшов учора ввечері до Hertz, вийшов сьогодні вранці, прийшов сьогодні пізно ввечері, відтоді не виходив. Номер сім, праворуч від вас. Ви бачите, що машина ще там.

«Чорні двері чи вікна?» величезний чоловік пророкував своїм глибоким голосом із дивним акцентом.

Вона похитала головою. «Немає дверей. Маленьке вікно у ванній кімнаті. Немає виходу – чи всередину – крім фронту. І велике скляне вікно у передній не відкривається через кондиціонер. Ось ключ. Якщо хочете, то можете зупинити машину перед номером шість. Там нікого немає.

"Як ви, мадам", - прогримів здоровань. «І будьте впевнені, що якщо буде якась шкода, ви отримаєте достатню компенсацію».

«Ну, я сподіваюся, ти не…» - почала вона, але великий чоловік і худорлявий міцний чоловік уже йшли з її офісу.

Вона дивилася, як вони сідають у машину, що чекає, і коротко розмовляють з водієм та іншим чоловіком. «Як дивно вони виглядають разом, – подумала вона. Прямо як Ніро Вулф та Арчі…

Автомобіль під'їхав до будинку номер шість. Вибралися великий чоловік і худорлявий; двоє інших чекали.

- Стукайте у вікно, - м'яко сказав здоровань Чарлі Хаммонд. "Я скористаюся ключем".

Чарлі ковзнув до вікна і видав ритмічний стукіт, який міг бути обережним сигналом. Усередині почувся легкий рух, і Чарлі продовжував стукати.

Замок повернувся з крихітним клацанням, і здоровань штовхнув. Нічого не трапилося. Знову натиснули. Двері не відчинилися.

"Зут!" сказав здоровань роздратовано собі під ніс; відступив на два кроки, рвонувся вперед, як розлючений бик, з одним величезним, неймовірно потужним плечем, спрямованим у двері, і вдарив триста фунтів м'язової тяжкості по хисткому дереву.

Він розколовся і провалився всередину з обуреним вереском, коли купи меблів відлетіли назад.

Величезний чоловік стрибнув через розкидану купу стільців, ліжка і телевізора з дивовижною спритністю і націлився прямо на людину, яка стояла біля вікна з широко відкритим ротом і пістолетом, що висовувався з руки.

Його єдиний постріл став безнадійним, коли величезна постать приземлилася на нього, одна масивна рука встромилася йому в обличчя, а інша повернула руку з пістолетом одним акуратним, майже випадковим рухом, який зламав її. Потім великі руки простягли руку і схопили її за кісточки, щоб підняти фігуру в повітря, що впала, розгорнути її, як ляльку, і сильно вдарити по стіні.

Здоров'як обтрусив пилюку з рук і подивився на свою роботу.

"Як ви думаєте, він переживе це?" - запитав Чарлі Хаммонд, стоячи у дверях, і на його обличчі з'явився вираз благоговіння, який він зазвичай приберіг для подвигів Картера.

«О, так, він дихає. Оберніть його, друже Чарлі. Але ми його не доставимо, чи не так? Ми візьмемо його з собою і з'їмо дорогою. Хо-хо-хо-хо-хо! »

А Валентина Січікова ляснула своїм величезним обтягнутим стегном і весело засміялася.

* * *

На реактивному літаку ВПС США було переднє відділення, яке, як правило, призначалося для начальства. Для цієї поїздки його поспіхом перетворили на лазарет. Було прохолодно, тихо і дуже, дуже приватно, та


медсестра була у ліжку з пацієнтом.

Нік був закутаний у бинти і більше нічого. А смагляву, шовковисту постать Джулії прикривав лише Нік.

"Ви швидко видужаєте, чи не так?" пробурмотіла вона. "Ви не думаєте, що можете напружитися?"

"Ні, я так не думаю", - м'яко сказав Нік і прикусив її вухо. «Це терапія. Мені це потрібно. Ти мені потрібна. Ти знаєш що я люблю тебе?"

"Так", - просто сказала вона і схилила його голову до своєї. Їхні роти з'єдналися в поцілунку, що тане.

Він любив її по-своєму, як вона любила його по-своєму. Це була любов типу «хлопчик зустрічає дівчину і одружується»; це не мало нічого спільного з місячним світлом, музикою та трояндами. І все-таки по-своєму він був глибоким і сильним. Це була туга, чуттєва, іноді відчайдушна через нав'язливу думку, що завтра може не настати; це була перервана серія різких зустрічей, раптове з'єднання та розлука плоті, періодичні інтервали оманливого спокою. Потреба; розуміння.

"Це такий короткий переліт до Нью-Йорка", - зітхнула Джулія, погладжуючи пошарпане тіло, яке лежало на ній, як ковдра... дуже заряджена електрична ковдра.

"Так, тому я сказав пілоту відвезти нас до Сан-Хуана", - пробурмотів Нік.

А потім її рудувато-коричневе тіло тигриці чуттєво затремтіло під ним, і більше не було жартів, які так часто приховували те, що вони справді хотіли сказати.

У них залишалося не більше півгодини, щоб дозволити тілам говорити; і їхні тіла говорили промовисто.

Безмовна мова почалася з ніжних дотиків, невеликих досліджень, від яких поколювала плоть, а м'язи напружувалися в очікуванні. Пальці Джулії обводили контури його гнучкого м'язистого тіла, згадуючи, де вони були раніше і що могло зробити їхній дотик; а його руки, у свою чергу, пестили її набряклі груди і стегна, поки її тіло не стало чудово, вимогливо. Вона злегка тремтіла, коли він шукав таємні місця - для нього вже не секрет, але, як і раніше, з їхньою власною таємницею - і маленькі стріли пристрасті пронеслися крізь неї, несучи окремі маленькі промені тепла, які поступово зливалися, поки не охопили її м'яке свічення. Нік хтиво зітхнув і погладив заграву в полум'ї будівлі.

Її ноги переплелися з його ногами, і вони перекотилися разом. Губи зустрілися та горіли; стегна хвилясті.

Приємний спів їх почуттів змішався з тихим гудінням потужних двигунів, а легка пульсація літака розчинилася у гострішій пульсації їхніх тіл.

Він захоплювався нею, коли кохався всім своїм серцем і всією своєю витонченістю, пишаючись відчуттям її твердої плоті проти нього та провокаційними рухами, які незабаром оживили його тіло. Вона завжди була такою ж, але ніколи не була колишньою; це було її протиріччям. Витончена Джулія, з дражливим, експертним тоном. Котяча Джулія, млосна, бажаючи, щоб її гладили... Тигрова Джулія, гаряча від бажання, падала на нього і нападала як дика... потім знову томилася, зухвало відкинувшись на спинку крісла, чекаючи, що він зробить з нею те, що міг зробити тільки він її на найвищу вершину пристрасті.

Вони зібралися разом, начебто це було все, чого вони коли-небудь хотіли, дозволити стимулюючому руху розвиватися до тих пір, поки не здаватиметься, що він більше не може розвиватися, потім розлучилися, задихаючись, щоб насолодитися екстазом і відкласти неминучий кінець до останньої можливої секунди. .

- Джулія, дитинко, Джулія, дитино, - прошепотів Нік, уткнувшись обличчям у її волосся і забувши про весь біль. "Мила дитина…

"Мій", - прошепотіла вона у відповідь. «Люби мене, кохай мене, кохай мене!»

Вона знову прийняла його, і він поринув у тепло і м'якість. Вона плавно, повільно танула, а потім спалахнула новим полум'ям, яке пробігло її тілом і смикало її звивисті кінцівки в еротичному, хвилюючому ритмі. Легкий стогін зірвався з її губ, і її руки стиснулися навколо нього в обіймах, які були жорстокістю та ніжністю разом, якби вона тримала у своїх руках увесь світ і була б зовсім втрачена, якби відпустила.

Він відчував у ній тугу, не лише тваринний порив, а й щиру глибину почуттів та потребу бути частиною когось ще, хто знав її світ. В якомусь сенсі обидва вони були ізгоями звичайного способу життя, і обидва знали це. Отже, дві людини, які жили цим моментом і могли тільки сподіватися, що будуть інші моменти, виявили таке кохання, якого вони обоє потребували.

Її пальці міцніше стиснулися на його спині, і її гнучке, звивисте тіло відчайдушно корчилося.

Тепер вона була повністю жінкою – не кішкою, не тигром – жінкою. Земна жінка, вологе волосся в'ється навколо її вух, рот притискається до його губ, груди здіймається і штовхається, стегна жадібно стискаються, тіло дозріло і готове.

Він перевернув її, все ще переплетену з ним, плавним обертальним рухом, що викликало в неї різкий крик додаткового задоволення і притягло її так близько, так дуже близько, що вона могла відчути все, що він хотів дати. Вона знову скрикнула, майже жалібно, і її м'язи напружилися від його сильного поштовху, тож він не зміг би відпустити, навіть якби хотів.

І, звісно, не хотів.


Вага її лежачої на ньому, легкої і гнучкої, порушила тонкий баланс між контролем і абсолютним маренням, і з припливом найчистішого щастя він поступився останньому пориву.

Вони штовхалися разом, розгойдувалися, штовхалися, розчинялися в одній людині в стані екстазу. Дике збудження охопило їх, як стрімкий штормовий вітер, і забрало їх у інтимну близькість на довгі хвилини вишуканої пристрасті… і поступово штормовий вітер перейшов у легкий вітерець. Вони пливли по ньому ліниво і з любов'ю, доки він не зупинився.

Їхні слова були м'якими і уривчастими, а поцілунки, що пурхали, були маленькими подарунками подяки.

Звук величезних двигунів за межами їхнього крихітного світу трохи змінився. Літак повільно нахилявся.

"Ти збрехав мені", - пробурмотіла Джулія, напівзаплющивши очі, а серце все ще билося від збудження. "Це не Сан-Хуан, а все-таки Нью-Йорк".

"О, я підступний хлопець". Нік посміхнувся їй і ще раз начарував її на Hps. «Але я заробляю на жалюгідне життя. І велика людина-пташка чекає».

Він швидко одягнувся, краєм ока захоплено спостерігаючи за Джулією, коли вона одягала свій одяг. Для жінки вона була найшвидшим костюмером, якого він коли-небудь бачив у дії.

«Але якого біса!» - раптом сказав він. «Навіщо мене тягнуть назад до Нью-Йорка? Що там за дію? "

– Наскільки я знаю, ні. Джулія задумливо глянула на нього. «Просто Папа Хок хоче тебе бачити і…»

Нік раптово вдарив кулаком по розкритій долоні. "Чорт забирай! Він послав лічильників Гейгера в Монреаль, чи не так?

"Звичайно, послав", - сказала Джулія. «Паппі завжди дотримується твоєї поради. На той час там чергує новий радист з новим передавачем - про всяк випадок.

Літак тепер кружляв, зберігаючи стійку схему очікування.

"Не Канада!" – сказав Нік. «Я сліпий дурень. Те, що там було місце для зустрічей, не означає, що саме там вони зберігають вкрадені із заводу речі. Чому не в Штатах, де це було б набагато простіше? Боже мій, ми маємо шукати у США! »

«Ну, ми, – розумно відповіла Джулія. «Готовий посперечатися, що в Штатах немає лічильника Гейгера, який не використовувався б зараз, щоб відстежувати маленькі коробочки…»

"Маленькі коробки!" Нік пирхнув. «А як щодо джерела постачання? Якщо тільки, Боже, допоможи нам, то це вже розкидано. Скажіть – а як щодо «коптера AX»?

"Коптер AX?" Джулія підняла брови, дивлячись на нього. «Не знав, що AX має такий. Причому тут це?

- Багато, - коротко сказав Нік. Він оснащений такими ж пристроями, які вчені використовують для вимірювання радіоактивних опадів після ядерних вибухів, і цілою лабораторією, повною пристроїв виявлення.

"Ну, це просто денді, - сказала Джулія, - але на те, щоб обшукати всю країну в пошуках схованки, якої, можливо, більше не існує, знадобляться тижні".

«Чому вся країна?» - Запитав Нік. «Це має бути у місці, яке має якесь значення; це має бути у якомусь фокусі».

"Звичайно. Монреаль, - сказала Джулія.

Ні, я так більше не думаю. Чи достатньо зручно для зустрічей, але як щодо зустрічей? Чи не практично. Прокляття цей літак! Чому не приземляється? "

Він досі зберігав стійку схему утримання. Нік машинально глянув на годинник. "Почекай тут", - різко сказав він. "Треба використовувати радіо пілота, щоб додзвонитися до Хока".

Через кілька хвилин він розмовляв з Хоуком у коді AX, який звучав як англійська і була англійською, але не мала сенсу, крім тих, хто знав ключ.

"У тебе є як мінімум десять хвилин", - запевнив його пілот, і Нік використав лише пару з них. Хоук мав для нього новини.

"Добре і погано. Чотири вниз поки що; Перспектива спіймана в Норфолку. Струс мозку, на жаль, одужаю. Крім того, весь решта персоналу в West Valley був повністю очищений. І Х'юз, і Паррі були у відпустці близько трьох-чотирьох місяців тому , і це безсумнівно, коли були зроблені заміни.Розумні планувальники, ці ублюдки.І хлопці, безперечно, китайського походження.Погані новини: променева хвороба відчувається в декількох частинах США, контейнери ще не виявлені.Ми шукаємо. -Джерсі перебуває у відключеному стані. Докази забруднення греблі Вайомінга. Більше ніяких зачіпок. Ще нічого з Літл-Рока. А ти? Я думав, тобі відірвало голову. Звіт.

Нік коротко доповів, а потім звернувся із проханням.

На мить запанувала тиша. "Дуже добре", - сказав нарешті Хоук. “Я принесу це там. Але тобі доведеться йти одному»

* * *

Сотні, тисячі, мільйони радіоприймачів та телеграфних пристроїв працювали на той час по всій території Сполучених Штатів.

Один із них сильно відрізнявся від усіх, крім своїх дев'яти братів, спеціальних підрозділів, призначених для спілкування лише з рештою.

Ось чому AXEman, який перебував у зруйнованому залі засідань готелю, не отримував повідомлень.

«М. Х. М.Б. Х. М.Б. Х. Заходьте, HM Заходьте, HM Заходьте, Х.М.! »

Юда чекав. Пробував знову. Досі немає відповіді. Шкіра на його опуклому чолі, схожа на пергамент, зморщилася.

«М. до LMMB


. до LMMB до LM Увійдіть, LM увійдіть до LM ... »

Без відповіді.

Обличчя черепа під соломою пересадженого людського волосся страшенно скривилося.

«М. до Т.С. М.Б. до Т.С. Заходьте, Т. Заходь, Т.С. »

«Т.С. Літл-Рок, М. Увійдіть, М. Чекаю інструкцій. Чому немає відповіді, Х.М., Монреаль? Над."

«Я хотів би знати себе», - люто постукав Іуда. «Негайно покиньте нинішній штаб, дотримуючись усіх можливих запобіжних заходів. По можливості залиште обладнання у прихованому місці. Тепер зосередимося на заключному етапі. Негайно йдіть до чоловічої кімнати на вокзалі і чекайте на мене там. Зустрінемось найближчим часом. Над."

* * *

Занепокоєння у Літл-Році було майже відчутним.

Високий гарний чоловік з дивно стрімкою ходою відчував це, коли йшов Орваль-стріт. Йому здавалося, що люди спостерігали за ним, коли він проходив повз схуднелі магазини і зупинявся перед дверними прорізами; Йому також здалося, що на цій задвірній міській вулиці була незліченна кількість старих готелів та пансіонатів.

Вечір був прохолодний, але Хакім Садек спітнів під пластиковою маскою для обличчя тілесного кольору. Він використав всю свою чарівність і всі свої ретельно підроблені документи, щоб навести довідки, але він витяг дюжину бланків. Ніхто не впізнав обличчя на фотографіях, які він показав. Тепер він міг бачити, що житловий квартал розтягнувся всього на кілька кварталів, перш ніж перетворився на район заправних станцій та парків автомобілів, що були у використанні.

Він зупинився біля бару, закурив цигарку і з тугою подумав про холодне єгипетське пиво. Голоси з бару були гучні й різкі, і він міг чути в них нотку істерії, коли спалахнула суперечка.

"Слухай мене! Це комуністи прямо тут, у нашій країні, і ви не вірите ні в що інше. Ми повинні були підсмажити всю смердючку з них, усіх членів партії та всіх...

"Ти божевільний! Вони прийшли ззовні, хлопче! Вони проникли у нас. Ти знаєш як? Траулери, ось як. І підводні човни. А хтось із них біженці з Куби, та че життя. Покидьки, їх доля. Маю намір захопити нас, ось що. Росіяни та їхні приятелі».

Це бомба. Так було від вибуху бомби. Коробочки – хто в них вірить? Зміни погоди - хвилі тепла тут, посухи там, повені, коли вода більше не потрібна, смердить у повітрі - не кажіть мені, що це не має жодного стосунку до всіх цих атомних експериментів. Ти чудово добре знаєш ...

Ага, атомна бомба. Що ж, дозвольте мені сказати вам, що відбувається багато речей, які не можна пояснити ні бомбами, ні російськими, ні нісенітницею в цьому роді. Ви не бачили їх літаючих тарілок? Добре, маю. Все це тут відбувається: затемнення, червона вода і люди, що вмирають, це з космосу, приятель, це з космосу. Звісно, у нас проникли. Кажу тобі, я бачив те випалене місце, де приземлився цей тварюк, і це було нічим із цієї землі, хлопчику...

«О, ти і твої марсіани, Біллі Джо! Це люди! Люди прямо тут серед нас. Можливо ти. Може, Дьюї. Може, Чак. Можливо... - Можливо, ти, ти...!

Хакім викинув недокурену цигарку. «Це скоро лусне, – подумав він. Так не може тривати. Якщо це те, що вони намагалися зробити, вони чудово досягли успіху. Він почав йти стрімким кроком. Саме тоді він побачив людину, що спускається сходами старої будівлі і проходить під вуличним ліхтарем, так що світло впало на його обличчя. Чоловік обернувся до Хакіма. Його хода була неквапливою, але певною мірою напруженою, і хоч він був ще далеко для точної ідентифікації, його тіло було кремезним, а ноги злегка викривлені, що посилило перше разюче враження Хакіма про його обличчя.

Хакім злегка похитнувся і витяг ще одну сигарету.

Чоловік підійшов ближче та наблизився до нього.

«Гей, друже, є сірник?» - Запитав Хакім.

Чоловік скоса глянув на нього і нетерпляче похитав головою.

Світло бару заливало його обличчя - і Хакім знав його.

"Шкода", - сказав він приємно.

Його довгаста права нога злетіла в унісон з рукою, і він різко смикнув. Чоловік тяжко приземлився і перекинувся, як поранена тварина. Хакім миттєво опинився на ньому, його худі пальці вміло намацали ніжні точки шиї чоловіка.

Потім щось різко вдарило Хакіма в бік. Ні ножа, нічого грубішого. Вістря голки.

Він відчував, як його почуття плавають, навіть коли його руки міцніше стискали шию. Знову відчуття шпилькового уколу. Він бачив, як кидаються і розмахують руки іншої людини, і знав, що сам гине. "Ліки швидкої дії", - холодно сказав йому мозок; і він знав, що є лише один спосіб виграти цей бій. Він хотів, щоб ця людина була живою, але тепер їй доведеться померти.

Його тіло було схоже на свинець, а другий корчився під ним. Нарешті, він зумів одним швидким ривком завдати жорстокого удару коліном чоловікові в пах. Потім його сильні пальці невблаганно стиснулися.

Але чоловік продовжував звиватися.

Отже, з великим зусиллям Хакім підняв товсте, важке тіло в сидяче становище і сильно вдарив головою об


тротуар бетонний.

І все ж кремезне тіло звивалося.

Незграбно Хакім намацав перову ручку у верхній кишені. Його тонкий кінець раптово подовжився на три дюйми від його незграбного дотику. Він устромив його глибоко в шию, яку все ще стискав слабкою рукою.

У тумані, що наростала, він смутно усвідомлював, як відчиняються двері бару і кричущі люди вивалюються на тротуар.

«Господи, поклич копів! Господи, Кудряшко, подивися – він убив хлопця!

З ручкою, їй-богу! Вілля, подивися, що »

Руки потягли за Хакіма.

"Гей дивися! Це маска, він у масці. Господи, бачиш обличчя? Це один із них! Боже, убий брудного ублюдка!"

Хакім відчув, як пластикова маска зривається з його обличчя, дощ ударів ногами обрушився на його тіло. Невиразно, дуже невиразно він почув звук поліцейського свистка, коли його одяг рвався, і він відчув, як цівка крові стікає по його обличчю.

«Дай мені його, Біллі Джо! Заради бога, дай мені поворот, гаразд?

Він відчув ще один болісний біль у ребрах і почув крик дикого захоплення. Потім він нічого не чув.

Пан Юда почув про новий бунт ще до того, як дістався залізничної станції.

Т.С. не було у чоловічій кімнаті. Юда не здивувався. Люто злий, але не здивований.

Він покинув станцію і пішов у вбиральню невеликого кафе. Там, у проміжках між відвідуваннями цього місця іншими людьми, йому вдалося встановити контакт зі своїми чотирма. Він дав їм нові вказівки.

За годину він сів до іншого літака. Незважаючи на свої втрати, він був похмуро задоволений. Декілька мерців для нього нічого не означали. Але хаос, про який він чув і бачив, змусив його посміхнутися про себе. І тепер ніщо – ніщо – не могло перешкодити виконанню його генерального плану.

РОЗДІЛ ОДИННАДЦЯТИЙ

Зустріч за вбивство

П'ять униз, якщо пощастить Хакіму. Залишилося чотири плюс один.

Десять маленьких, дев'ять маленьких, вісім маленьких червоних китайців.

Спускаємося, як кеглі, але надто повільно. І ніяких ознак Злодія в законі, в той час як дорогоцінний годинник пройшов у стомлюючих пошуках.

Нік стежив за індикаторами на панелі, поки вів вертоліт AX «через ніч». Його погляд був пильним, бо тепер нарешті йому було на що подивитися. Здавалося, весь корабель цокає і крутиться, як бомба, готова вибухнути.

Він посилив кругову схему польоту і почав дивитися на зелене світло, що шипить, головного детектора. Вона ненадовго звузилася і знову розширилася, коли він повернувся на північ, до озера, а стрілка індикатора на панелі під нею різко пірнула і конвульсивно затремтіла.

Про час.

Це зайняло набагато більше часу, ніж він сподівався; часу достатньо для нього, щоб почути повідомлення про дивну подію в Літл-Році, а для Хоука - відправити Джулію вниз, щоб перевірити це; часу достатньо, щоб замислитись, чи не помилився він нарешті.

Але тепер він знав, що мав рацію.

Якщо десь і був схованка, він мав знаходитися в безпосередній близькості від заводу у Вест-Веллі для зручності покійного містера Паррі; він повинен був бути доступний дорогою для інших; і, мабуть, це було недалеко, за милі від дороги, від пристойного аеропорту. Принаймні він так думав, поки не почав сумніватися і пробивати дірки у своїх аргументах.

Діри швидко закупорювалися. Широка смуга детектора здіймалася назовні, створюючи зазубрений візерунок, який підказував йому, що схованка знаходиться внизу. На південь від Буффало, на північ від Західної долини, неподалік берегів Ері.

Він знову кружляв, доки не визначив точне місце. У темряві під ним не було видно нічого, крім широкого пролому та відблиску блідого місячного світла на воді, яка відкидала слабке свічення на безформну масу дерев і скель, але весь його набір надчутливих інструментів переконав його, що там було щось, що не було.

"N3 до Hawk, N3 до Hawk"

Нік дав свій звіт, коли він знову кружляв, цього разу трохи південніше, у бік посадкового майданчика.

«Якщо вони там унизу, вони, мабуть, мене чули», - сказав він, низько ширяючи над смугою луки, що межує зі смугою озерного піску. «Порадьте вам доглянути аеропорт Буффало і довколишніми дорогами на випадок, якщо вони вкриються».

"У мене більше немає чоловіків", - напружено сказав Хоук. «Я наказую їм перевіряти заворушення звідси в пекло та назад – Брама пекла в пекельну кухню. Боже мій, Картер, я хотів би, щоб ти знав, скільки проблем у нас на руках. Але ми точно впізнали цю людину в Літл-Році і знайшли її валізу покинутою в номері готелю. Той самий вміст, що і ви знайшли».

"А Хакім?"

Настала пауза.

«Жорстоко побитий», - похмуро сказав Хоук, - «Жертва паніки. Він живий, але… але давайте продовжимо роботу. У мене будуть фахівці з радіації, які будуть супроводжувати вас, коли ви будете впевнені. Але, як ви розумієте, я абсолютно точно не можу надіслати вам підкріплення.

"Не хочу", - сказав Нік, коли літак AX м'яко приземлився на траві. «Але дороги та аеропорт -

"Я зроблю все, що в моїх силах", - перервав його Хоук.

Нік підписав контракт та прив'язав портативний лічильник Гейгера, розроблений AX.


на його талії, з єдиним навушником біля вуха.

Вільгельміна, Гюго та П'єр чекали на своїх звичайних місцях початку дії.

Тепер найскладніше – знайти місце пішки.

Він крокував по пляжу і по узліссю дерев, стежачи за гомінким гулом у вусі.

Час йшов. Чуйний інструмент тихо співав йому.

Він обігнув берег озера і, як тінь, пурхав крізь гаї дерев, проклинаючи марнотратство часу й підганяючи себе, коли гудіння в його вусі ставало все гучнішим.

Лінія пляжу і уривчастих дерев поступилася місцем смузі скель, а потім гіркам землі, заплутаною корінням, що виступає у воду. Він безшумно пробирався через кущі, через інші камені, повз великий валун і ще через невеликий гай дерев.

Він вийшов із гаю і обігнув купу валунів. І раптом звук у його вусі став майже оглушливим.

Тепер він стояв на зовнішньому краю невеликого водозабору, його вид на внутрішню дугу був закритий кущами. Йому знадобилася мить, щоб обійти їх, але коли він це зробив, він зміг побачити всю бухту і давню пристань, яка виступала в неї з берега. До цього часу звук у його вусі був такий гучний, що це було нестерпно. Вимкнув інструмент, він йому більше не потрібен.

Їм пощастило знайти це місце. Іуда, без сумніву, проводив розвідку, і він мав нюх експерта для пошуку таких прихованих місць. Таких заток на узбережжі Ері не могло бути багато. Хтось давним-давно збудував тут, у цій дикій бухті, елінг, і кинув його. Можливо тому, що це було так дико; можливо, тому що скелі тут були підступними. Може, він збанкрутував. Але він пішов і залишив свою хатину та причал для Юди.

Поряд з провислими дошками погойдувався старий, але міцний круїзер з каютою, і тільки одне тьмяне синє світло видавало його присутність. За нею знаходився елінг, що провис, як пристань, і явно непридатний для використання, але, без сумніву, укріплений зсередини і здатний зберігати достатньо матеріалу, щоб «Десятка» була зайнята на багато тижнів. Мабуть, було досить легко збудувати, скажімо, фальшпідлогу або стіну і надати їм вигляду вивітрювання. Взагалі немає причин, з яких хтось міг наткнутися на їхню схованку, поки він не послужив своєї мети. Звичайний лічильник Гейгера також не зміг би вловити повідомлення щодо його змісту. Однак обладнання AX не було звичайним.

Нік безшумно пробирався вигином бухти до пірса. За нею була елінг, а за нею – ще один гай дерев. Десь за нею, вирішив Нік, буде путівець, що веде до головної автомагістралі, яка відгалужується як на Буффало, так і на завод Вест-Веллі.

І сам круїзер із каютами був корисним транспортним засобом, особливо якщо ті, хто його використав, знали місце приземлення на канадській стороні озера, де вони могли зісковзнути непоміченими.

Він переглядав свою думку, ковзаючи в темряві. Ніагарський водоспад був лише ділянкою озера і смугою землі на північ. Дуже зручно дістатися звідси, якщо в когось є справи в цій частині Канади - або в будь-якій її частині, якщо на те пішло, і з певними навичками шпигунства.

Майстерність Юди була майстром рекорду. І не було жодних сумнівів у тому, що його бізнес-інтереси виходили за кордон.

Нік пройшов паралельно пристані та повернув до неї внутрішній вигин водозабору. Елінг був темний і безшумний гігант. Тільки човен біля причалу подавав ознаки життя, і це було не більше ніж ритмічне погойдування на воді та блідий відблиск блакитного світла.

Але човен міг почекати. Прямо зараз він хотів переконатися щодо елінгу.

Він обережно обійшов його, дивлячись у гай у пошуках якогось спостерігача і намацуючи руками вхід у хитку будівлю. Він знайшов це досить легко, але, звичайно, двері, які мали бути такими ж старими, як і будівля, були не тільки міцними, а й надійно замкненими і замкненими. Іржа на замках здавалася справжньою, але він був певен, що це не так.

Замок м'яко брязнув від його дотику - і щось зашуміло в деревах.

Він відступив у найтемнішу тінь і прислухався до ночі. Він чув цвіркунів, тріпотіння пташиних крил, зітхання слабкого вітру в листі, жабу, плескіт води, коли крейсер м'яко розгойдувався і погойдувався. Нічого тривожного, нічого недоречного. І все ж його м'язи напружилися від очікування, а волосся на потилиці стирчало, як голки дикобраза.

Хтось був поряд. Він був у цьому певний.

Але нічого не рухалося, коли він напружив очі й машини в темряві, і після довгого вичікувального моменту він вийняв з кишені крихітний пристрій, схожий на компас, і спрямував його спочатку в бік човна, а потім на руїни елінгу. Це ніяк не відреагувало на човен. Але коли Нік повернув його назад до човнового будиночка, він побачив маленьку стрілку, що світилася, що судорожно смикається по циферблату в його складених долонях, і тоді він був упевнений, що елінг був складом постачання, а човен - місцем зустрічі.


Так. Він буде присутній на їхній наступній зустрічі, коли б це не було.

Синє світло човна заливало пристань і освітлювало її сяючою доріжкою. Йому довелося б повернути назад по вигину вхідного отвору, роздягнутися та зісковзнути у воду, інакше він міг би бути помічений… тим, що змушувало повзати мурашками по його шкірі.

Він повільно просувався вперед, у тисячний раз у своєму житті бажаючи, щоб у нього були очі на потилиці, очі з вбудованими нічними прицілами, щоб перетворити темряву на світло. Але він цього не зробив. Його нічні почуття були виключно гострими, але він був лише людиною.

Його нога шкрябалася по крихітній невидимій гілці, коли він був приблизно за п'ять футів від елінгу і крадькома прямував до групи високих валунів. Він почув інший звук у ту саму мить і зрозумів, що видав себе. Позаду нього почувся шарудіння тканини і тихі кроки; він кинувся вбік і висмикнув Х'юго з піхов. Але дві м'язові руки вже зімкнулися навколо його шиї сліпучою мертвою хваткою. Вони стиснулися навколо його трахеї, безжально стискаючи. Нік люто штовхнув назад, коли його власні руки злетіли, щоб дряпати ті, що стояли біля його горла. Його удар промахнувся, коли людина позаду нього спритним рухом, що згинається, ухилився. Ця хватка перетворилася на ведмежі обійми, що ламають шию.

Клацаючий клинок Х'юго глибоко встромився в стискаючі руки. Вони нескінченно послабили, щоб змінити становище, але потім захоплення перетворилося на задушливий блокатор. Чоловік був високим та неймовірно сильним. Його зчеплення було залізним, і його рішучість, мабуть, була зроблена з того ж матеріалу, тому що Х'юго не справляв враження. Хватка ще більше посилилася, а потім відбувся раптовий різкий поворот, від якого Нік мало не впав. Він штовхнув назад льодорубом стилет і з задоволенням почув болісне бурчання. Потім він перекотився поворотним рухом атакуючого та різко кинувся на землю, захоплюючи за собою іншого. Знову він задихнувся від болю, але хватка все ще тримала його. Запаморочення почало затуманювати його розум. Його горло і груди горіли в агонії. Навіть коли його розум закружляв, він неохоче захоплювався завзятістю іншої людини, тому що, очевидно, укус Хьюго, нарешті, почав діяти, хоча залізна хватка все ще невблаганно душила його.

Він щосили відкинув лікоть назад і сильно і глибоко вдарив ворога в живіт, а коли пролунав гучний хрюкання і ноги затряслися, він різко обернувся і вирвався. Довге костляве коліно штовхнуло його вгору, в пах, і він ухилився від нього, швидко перевернувшись. Він потрапив йому в стегно, але він відкинув його своїм швидким стусаном, який викликав у іншої людини дикий звук і напрочуд швидкий рух.

Чоловік був на ногах – неймовірно, на ногах – і його права рука була засунута під куртку.

Нік схопився і стрибнув. Його ліва рука схопила іншу руку і повернула її, і Х'юго впав у груди. Високий чоловік видав звіриний звук і вдарив його ногою, схожою на батіг, так що його нога пройшла повз ногу Ніка і змусила його власне довге тіло погойдуватися, як дерево, що падає. Чоловік люто вилаявся і рубанув обома руками.

Нік низько пригнувся і піднявся вгору, навіть підводячись. Його палець на нозі з'єднався з підборіддям, і високий чоловік похитнувся і крекнув. Він прокляв. Китайською.

"Це був твій останній шанс, друже", - балакуче сказав Нік і прибив Хьюго до шиї.

Чоловік булькав і брикався, його довготелесе тіло тремтіло, як поранений восьминіг, а руки і ноги металися в атаці. Нік знову відчув хвилю неохоче захоплення. Хлопець відмовлявся вмирати, продовжуючи битву та свою агонію.

Х'юго відсторонився і кинувся вперед ще раз.

Руки високої людини відчайдушно дряпали обличчя Ніка, тоді як його тіло, все ще майже пряме, шалено вагалося, борючись зі смертю. Довгий час висока постать стояла там, погойдуючись і звиваючись. Потім він упав, як зрубаний дуб.

Нік присів поряд з нею, чекаючи, ретельно витираючи лезо Хьюго об рукав іншої людини і досліджуючи темряву вухами та очима. Серце, що вмирало, сповільнилося і зупинилося. Тиша була ще глибша, ніж раніше.

Його вуха чули лише звичайні нічні звуки.

Він перекинув тіло собі на плечі і відніс до найближчого каменю. Коли він кинув його з іншого боку, він направив тонкий промінь свого спалаху на вузьке плоске обличчя та могутнє тіло.

Без сумніву. Шість програли, а лишилося три плюс один.

Вміст кишень підказував Ніку, що він обшукує якогось Джона Деніелса з Нью-Йорка. Відомий як JD? Він не знав; він не дбав. Все, що його хвилювало, це шість програшів та три плюс один до кінця.

Він випростався, продовжуючи прислухатися. Інстинкт, натренований інстинкт, який так багато разів служив йому, сказав йому, що він тепер один.


Нік спочатку йшов обережно, а потім сміливіше у блідому місячному світлі. У човновому будиночку він ненадовго зупинився, щоб перевірити ще раз інстинктивне відчуття, що його єдиною компанією був один мертвий, а потім він відкрито ковзав по причалу до човна. Жодні примарні постаті не стрибали на нього і не плювалися пістолети.

Човен мав одну невелику каюту з окремою рульовою рубкою, багато місця на палубі та крихітний камбуз. Колись він, мабуть, послужив хорошу службу рибалці. Але тепер це –

Тепер це було місце зустрічі, і десь далеко він чув машину.

Він швидко сів у човен і швидко обернувся. Все інше в ньому було старе і старе, але двигун був новий. Невеликий люк у кормовій частині містив мотузку та брезент. Приблизно за мить він також утримав Ніка. Він однією рукою притримав верхні двері і загострив вуха. Коли він сів, звук машини затих.

Минуло багато хвилин.

Він якраз вирішив, що машина має належати якомусь місцевому жителю, коли почув шелест листя з берега, а потім кроки по скрипучій пристані.

Вільгельміна ковзнула в його руку. Він установив глушник, поки чекав на своїх гостей.

Нічний повітря долинув до нього тихим пошепком. Китайський шепіт. Він напружив слух, щоб послухати, і до нього дійшли уламки.

«… Має бути тут, перед нами… машина… захована… але де він може бути? Він тільки... із Нью-Йорка.

«Його накази можуть змінитись. Можливо, Іуда…»

«Звичайно, ми… повідомлені? Після всіх турбот, з якими ми зустрілися в Buffalo Air.

"Тихий! Може бути... Юань Тонг, залишайся на палубі... Дивись...

«Нічого…»

Тепер виразно чути було шепіт: «Так, але не забувайте про наші втрати. Ми маємо подбати».

Човен розгойдувався, коли на нього піднялися одна людина... двоє... троє чоловіків.

Нік виглянув у ледве прочинені двері люка.

Троє чоловіків дивилися довкола човна.

«Здається, все гаразд», - пробурмотів один із них. «Напевно, його затримали у Нью-Йорку. Може, з пригоди? Ми маємо зв'язатися з ним».

"Хіба ми не повинні шукати?" - прошепотів другий чоловік.

"Для чого?" прогарчав третій. «Чи може тут сховатись армія? Чи дозволив би Юда зустрітися з ним тут, якби не був упевнений, що це безпечно? Ні, ми зв'яжемося з Цзин Ду зсередини. Юань Тонг нестиме вартову службу. Не так, Ей Джей? Нік почув трохи фруктовий смішок, а другий чоловік кивнув і відповів з перебільшеним американським акцентом. "Так, звичайно, ви тримаєте парі, CF", - сказав він, і на його обличчі з'явилася потворна усмішка.

Двоє чоловіків із валізами увійшли до маленької каюти та зачинили двері. Юань Тонг, він же Ей Джей, сів на моток мотузки і відкрив свою велику дорожню сумку, щоб витягти пістолет.

Нік знав зброю. Це був особливо неприємний китайський пристрій, невеликий автомат з повторюваною дією, що робив його більш ніж удвічі більш смертоносним і швидким, ніж середній автоматичний.

Юань Тонг якийсь час сидів нерухомо, прислухаючись до м'якого бурмотіння голосів через прочинений ілюмінатор кабіни і ніжно обмацуючи дуло пістолета. Потім він неспокійно підвівся і почав нишпорити по палубі.

Він підняв полотно і зазирнув під нього. Він зупинився біля низького поруччя і глянув на озеро. Він увійшов у рубку. Він заглянув до ілюмінатора каюти. Він знову глянув на човновий будиночок і гай дерев.

А потім він недбало підійшов до люка на палубі, в якому сховався Нік.

Нік спостерігав за ним через вузький отвір, зроблений його власними пальцями, що стискалися. Інша його рука рефлекторно стиснула Вільгельміну, а потім розслабилася. Навіть тиху бавовну глушника почули б ті, хто сидів так близько, а потім пролунав би глухий удар тіла і брязкіт пістолета на палубу. Занадто голосно; надто ризиковано.

Йому доведеться скористатися іншим шансом.

Він чекав. Можливо, Юань Тонг не зазирне у люк.

Чоловік наближався повільно, майже мляво, його зброя висіла в його руці. І раптом все, що Нік міг бачити в ньому, - це товста постать, що блокує майже все тьмяне світло, і вага кришки люка піднялася з його кінчиків пальців.

Ніку знадобилася одна частка секунди, щоб безшумно посадити Вільгельміну на моток мотузки і напружити своє тіло для пружини. Потім над ним відкрилася кришка люка, і він рушив у дорогу. Блискавичним хватом він упіймав пістолет, що бовтався, і встромив його поруч із Вільгельміною, тоді як сталеві пальці його лівої руки схопилися за горло іншої. Потім обидві його руки почали діяти разом, швидко і шалено стискаючи шию Юань Дуна і стискаючи його з експертною злістю, породженою відчайдушною необхідністю зробити все правильно і швидко. Він почув тихе здавлене зітхання і відчув, як кришка люка з важким стукотом упала на його вигнуту спину, і промовив невелику тиху молитву, щоб шуми не були такими гучними, як йому здавалося.

Ноги Юань Дуна шкребли по палубі, як напильники по грубому наждачному папері, і його рот працював у відчайдушній спробі видати якийсь звук. Нік туго


схопився за шию і потягнув униз із раптовим різким ривком, внаслідок чого червоний китаєць різко впав животом об край люка і майже опинився на ньому. Пролунав ще один звук, різке дихання, і руки встромилися в його тіло зверху. Але вони були схожі на клопів на пляжі за всю шкоду, яку вони могли завдати. Великі пальці Ніка знайшли артерії на шиї іншого, і вони безжально тиснули всередину. Складніше, важче, важче! - наказав він собі і вклав усі свої сили в цю єдину дію стиснення. Тіло чоловіка раптово вигнулося, а потім розслабилося. Нік змінив хватку на частини дюйма і зосередився на дихальному горлі. Гаряче дихання відригнуло йому в обличчя і зітхнуло в порожнечу. Юань Тонг осів на нього згори, і кришка люка провисла разом з ним.

Нік виліз з-під і мовчки підняв кришку. На зустріч з ним не було жодного крику. Нічого не було чути, крім ніжних звуків озера та тихого постукування з кабіни.

"І удачі тобі", - похмуро подумав Нік. Все ще присідаючи на місці, він повернувся і завдав останній нищівний удар по шиї червоного китайця з обох боків. Можливо, це було непотрібне, але надто багато шансів не окупилося.

Він підняв Вільгельміну, виліз із люка і безшумно опустив кришку над покійним Юань Тонгом.

Семеро маленьких червоних китайців пішли.

Нік підійшов до єдиного відкритого ілюмінатора крихітної каюти. Звук припинився, і двоє тихих голосів вели жваву дискусію розмовною китайською мовою. Але це не сказав йому нічого, чого він ще не знав, в основному те, що ДжейДі не відповідав з Нью-Йорка.

Він чекав. Можливо, вони перейдуть до чогось більш інформативного.

«Але в посланні Юди говорилося, що ми маємо запланувати закінчити це завтра, - сказав один із них, - як, в ім'я сатани, ми це робитимемо, коли нас так мало?»

Інший хмикнув. "Це було заплановано для небагатьох", - пробурмотів він. «Юда знатиме, що робити. Зрештою, це лише питання доказу того, що це можливо. Одна остання хвиля терору, і американські дурні перетворяться на бурхливих переляканих ідіотів. Ви знаєте, про що люди говорили у літаку, що вони говорили? Що марсіани висадились! Що їх захопили істоти із космосу. Трійник, хі, каблук З таким розумом, ти не думаєш, що до кінця завтрашнього вечора вони всі перетворяться на желе?

"Я сам можу бути желе до кінця завтрашнього вечора", - похмуро сказав перший. «Вони знають про нас, хіба не розумієш? Вони вбивають нас повільно, одного за одним. Це російська жінка і єгиптянин Садек. Вони відзначили нас на смерть».

«Тьху! Ви й самі кажете, як тремтячий американець. Як вони можуть…? »

Але вуха Ніка вловили ще дещо.

Десь із-за галявини дерев наближалася машина. Поки він слухав, звук його двигуна ставав голоснішим. А потім зупинився.

Це мав бути Юда. Так мало бути.

Ну, двоє – це компанія. А чотири – це два надто багато. Він дуже довго чекав на нову зустріч з Юдою і не хотів, щоб пейзаж був захаращений статистами.

Він безшумно ковзав по крихітній хатині. За кілька секунд спеціальний зломщик зробив свою роботу, і двоє чоловіків були замкнені. Він подумав, але не міг бути абсолютно впевнений, що дерева в гаю шарудять із зайвим звуком.

Два голоси продовжували нити. "Недовго", - мовчки сказав їм Нік і витяг П'єра з кишені. Він швидко повернув маленьку смертоносну газову бомбу і легко впустив її у відкритий ілюмінатор. Він приземлився з легким клацанням і покотився.

"Що це було?" Двоє чоловіків скочили на ноги. Один пішов навпомацки за П'єром, а другий потягся до дверей. Нік тихо закрив ілюмінатор і почав чекати. Безперечно, вони відкриють його за лічені секунди, але це їм не допоможе. Він зник з поля зору. Не треба дивитися, як вони вмирають.

Але вони зробили це голосно, надто голосно. На це пішло трохи більше тридцяти секунд, але в передсмертній агонії вони кричали високими голосами, що булькали, і стукали у двері. На мить йому здалося, що кволі дошки розіб'ються під їхньою вагою, хоча отрута П'єра вже діяв на їхню нервову систему, і він уперся в тремтячі двері, щоб тримати її зачиненими.

Чи чути чи не чути звук кроків крізь дерева? Поспіши вмирати, чорт тебе забирай!

Крик і стукіт припинилися з цікавою раптовістю, і пролунало два глухі удари. Він повільно порахував до десятої, а потім підвівся, щоб подивитися в ілюмінатор.

Десять, дев'ять, вісім, сім, шість, п'ять, чотири, три, два….

Дев'ять маленьких червоних китайців пішли. Останні два лежали на підлозі мертвими купками.

Він низько пригнувся до палуби і поповз на корму, повз люк, який перетворив на труну. Залишалася ще одна людина. Десята людина, найбільша з них.

Птах затремтів і заверещав. І тоді галявина дерев затихла, якщо не брати до уваги м'якого подиху вітерця. Густа гряда хмар закривала місяць. На березі все було в непроглядній темряві.


Нік скорчився за неглибоким перебиранням, ховаючись від очей. Синє світло перетворило б його на сидячу качку, якби він хоч раз піднімав голову. І все-таки він ледве міг згасити це на даному етапі.

Новий звук почався з низької трелі, а потім перетворився на пташиний крик, який здіймався і опускався у прохолодному нічному повітрі. Все закінчилося напруженою тишею, і Нік продовжував чекати, його думки билися у напрузі. Там був хтось, і це мав бути Юда, і звук був свого роду сигналом. Але що, в ім'я Бога, було сигналом у відповідь?

Звук пролунав знову; піднімається, падає, вмирає. Знову настала тиша.

Він мав щось зробити, якось відповісти.

Нік підібгав губи. З них долинув низький трель, звук, який перетворився на пташиний крик, який здіймався і опускався, як поклик із галявини, а потім переходив у тишу.

Почулося шарудіння. Щось ворухнулося серед дерев – відійшло від нього. Неправильна відповідь!

Він м'яко вилаявся і кинувся через борт, щоб легко приземлитися на причал у сівбі. З його вуха пролунав різкий звук, але він був готовий до цього. Вільгельміна сплюнула у відповідь, коли він швидко зигзагом пройшов по провислому пірсу і кинувся до човнового будиночка, потім обігнув його до гаю дерев і звуків кроків, що бігли. Сплеск вогню повернувся на нього, і Вільгельміна різко відповіла, націлюючись на невеликий спалах полум'я.

Потім спалахи полум'я раптово згасли, і він більше не міг чути навіть звуку кроків. Він зупинився на мить, дивлячись очима і вухами в безмовну темряву, а потім почув безпомилковий звук дверей машини, що відчинялися. Мотор пролетів, і він побіг до нього, Вільгельміна бігала перед ним, а його ноги вибирали шлях між деревами. Звичайно ж, машина Юди, а Юда тікав!

Перший постріл пролунав повз його вухо ще до того, як він побачив машину, - перший постріл зі пострілу, в результаті якого він впав черевом на землю і вистрілив у нечітку форму спортивного автомобіля, що обтікає, який стояв там з увімкненим мотором і вимкненим світлом. , і вікна випльовують кулі на всі боки.

Він закачав свинцем шини і нутрощі машини, перш ніж з жахом усвідомив, що кулі все ще дико вириваються в усіх напрямках, а також, що машина не рухалася ні на дюйм. Потім він відчайдушно поповз до нього під безцільним потоком куль і побачив, що машина порожня. Ні Юди! Нік знову вилаявся, цього разу вголос, і прокрався під струменями вогню в пошуках інших машин, які, як він знав, мали десь бути.

Він знайшов їх обох за хвилину чи дві. Спочатку порожній "Фольксваген" у формі жука, глибоко в деревах, потім великий седан, теж порожній.

Залишився Юда – але що залишив Нік?

Хибні постріли зі спортивної машини раптово припинилися, і знову запанувала абсолютна тиша. Нік обернувся і вирвався з галявини, як демонічний мисливець за своєю здобиччю, його думки металися. Якби Юда мав намір використати одну з інших машин, він би вже зробив це, поки Картер стріляв по хибному вогню. Але він цього не зробив. Таким чином, Юда залишався перед вибором із двох справ: Перше. Піти звідси пішки – і це було безумством. Два. Скористайтеся озером - і це мало сенс.

Це мало таке неминуче, жахливе значення, що він не був здивований, почувши шум мотора круїзного лайнера, коли він завернув за ріг елінгу і побіг, як божевільний, до пристані. Він усе ще біг, коли човен відірвався від причалу і відірвав половину стародавньої пристані за ним, і він зробив два останні постріли, пробігаючи вздовж того, що від нього залишилося. Кулі врізалися в рульову рубку, і чоловік за кермом швидко пригнувся, потім розвернувся і дико засміявся. Обличчя могло належати будь-якій досить потворній людині, але це було обличчя малюнка Хакіма. А компактне тіло з витягнутою рукою і палаючим вогнем належало невловимому Юді.

Постріли промайнули повз голову Ніка, і його плече охопило полум'я, що спалювало, але він навряд чи відчув це через полум'я власної люті і розчарування. У ярдах попереду мотор набрав швидкість, і кільватерний слід човна хитнув те, що залишилося від пірсу, що гниє.

Ще залишався шанс – один відчайдушний шанс. Нік пірнув у воду і почав люто плисти. Мотор закашлявся і закашлявся, і слід накотив його хвилями, що здіймалися. Він уткнувся обличчям у воду і сильно вдарив ногою, потужно пробивши собі шлях крізь темряву, мов мстива торпеда. На мить здалося, що він виграє. І тут переможно заревів двигун; Човен тремтів, гойдався і йшов геть від нього, немов реактивний, і залишив його у вирі вируючих хвиль і бризок. Він настав на воду, морщачись, дивлячись, як вона тече. Він полетів з неймовірною швидкістю, і крізь тріумфальний звук його відльоту йому здалося, що він чує гуркіт пронизливого сміху.

Ще мить він дивився, як вона йде в далечінь. А потім, киплячи від гніву, він у своєму промоклому одязі перебрався через затоку і потягся, капаючи на берег.


.

Дев'ять опущено, і один залишився.

* * *

Ранок приніс із собою жахливу історію про старовинного круїзера з каютами, кинутому на канадському боці озера Ері, з двома мертвими чоловіками в його крихітній каюті. Але про людину, яка, мабуть, пілотувала судно, не було жодних ознак того, що його пошуки почалися незабаром після його втечі через озеро.

"Але він не міг піти далеко", - сказав Нік, невидяче дивлячись на блакитні кільця диму, що долинають до стелі його кімнати в мотелі. Вертоліт AX «стояв в ангарі в аеропорту Буффало неподалік, і він був готовий знову використати його будь-якої миті. Поліція оточила вхід в озеро, а фахівці з радіації напружено працювали в елінгу, де вони виявили більшу частину зниклого матеріалу у Вест-Веллі. «Він би не хотів далеко йти. Якщо в нього є щось на сьогодні ввечері – останній панічний поштовх, у якій би формі він не був, – він, мабуть, планує зробити це у цій спільній галузі. Або навіщо ще збирати його людей біля озера? Ні, сер. Найкраще, якщо у вас все налаштовано, почекати прямо тут і бути готовим до атаки. Він десь у районі Нью-Йорка – Онтаріо, і я поставив би на це своє життя».

"Сподіваюся, тобі не доведеться", - похмуро сказав Хоук, люто жуючи кінчик сигари. «І я сподіваюся, що ти маєш рацію. О, у мене все налаштовано, гаразд. Потрібен час, але до заходу сонця вся країна буде готова приступити до дій. Сподіваюся, що сьогодні ввечері всьому цьому настане кінець. Ви чули про радіаційні заворушення у Берклі, у Лос-Анджелесі? Так, на бога, люди вбивають один одного на вулицях! Я можу лише молитися, щоб виступ президента заспокоїв ситуацію. Небеса знають, що найгірше позаду, але чи повірять вони в це? "

"Вони повинні", - різко сказав Нік. "Але якщо ми не зупинимо це сьогодні ввечері - вони цього не зроблять".

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

А потім були…?

Джулія розкішно зітхнула і розтяглася на ліжку поряд з ним, як кошеня, що прокидається. Її засмаглі пальці погладжували його тіло по всій довжині, і її груди чуттєво піднімалися і опускалися, ніби вони щойно пережили чудовий досвід. Що справді мало місце.

- Грішно, - хрипко пробурмотіла вона. «Грати, доки горить Рим. Чому ми такі грішні, Картер?

"Тому що нам це подобається", - весело сказав Нік. Він посміхнувся їй і скуйовдив її волосся, а потім легко скотився з ліжка і приземлився ногами на товстому килимі в номері мотелю. «Але час гріха на якийсь час закінчився, дорога». Він клацнув вимикачем і залив світлу кімнату. «Налаштуйтеся на AX HQ, гаразд? І дізнайтеся, що відбувається у світі. Я збираюсь прийняти душ. Мої кістки кажуть мені, що ми скоро побачимо якісь дії”.

Вона спостерігала за тремтячими м'язами його атлета, коли він, оголений, увійшов у ванну, і злегка зітхнула, коли ввімкнула радіо AX. Його голова все ще була сильно забинтована після вибуху в Монреалі, і тепер у нього на плечі з'явилася нова товста клейка пляма. Ще один день, ще один рубець. І кожне нове завдання давало чергову дуель зі смертю. Колись – можливо, на цій роботі, можливо, на якійсь іншій – смерть обов'язково переможе. То були шанси. І він уже надто довго грав у цю смертельну гру.

Тож, якщо на те пішло, вона.

Джулія повільно накинула тонкий халат на свої смагляві плечі, і потріскують голоси на загальній довжині хвилі AXE розповіли їй про ЛСД у резервуарі Джерсі та забруднення повітря в Спрінгфілді. Тут радіаційна паніка, там невелику гарячу коробку знайдено; десь ще - мітинг розгніваних громадян, який переріс у бунт. Протягом усього дня служби новин розповсюджували інформацію про те, що ситуація перебуває під контролем. Але слово було розпливчастим та непереконливим… бо це не зовсім правда. Залишилася ще одна незрозуміла постать. І все ж таки без відповіді залишилися основні питання: хто це з нами робить і чому? З якою метою? Чи була це війна нервів чи прелюдія до атаки?

Вона, Джулія Барон, знала про те, хто, що і чому, більше, ніж будь-яка жінка у Сполучених Штатах, за винятком, мабуть, Валентини Січикової, і навіть вона, Юлія, переймалася тим, чого не знала. «Наскільки ж гірше», - подумала вона, злегка тремтячи і щільніше закутавшись у мантію, щоб взагалі нічого не знати - дивитися в ніч і гадати, яка невідома загроза там чекає.

Нік співав у душі. Вона посміхнулася собі й підвілася з ліжка, щоб подивитися у вікно. Надворі було темно з темнотою раннього вечора пізньої осені, але залито яскравістю мільйонів вогнів у будинках і вздовж шосе. Вона виявила, що молиться, щоб вони були запалені.

Шиплячі бризки душа припинилися, і кімнату заповнили лише голоси комунікаторів AX. Нік увійшов усередину, обернув рушник навколо талії і сів на підлогу з задушевним виразом обличчя.


"О Боже," - покірно сказала Джулія. "Дихальні вправи в такий час?"

"Твоя вина", - весело сказав він. "Від тебе перехоплює подих."

Він довго концентрувався, а вона мовчки спостерігала за ним, захоплюючись чоловічою красою його тіла та люблячи кожну його лінію.

Нарешті він підвівся і клацнув двома перемикачами на радіо AX: один, щоб заглушити голоси, а інший, щоб відкрити канал, яким мали приходити його власні повідомлення.

"Досить", - сказав він, швидко витираючи себе рушником. «Це депресивно та безглуздо. Вибач, що попросив».

«Це менше з того, про що ти просив, Нік, – тихо сказала вона. «Чи збираєтесь ви коли-небудь вийти з цієї справи?»

"Є тільки один вихід", - коротко сказав він і почав одягатися.

Він глянув на годинник, коли пристібав їх. «Настав час виступу президента», - сказав він. «Давайте щиро сподіватися, що він зможе зробити як заспокійливі, так і ефективні слова для «співвітчизників». Жаль, що ми не можемо сказати правду про те, що вже знаємо».

"Доказ", - коротко сказала вона і клацнула по телевізору.

"Так, доказ", - з гіркотою додав він. "Китайські тіла всюди, і нам все ще потрібні докази!"

«…Передача з Вашингтона», – голосно прогримів голос диктора. Джулія зменшила гучність. Потім вона почала одягатися своєю звичайною жвавою манерою, оскільки голос гарного обличчя на екрані повторював події останніх кількох днів.

«А тепер – президент Сполучених Штатів».

На трибуні виникла бурхлива активність, мікрофони були налаштовані, камери наблизилися.

Нік і Джулія сіли на ліжко пліч-о-пліч.

Знайома постать заповнила екран та урочисто дивилася на свою багатомільйонну аудиторію.

"Ах, друзі, американці", - почав відомий голос, і в його спокійному тоні звучали доброзичливість і впевненість, - велика людина нашого часу і нашої власної країни якось сказала нам, що нам нема чого боятися, крім самого страху. Я тут, щоб сказати вам сьогодні ввечері, що нам у цій великій країні нема чого боятися, навіть самого страху... - Голос раптово помер.

Губи продовжували ворушитися, але тепер вони не видавали жодного звуку.

"Боже, що відбувається!" - вигукнула Джулія, коли світло в кімнаті стало дивним жовтим світлом. Зображення на екрані повільно потьмяніло і зникло, а жовте свічення перетворилося на непроглядну темряву.

Нік був на ногах, схопивши радіо AX.

"Це воно!" він постукав. «Не йди звідси. Дай тобі знати, якщо ти мені знадобишся. Стеж за собою."

Його губи торкнулися її щоки у темряві, і радіо запищало.

"Не хвилюйся", - прошепотіла вона. “Я приніс свічки. Повертайся. Будь ласка, Нік, повернися.

"Я завжди повертаюся", - сказав він, а потім пішов.

Джулія включила власне транзисторне радіо та дві привезені з собою лампи на батарейках. Потім вона відкрила штори та дозволила світлу заграти територією мотелю. Вона вже чула стукіт вертольота, що наближається. Фари машин, припаркованих біля дверей хатини, почали вмикатися по дві, і в їхньому світлі вона побачила Ніка, що мчить повз них до широкого овального лужка перед мотелем.

Місто Буффало було у повній темряві. Куди б Джулія не повернулася, скрізь була темрява, лякаюча, моторошна темрява, яка лише зрідка переривається променями світла з вух.

Нік побіг із рацією до своєї машини, дивлячись у небо. Миготливі вогні вже наближалися до нього.

Голос Хоука вдарив йому у вухо… надзвичайно серйозний витік електроенергії у тому ж районі у листопаді минулого року, а також у Вашингтоні цього разу. Чергові бригади готові, розпочали негайну перевірку КВП. Поки що нічого певного. Частини Канади, більшість Нью-Йорка, Мічигану, Массачусетсу. Пенсільванія, частина Техасу, з любові до... Почекай хвилинку.

Нік утримався, помістивши радіо в піджак, поки він чекав, і витяг із кишені мініатюрний сигнальний пістолет. Він вивергав світло на галявину, і вертоліт з пихканням рвонувся до нього, розгойдуючи стропу.

"Репортаж із Вашингтона", - сказав Хоук, і тепер його голос звучав дивно схвильовано. «Блекаут тут ні до чого. Поруч із місцевою електростанцією знайдено пристрій: електронний таймер. Можна було встановити будь-якої миті. Ймовірно, те саме і з Техасом. Ми перевіряємо. Залишається Північно-Східний ланцюг, як і раніше. Державна поліція, національні гвардійці тощо, всі працюють, як ви й пропонували. Аварійні системи – зачекайте! »

Нік використав час очікування, щоб забратися на стропу сходів і помахати їй вгору. Сходи швидко піднімалися.

"Картер!" Голос Хоука заревів йому у вухо. Це звучало урочисто. «Перевірка приладів показує, як і раніше, на північ сильний перебіг струму. Поки що точно не визначено, але велика ймовірність, що біда почалася в районі водоспаду. Схоже, першою вийшла з ладу електростанція Green Point. Виявляється, що це головна ланка в ланцюзі, і вона надто легко доступна ззовні, хоч і захищена від віддалених пристроїв. Схоже, твій здогад вірний. Ворушись!"

"Я йду", - сказав Нік, залазячи у вертоліт. «


"Куди, старий приятель?" - Запитав пілот AXEman А.І. Фішер.

Нік сказав йому.

Ал уп'явся на нього, ніби він збожеволів.

Ти божевільний, Нік? Що змушує вас думати, що він піде туди? І як, чорт забирай, ми його знайдемо, якщо він це зробить? »

"Не ми - тільки я", - сказав Нік. Ти кинеш мене. А тепер витягни повідець із штанів і дай мені подивитися, як ти керуєш цією штукою.

Він зайнявся невеликими приготуваннями, поки вони набирали швидкість та висоту. Закінчивши з ними, він глянув на темряву внизу.

Вже зараз він був менш гнітючий, ніж раніше. Аеропорт був залитий світлом. Величезне проміння світла прорізало міські вулиці, і кілька будівель світилося веселим світлом. По вулицях щільно тяглися смуги вогнів, що рухалися. І навіть доки він дивився, нові плями яскравості зародилися в яскраве життя.

Він дозволив собі миттєвий спалах задоволення. Принаймні цього разу вони були до цього готові. Всі ресурси в країні були мобілізовані заздалегідь, усі доступні люди в уніформі були попереджені, кожен поліцейський, кожен пожежник, кожен гвардієць, кожен навчальний підрозділ були попереджені про необхідність стояти осторонь та керувати системами аварійного освітлення у містах, селах та уздовж національних автомагістралей. ; кожен відповідальний державний чиновник поінформований, кожну звукову вантажівку переведено в режим очікування, всі можливості надзвичайно здатної нації приведені в стан готовності за кілька коротких годин - за винятком мільйонів приватних громадян, які весь день жили чутками. Їх не попереджали - у разі хибної тривоги, якщо Юда вирішив відкласти сцену на завісі.

Але, мабуть, цього не сталося.

Короткочасне задоволення Ніка перетворилося на холодну оцінку ситуації. Він не знав більше, ніж будь-хто інший, де знаходиться Юда і куди він попрямує. Він мав тільки припущення, засноване на найвигаданіших доказах, які легко могли перетворитися на пилюку в його руках у міру того, як ніч наближалася.

Коли він сів на стародавній крейсер біля пристані, що гниє, він побачив акуратно складений на полиці рубки комплект маслянок. Згодом, коли човен був виявлений покинутим з мертвими, клейонки вже не було.

«Чи потрібні чоловікові кліщі, щоб купатися?» він спитав себе.

Ні, вирішив він, він з ними не так чинить.

* * *

Шум падіння заглушив тихий тріск вертольота, коли Нік спустився на землю і відмахнувся від сходів. Він знаходився за канадським кордоном, а електростанція Грін-Пойнт знаходилася за 2,2 милі від нього. По ньому могла ходити людина. І навіть якби ця людина проїхала частину цієї короткої відстані на машині, їй все одно довелося б йти звідти добрих десять-дванадцять хвилин, щоб дістатися однієї короткої смуги вздовж речки, звідки він міг би втекти.

Це була коротка та швидка подорож з Буффало на гелікоптері з двигуном AX.

Нік дерся по схилу, задоволений черевиками та плащем, які захищали його від прохолодного нічного вітру та крижаних бризок. Була холодна темна листопадова ніч, і вогні Онтаріо були рідкісні та рідкісні. Ніагарський водоспад все ще був у повній темряві, якщо не брати до уваги тьмяного світла допоміжного освітлення з іншого боку.

Він досяг кромки води і ковзнув уздовж берега біля першої ділянки відносно спокійної води, шукаючи при слабкому світлі зірок човен, який, як він був упевнений, має бути там.

Але цього не було.

Він знав це після перших кількох миттєвостей, бо було небагато місць, де можна було б залишити човен, і він перевірив їх у напівтемряві на березі річки. Може, далі вниз річкою…?

Ні! Іуді знадобиться човен під рукою.

Нік повернув вгору річкою, назад тим самим шляхом, яким прийшов, пробираючись крізь кущі і валуни, коли гострі голки бризків обпалювали його обличчя і, утворюючи зливи, лилися на його тіло. "Можливо, Іуда мав намір вкрасти Діву Тумана", - подумав він. Якщо так, то ублюдку не пощастило, оскільки вона вже стояла на приколі на сезон та в ремонті. Принаймні Юда знав би це.

Нік насупився, дивлячись крізь бризки, що летять. Значить, жодного човна. Навряд чи хтось пришвартувався під водоспадом - він би повністю втопився за лічені хвилини, якби фізично дістатися туди було б можливо. Тоді що... Неможливо було врятуватися крізь воду, що гримить, якщо Юда не збирався стріляти по порогах. Але Юда, напевно, повинен знати, що він ніколи не зможе пережити це. Можливо, він мав намір стрибнути через водоспад у бочці. Це було б подібно до того, як Юда винайшов щось нове в бочках; апарат удароміцний, непотоплюваний, ізольований від ударів та погодних умов, оснащений автоматичною зброєю, здатною викинути миттєву смерть усім небажаним відвідувачам.

Ця дика ідея була чимось переконливою. Нік відштовхнувся від льодового дощу сліпучих бризок і витягнув шию, щоб подивитися на край водоспаду. Його розум вловив думки про водяні крила і персоналізовані реактивні літаки, а потім повернувся до роздумів на бочках. Це було можливе. Звичайно, потрібно трохи спланувати


, але -

Він дивився нагору, не зовсім вірячи своїм очам, незважаючи на те, що тільки-но обмірковував. Тому що в темряві ночі і бризках істота, що впала з висоти 150 з гаком футів над ним, не мала ні розміру, ні форми, але вона була чимось чужим воді, і вона підстрибувала, котилася і перекидалася, ніби з гальванічним життям свій власний.

А потім, коли пляма наблизилась і пролетіла повз неї, він побачив, що вона не була ні бочкоподібною, ні розміром з людини. Це була лише валіза.

Валіза. Можливо, один із десяти відповідних наборів?

Він був далеко за межами його досяжності і швидко переміщався по водах, що ревуть. Але те, що це означало, було набагато важливіше за те, що було всередині. Це могло означати, що Юда був поруч і кинув свою сумку, щоб подорожувати без нічого.

Куди? Де він був?

Нік напружив вуха, незважаючи на оглушливий гуркіт поточної води. Це було марно, зовсім марно. Надто шумно, щоб чути Юду, надто темно, щоб його бачити.

Він почав старанно підніматися крутим схилом до скелястого, зарослого чагарником виступу, з якого він міг краще бачити водоспад і річку. Коли він піднімався, сильні бризки залили його до кісток і змили останні сліди його ентузіазму. Раптом він переконався, що Юда не міг пройти цим шляхом, що навіть валіза була хибною надією, просто шматком сміття, яке ніхто не викидав, може, кілька годин або днів тому за багато миль по річці.

Нік вибрався на виступ і задумливо дивився в темряву. «Він має бути поряд, – сказав наполегливий голос у його голові. Мабуть, недаремно він узяв маслянки. Але припустимо, що він не збирався спускатися вниз річкою. Припустимо, він спробує перетнути його. Але не біля Райдужного мосту. Це було посилено охоронялося з обох кінців. Тож лишилося… Залишилося неможливе.

Нік знову насупився. З Козячого острова, між Канадським та Американським водоспадами, до Печери Вітрів був спуск на ліфті. З Печери Вітрів був вихід на вузький міст з низькими поручнями - трохи більше, ніж подіум, - який проходив на невелику відстань за завісою водоспаду. Але це не надто допомогло б Юді. Навіть якщо припустити, що йому якимось чином вдалося дістатися Козячого острова, позбавившись його охорони і активувавши замкнений ліфт, він все одно не міг дістатися до будь-якого берега по цьому крихітному мосту, який був ледь більш ніж прогулянкою, і він не досягав берегів на будь-який бік.

Він усе ще обмірковував можливості і неможливе у своєму розумі і напружував очі в темряву, коли світло вдарило його по обличчю, як раптовий, жорстокий удар. Яскраві різнокольорові вогні спалахували і кружляли, ніби водоспад перетворився на велику райдугу. Він швидко моргнув і сфокусувався, і на долю секунди він побачив величезну постать зі зляканим райдужним обличчям, що ковзала берегом за тридцять футів від нього. Потім він зник, як привид, глибоко в каскаді вируючої води.

Але це було неможливо! Там не було нічого, крім бурхливої води та вірної смерті від утоплення.

А може, печера…?

Нік прокладав собі шлях уздовж урвища стежкою неймовірного. Величезною фігурою був Юда, і він поринув у цей киплячий котел, так що мало бути якесь укриття.

Через кілька секунд Нік опинився на тому місці, де мигцем побачив Юду. Він дивився на стрибучу метушню води. Але це було все, що він міг бачити, тільки воду, що розбещує, занурює і хльостає його своїми бризками. Знамениті вогні Ніагарського водоспаду грали на його очах мальовничу симфонію, але нічого не показували.

Він схопився за скелю і просунувся вперед у мокру завісу падаючої води, затримуючи подих, і очі наполовину засліплені гігантським безперервним душем. З одного боку від нього був слизький камінь, і він обмацував його з відчайдушною надією. Але печери не було. Він був наполовину потонув, перш ніж зрозумів, що немає жодного укриття, окрім самої води. І вона лилася в нього на очах між ним і Юдою, що біжить.

Була тільки одна можлива відповідь. Він намацав назад у бік банку і витратив більше дорогоцінних хвилин, перш ніж знайшов те, що шукав. Його пальці підказали йому те, що його очі не могли бачити крізь каскад - він відчув, як кінець довгої міцної нейлонової мотузки надійно прикріплений до коріння одного з величезних, непорушних дерев, які високо піднімали свої гігантські голови над берегом. . Того дня Юда добре використав свій вільний час.

Він глибоко зітхнув і попрямував назад під зливу, цього разу мотузкою. Вирізати? - Ні - неможливо сказати, стискав Юда його все ще чи ні, оскільки вода била його на всі боки і передавала свій тиск через його руки.

Земля під ним почала опускатися. Він міцніше стискав мотузку, коли водні потоки хльостали його з новим спалахом лютості, і це було так само добре, бо в цей момент його ноги розгойдувалися.


вилізла з-під нього, і він бовтався в руках. Він пішов уперед, шукаючи опори ногами, але не знайшов. Так і мало бути; він був мавпою, що розгойдується на мотузці, як, мабуть, перед ним гойдався Юда.

Він стиснув зуби при думці про Юду, який чекав його на іншому кінці з гострим ножем, готовим перерізати мотузку і відправити його в мокре пекло, яке вирувало внизу. Але він не мав вибору. Йому довелося використати міст, збудований Юдою, або взагалі втратити його.

Тримаючись за руки, він ішов смертельною мотузковою стежкою. Іноді під ним хвистала вода; іноді він падав далеко внизу в безодню, що вирує. Іноді йому вдавалося вдихнути, коли водяна завіса бризкала назовні і повз нього. Але, напружуючи очі, як міг, Юди не вловив.

Клята мотузка, здавалося, тягнеться вічно. Здавалося, що його руки вилазять із орбіт. Як, чорт забирай, Іуда впорався з цим своїми штучними руками? але вони були хитрі, ці руки, можливо, навіть краще пристосовані для такого роду речей, ніж людське тіло.

Його власні руки заніміли до того часу, коли рев води раптово змінив характер, і він з'явився через смугу бризок у спокійну область за стіною рідини. Кінець мотузки був прив'язаний до маленького містка поза печери Вітрів. Він із вдячністю повернувся до нього.

Потім він побачив Юду.

Юда не залишився, щоб перерізати мотузку позаду себе. Він був у дальньому кінці подіуму, наполовину прихований бризками і дивно освітлений приглушеними квітами, що просочувалися крізь воду. Очевидно, того дня він не мав надто багато вільного часу, тому що він все ще був зайнятий будівництвом наступної ділянки свого мосту.

Нік затамував дихання від явної зухвалості цієї людини, від її зводу з розуму спокою і неймовірної майстерності в таких фантастичних обставинах. Він, мабуть, був тут багато разів раніше, але його не помітили, і він, мабуть, чимало потренувався. Він стріляв у щось, чого Нік навіть не міг бачити, але міг тільки здогадуватись.

Це повинно бути поруччя подіуму позаду Американського водоспаду.

Ракетна лінія знову розгорнулася, доки Нік спостерігав. Цього разу він, мабуть, потрапив у ціль і туго обвився навколо неї, бо Юда різко смикнув його, а потім поклав зброю поряд з ним.

Нік опустився на вузьку металеву доріжку і поліз із дощу, що капає.

Юда прив'язав кінець своєї мотузки до поруччя подіуму. Тепер йому треба було переступити ще через один міст. Вихор на мить відключив його, коли Нік підкрався до нього. Потім він знову опинився в ясному місці, і цього разу в руці Юди був ножа, і Юда повертався, щоб розрізати першу з його ліній.

Навіть у цьому тьмяному і зловісному світлі і на такій туманній відстані Юда був легкою мішенню. Нік низько сів на слизькій доріжці і ніжно стиснув Вільгельміну.

А потім зсув вітру раптово занурив його в ковдру з води і на мить закрив йому огляд. Йому здалося, що він почув крик, але він не міг бути певним.

Він мовчки пробирався крізь холодний мерехтливий душ, низько присідаючи і прислухаючись. Сцена раптово прояснилася, коли стіна води відпала, і на подіумі залишився лише Картер.

Потік м'яко торкнувся далекого кінця доріжки та натягнутої мотузки, яка чекала, щоб її використали. За нею була темрява з тьмяним відтінком.

Нік інстинктивно пригнувся. Тепер Юда знав, що хтось гнався за ним, а Юда не пішов. Він був десь у цій темряві.

Постріли пролунали низько на рівні колін Ніка. Він швидко покотився, скрикнув і вистрілив у відповідь у напрямку невеликих спалахів полум'я. Юда був над краєм подіуму, його тіло було у воді, і цілився в нього. Він не мав шансу вдарити.

Нік один раз вистрілив, щоб показати, що він все ще грає. Потім полум'я обпалило його стегно, і він знову перекинувся з гучним і відчайдушним криком - і він зісковзнув у воду з найгучнішим сплеском, яке тільки міг. Він нахилив голову і почав чекати.

І чекав...

Він почав пробиратися через вируючу воду вздовж подіуму. Вільгельміна була наскрізь мокрою і марною, але це вже не мало значення. Юда був у дорозі. Юда купився на маленьку сцену смерті Ніка криком і плеском, і тепер Іуда проробляв свій мавпячий трюк через мотузку.

Нік знав, що мав рацію, до того моменту, як пробився до кінця подіуму. Юда пішов, а мотузка все ще була натягнута і тремтіла.

Глибоко у воді Нік витяг Х'юго з піхов. Він подивився крізь бризки і впіймав один короткий тьмяний погляд на мавпоподібну постать, що високо гойдається за завісою води, що розбивається, і прямує до подіуму на американській стороні. Потім бачення зникло.

Лезо Х'юго з гострим лезом глибоко встромилося в мотузку.

Нік підвівся у воді і глибоко зітхнув.

«Прощавай, Юдо!» - вигукнув він захоплено, і останнє пасмо обірвалося від укусу Хьюго.

Кінець мотузки хльоснув Ніка, але він цього майже не відчув.


Крізь бурхливий шум води він почув пронизливий крик, і йому здалося, що він почув гучніший сплеск над вируючим шумом. А потім нічого не було чути, окрім гуркоту водоспаду. Мотузка в його руках обвисла.

*********

«Це, розумієте, не моє улюблене проведення часу, - винно сказала Валентина Січикова. «Але, принаймні, мені не потрібно було завдавати шкоди людині - крім того невеликого струсу мозку, який я завдала йому в тій моторній кабіні. О, мотель, так? Так. Мотель. Я граю йому м'яку музику, одну ноту, одну, одну ноту, і я даю трохи наркотиків. Розумієте, один цей запис схожий на воду, що капає, китайських тортур. Занадто багато цього не витримає жоден чоловік. Я не міг слухати себе. Поки що він не заговорив.

"Поки він не заговорив", - повторив Хоук. І тоді ви отримали єдиний ключ, який ми шукали. Ваше здоров'я, пані Січікова». Він підняв свою склянку.

«Ваша дружба, товаришу, – тихо сказала вона. «Довгого життя та добрих друзів для всіх нас».

"Справді довге життя", - тепло сказав Хакім. «Хоч, як це може бути можливим у вашій сфері діяльності, я не можу зрозуміти». Він театрально схопився за скуті ребра і скривився. «Моя добра мама застерегла мене від спілкування із сумнівною компанією. І подивися, як вона мала рацію! »

«Твоя добра мати повинна була мене попередити», - сказав Нік, поплескавши Джулії по коліну і не звертаючи уваги на докірливий погляд Хоука. Її маленький хлопчик здавна обурювач спокою. Чому, якби не ти...

«Ми зараз не сиділи б тут», - перебив його Хоук. «Лише небеса знають, що ми робили б. Можливо, виповзти з бомбосховища та розглянути руїни. Так, це міг бути L-Day. Але це не так. Так що давай доведемо цього хлопця до кінця, а потім забираємось звідси, щоб відсвяткувати стильно. Він помахав своїм келихом у комфортабельному холі філії AXE з коричневого каменю поряд з Columbus Circle і сказав із незвичною дружелюбністю: «Корпоративні вечірки - це добре на їхньому місці, але цей випадок заслуговує на найкраще. Справжнє старомодне, галасливе, капіталістичне свято! Його зазвичай холодні очі були теплими, і він усміхався вперше за багато днів.

Нік посміхнувся йому і цокнувся з Джулією. Обличчя на телеекрані біля стіни було м'яким і невиразним, майже трансом, але слова нестримно бурмотали крізь бліді тонкі губи. Коли Квонг Ю Шу заговорив, його важко зупинити.

«…Використовувати природні ресурси країни», - бурмотів він. «Не обов'язково брати із собою багато обладнання, завжди знайдемо те, що нам потрібно, куди б ми не пішли. Дуже ефективна, дуже економічна схема. Отже, у нас є невелика група, десять чоловік…» Він сказав їм це раніше, докладно описуючи розумний від'їзд дев'яти з Москви, їхню зустріч із Юдою в Єгипті, блискучий їхній план щодо зміни своєї зовнішності та непомітного проникнення у світ. Сполучені Штати. Невелика медикаментозна та музична терапія Валентини у поєднанні з усвідомленням того, що він був дуже самотній у недружньому світі, привели Квонга у стан неконтрольованої балакучості.

«Це був план Юди та генерала Го Сі Тан», - з ентузіазмом співав він. «По-перше, кампанія терору з деморалізації імперіалістичних собак. На піку цього - широке затемнення як останній нищівний удар, а також те, що ви називаєте "пробою". Якщо нам це вдасться, ми готові приступити до реалізації плану на L-Day. L-Day може бути за два-три дні після генеральної репетиції. L-Day - день висадки, день висадки із секретною зброєю під покровом темряви та жаху. Як протистояти паніці на вулицях, коли друг бореться з другом, сім'ї помирають від незрозумілої хвороби? Неможливо! О, гарна схема; дуже гарна схема. І колись…»

"Ось і все", - сказав Хоук, клацнувши дистанційним перемикачем і зануривши Квонга Ю Шу в небуття. «Я шкодую лише про те, що він, здається, справді нічого не знає про цю секретну зброю. Але схоже, що ми в безпеці принаймні якийсь час, і тепер ми знаємо дещо про те, як підготуватися до надзвичайних ситуацій. Так, я думаю, ми доволі акуратно придушили цю штуку в зародку. Ходімо?

Вони встали, п'ятеро, і осушили склянки.

Для тих десяти, хто не зміг потрапити на вечірку, - криво сказала Джулія, все ще простягаючи склянку. «І п'ятьом із нас, хто майже цього не зробив. Вони вибрали собі невдале число, чи не так? Десять, як індійські хлопчики, кусаючи пил один за одним, поки ...

"До Дня Д", - тихо сказав Хакім. "День смерті. А потім там не було нічого.

Хоук задумливо жував свою мертву сигару.

"Вірно, Картер?" - спитав він глузливо. "А потім там не було нічого?"

Нік подивився на нього. "Вірно", - твердо сказав він. "Ніхто. Але… - він знизав плечима. «Відомо, що відбувалися дивні речі».

"А, ну, Нікська!" Валентина прогриміла. «Спочатку ви були певні. Чому ти зараз сумніваєшся? Неможливо, щоб ця людина змогла пережити це падіння».

«Можливо», - сказав Нік. «Але мало, з Юдою». Кінець


Нік Картер


Золотий змій


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: The Golden Serpent


1 - ЗЕЛЕНИЙ ШКІДНИК


Подібно до зеленої чуми, фальшиві п'ятидоларові купюри поширилися Сполученими Штатами. Вони заполонили, як величезне і потайливе полчище сарани — їх треба було по одному знаходити в їхньому укритті та знищувати. І навіть коли нарешті зчинили тривогу, зупинити їх виявилося неможливо. Вони продовжували приходити. Не лише у Сполучених Штатах, а й у всьому світі. Де б не був попит на долар США, відкрито чи таємно, кожен долар тепер опинявся під підозрою. Це були вишукані підробки, майже настільки досконалі, що тільки експерт міг визначити, що вони не є справжніми. І багато експертів були обдурені.

Зрештою, у розпачі, що межує з панікою, Міністерству фінансів довелося попередити країну. Місцевих та регіональних заходів виявилося замало. Великий і боєздатний корпус F-men був безсилий. У тому, що було визнанням близького спустошення, міністр фінансів звернувся до громадськості з усіх радіо- та телевізійних каналів. Не приймайте п'ятидоларові купюри, не витрачайте їх, тримайте те, що ви маєте, до особливого розпорядження. Не було й натяку на те, коли прийде додаткове повідомлення. Спустилася тиша. Вашингтон тримав ситуацію під контролем.

У усамітненні цього міста на Потомаку, у таємних місцях, де вершиться політика та приймаються рішення, котел занепокоєння кипів та кипів.

У Вашингтоні стояла пекуча спека. Місто виправдовувало свою назву Пекло на Потомаку. Чоловіки, які зазвичай були добре одягнені, зараз носили сорочки без рукавів, а жінки носили мінімум одягу, необхідний пристойностями, а іноді ще менше. Асфальт всюди танув, і обличчя людей були схожі на зів'яле листя салату. Але в одній потайній кімнаті казначейства було прохолодно і затишно, гудів кондиціонер, а навколо величезного U-подібного столу сиділо понад двадцять стурбованих чоловіків, заповнюючи в ній повітря своїм тютюновим димом і приглушеними лайками.

Бос Ніка Картера, похмурий Хоук, зі своєю неминучою незапаленою сигарою в тонких губах дивився, слухав і нічого не говорив. Навколо його худорлявого тіла, тепер закутаного в м'ятий літній костюм, витало очікування. Він знав, що ця зустріч була лише однією з багатьох. Багато хто передував цьому, ще більше піде. На це піде якийсь час, подумав тепер Хоук, але він знав, чим усе обернеться наприкінці. Була певна атмосфера. Рот Хоука, потрісканий і пересохлий від жару, стиснув сигару. Було соромно згадувати Ніка Картера в Акапулько. На секунду Хоук відволікся від насущного питання, намагаючись зрозуміти, що робить Нік. Потім він відкинув цю думку — він був надто старий і надто зайнятий, щоб думати про такі речі. Він знову звернув увагу на питання.


На столі перед кожним чоловіком лежала п'ятидоларова купюра. Тепер один із чоловіків узяв купюру та ще раз розглянув її через збільшувальне скло. На столі поряд з ним стояла батарея маленьких лампочок - ультра та інфра різних видів - і він висвітлив купюру, вивчаючи її. Його губи були стиснуті, а брови насуплені, поки він продовжував своє ретельне вивчення. За столом було комарине дзижчання розмов, тепер воно поступово стихло і затихло, а чоловік все ще дивився на рахунок. Всі погляди були прикуті до нього.

Нарешті чоловік вийняв з очей збільшувальне скло і кинув купюру на стіл. Він подивився на обличчя, що вичікували. «Я повторюю це ще раз, — сказав він, — і це моє остаточне переконання — ця купюра зроблена з використанням справжніх кліше Міністерства фінансів США. Це абсолютно бездоганно. Фальшивку видає лише папір, а папір виключно гарний».


Чоловік з іншого боку столу подивився на того, хто говорить. Він сказав: Ти знаєш, що це неможливо, Джо. Ви знаєте наші заходи безпеки. До того ж, це таке старе кліше — серіал 1941 р. Правду кажучи, він був знищений відразу після Перл-Харбора. Ні, Джо, ти помиляєшся. Ніхто не може вкрасти ці кліше з міністерства фінансів. До того ж, ми це вже десять разів перевірили – кліше знищено. Всі люди, які причетні як до створення, так і до руйнування кліше, тепер мертві. Але ми так ретельно перевірили архів, що в цьому немає жодних сумнівів. Ці кліше знищені!

Людина, яка вивчила купюру, знову підняла її. Потім він подивився на людину з іншого боку столу, у цьому випадку десь у світі є геній. Гравер, який точно скопіював оригінал.

Перед столом інший чоловік сказав: Це неможливо. Кліше — це витвір мистецтва, їх неможливо ідеально відтворити».

Експерт жбурнув банкноту на стіл. Він глянув через стіл і сказав: — У такому разі, джентльмени, ми маємо справу з чорною магією.


Настала довга мовчанка. Потім один жартівник запитав: «Якщо вони так страшенно гарні, чому б нам просто не прийняти їх?» Чи можемо ми дозволити цим мільярдам текти в економіку?»

Його жарт викликав невеликий сміх.

Втомлений чоловік, який керував нарадою через піднятий стіл в отворі U-подібного столу, постукав молотком. — Це не легковажна справа, джентльмени. Якщо ми не знайдемо джерело цих фальшивок і не знищимо ці кліше найближчим часом, ми зіткнемося з великими труднощами. Насправді ми вже перебуваємо у великій труднощі. Мільйони людей були обдурені, за ними підуть безліч людей, і це тільки в цій країні ».

Людина, яка сиділа поруч із Хоуком, запитала: «Які останні дані, сер?»

Голова взяв аркуш паперу зі свого столу і подивився на нього. Він зітхнув. "За даними комп'ютера, включаючи екстраполяцію, зараз в обігу знаходяться фальшиві купюри на мільярд доларів". Він зняв своє старомодне пенсне і потер червоні плями на носі. — Ви розумієте, яке величезне завдання постає перед нами, джентльмени. Навіть якби сьогодні вдень ми змогли зупинити потік фальшивих банкнот, нам все одно довелося б зіткнутися із колосальним завданням знайти та знищити їх усі.

"Ми могли б обійтися без п'ятидоларових банкнот, - сказав один, - протягом наступних десяти років або близько того".

Голова пильно подивився на того, хто говорить. — Я не зможу відповісти на це, сер. Наше перше, перше і найнагальніше завдання — простежити походження цих фальшивок і покласти їм кінець. Але це не наша справа. Анітрохи. Я впевнений, що зацікавлені відомства вже зробили кроки. Збори закриті, джентльмени. Він постукав молотком.


Хоук подумав, коли він вийшов із кімнати, я це знав. Я відчував це своїми тендітніми старими кістками. це буде нудотна справа для АХ. Це надто важко для ЦРУ – у них немає Ніка Картера.

Вийшовши на пекучу липневу спеку і одягаючи коричневий солом'яний капелюх, він подумав: «Вже майже мільярд доларів». О Боже! Яка операція! Не дивно, що F-boys та Секретна служба не можуть цього впоратися. Він ішов Пенсільванія-авеню, його підбори пов'язали в асфальті, який тепер виглядав як гарячий бруд. Його гострий, старомодний, гострий, як бритва, розум розглядав проблему з усіх боків. Йому було весело. Це був виклик, який він любив та розумів. Ухиляючись від групи дівчат у шортах та ліфчиках, у яких не допускали на пляж, він думав, що у світі є лише два фальшивомонетники, досить великі, щоб провернути таку справу. Цікаво, хто це – Ведмідь чи Дракон?

Хоук вирішив поки не передзвонювати Ніку. Нехай номер один ще трохи побавиться на пляжі в Акапулько. Killmaster більш ніж заслужив на цю відпустку.

Хоук пройшов Дюпон-Серкл і попрямував до свого кабінету в лабіринті Об'єднаної служби друку та телеграфії. Не зашкодить, сказав він собі, привести в рух кілька шестерень, АХ ще не викликали. Ще немає. Але це станеться. На мить, поки він чекав на ліфт, він став схожим на старого лісника, що вимірює дерево.


Тоні Варгас, відставник-п'яниця, колишній офіцер мексиканських ВПС, з яких він був з ганьбою звільнений за карткове шахрайство, слухав чуйним слухом затишне мукання маленького Бічкрафта. Його трохи затуманені очі дивилися на прилади, вишукуючи якісь проблеми. Нічого такого. Він мав багато палива. Тоні посміхнувся і взяв пляшку поруч із стільцем. Це був політ, у якому йому не треба було турбуватися про точку неповернення. Він не повернеться! Ні, якщо він… Тоні знову посміхнувся і провів пальцем по горлу. Уф! Що вони з ним зроблять! Але вони ніколи не зловлять його. Ніколи.

Тоні потягся назад і поплескав по одному з великих валіз. Мати Божа! Який видобуток. А він - який він був невдаха. Щоправда, успіх потрапив йому в руки, але він був досить розумний, щоб зрозуміти, що це був шанс розбагатіти, бути багатим до кінця життя, подорожувати, отримати з цього максимум користі. Набагато краще, ніж літати з місіс Стервою та її друзями туди й назад у її замок на Гольфо-де-Каліфорнія та назад. ха-ха! Тоні зробив ще ковток із пляшки і облизнув губи. Він задумався про обличчя та постать свого колишнього роботодавця. Ах яка жінка! І це у її віці. Колись вона б йому сподобалася...

Він перервав свої думки, щоб повернути ліворуч і швидко глянути на землю внизу. Йому було наказано перетнути Ріо-Гранде трохи на захід від Президіо, але на схід від Руїдоса. Тоні скривився і зробив ще ковток. Це було схоже на просування нитки через вушко голки, але він міг це зробити. Він багато разів літав у прикордонному патрулі, коли був лейтенантом Антоніо Варгасом, для них… ну зараз не було сенсу думати про це. Незабаром він стане мільйонером… ну, півмільйонером. Цього було достатньо.

Час також був важливий. Він повинен був перетнути Ріо-Гранде низько і незадовго до заходу сонця і видивлятися літаки і гелікоптери імміграційних рейнджерів. Цими днями багато працювали з підпільними робітниками, американцями. Однак найважливіше те, щоб він досяг умовного місця зустрічі якраз перед тим, як стемніло. Він мав бути доволі спритним, щоб приземлитися. Не було б смолоскипів. Тоні Варгас посміхнувся. Смолоскипи. ха-ха! Американські мафіозі не запалювали смолоскипів. Тоні знову погладив валізу. Скільки мільйонів поганих речей, цих чудових поганих речей, він поспіхом запакував у свій портфель? Він гадки не мав. Але було багато. Дві валізи. За що він отримає півмільйона хороших, гарних, смачних та справжніх американських доларів!

Це було ретельно пояснено йому знову і знову під час зустрічей у Мехіко. Якби він міг отримати в свої руки ці речі і якби він зміг дістатися до обумовленого місця зустрічі, він отримав півмільйона. На останній зустрічі Тоні поставив запитання. Фальшиві п'ятидоларові купюри тепер не можна було випускати – їхній оборот припинили, так? Будь-який ідіот, який міг читати газету чи слухати радіо, знав це. Тоді що Синдикат міг зробити з підробками, коли вони були?

Він отримав співчувальний погляд та різку відповідь. Люди, які купили гроші, могли дозволити собі зачекати. Двадцять років, коли треба. Ці долари могли почекати, доки не настав час м'яко повернути їх в обіг. І цього разу це буде зроблено правильно, професійно, а не викинуто ринку одним махом. Тоні вловив зневагу до таких аматорів у голосі грінго. Але грінго теж не все знав. Тоні міг би сказати йому щось, але це не його справа. Тоні набридла політика.

Він подивився на карту, прив'язану до його коліна. У той же час він побачив, як сонце блищить у срібній змії Ріо-Гранде. Карамба! Він був надто рано. Потім він згадав, він глянув на свій висотомір: 10 000 футів. Це було, звичайно, надто високо, але це пояснювало яскраве сонце. Внизу спускалися сутінки, коли сонце ховалося за гірськими вершинами. Тим не менш, він зробив коло і деякий час летів на південь, втрачаючи висоту, на випадок, якщо його десь помітять або побачать на екрані радара. Тоні посміхнувся і зробив ще ковток.

Він упав до тисячі футів, потім знову вилив і полетів назад до Ріо-Гранди. Покласти цьому кінець. Через вузьку траншею до посушливої землі національного парку Біг-Бенд. На його карті був намальований грубий трикутник, обмежений піком Чінаті, піком Сантьяго та Соборною горою на півночі. У центрі цього трикутника була висока плоскогір'я, куди він міг приземлитися. За тридцять кілометрів на північний схід йшла головна дорога, US 90. Люди, з якими він мав зустрітися і які заплатять йому, чекали вже тиждень. Прикидалися туристами. Вони почекають ще тиждень, потім поїдуть, і угода закінчиться.

Широка неглибока Ріо-Гранде - насправді не більше ніж грязьові мілини і невеликі струмки в цю пору року - блищала під маленькою площиною. Він був вищий за це. Надто низько. Він підняв машину та повернув на північний схід. Теж якось рано. Тільки починали згущуватися сутінки. Тоні потягнувся до пляшки. Яке це мало значення? Незабаром він стане багатою людиною. Він зробив ковток і поставив пляшку. «Прокляття!» То був важкий політ. Тільки ущелини, каньйони та піки. Тримати просто було непросто. Тоні знову посміхнувся. Його остання посмішка. Він не помітив виступаючого скелі, схожого на великий бивень, що стосується крила маленького Бічкрафта.


Джим Янтіс, техаський рейнджер, щойно занурив свого коня Йоріка в невелику вантажівку і сідав за кермо вантажівки рейнджерів, коли побачив аварію Beechcraft.

'Прокляття!' - сказав Джім уголос. Ось що в тебе трапляється, коли часто буваєш один. 'Ісусе!'

Він чекав киплячого полум'я. Його не було. Принаймні, бідолаху не кремували. Залишилося б щось, що можна було б ідентифікувати. Він вийшов з машини — Боже, він утомився — і пішов назад, щоб відкрити вантажівку. Він провів Йорика невеликою під'їзною доріжкою і почав його сідлати. Великий мерин заржав і протестуюче відступив убік. Янтіс заспокоїв його кількома поплескуваннями.

— Я теж ненавиджу, — сказав він коню. — Я знаю, що час вечеряти, старий, але так воно і є. Ми повинні дістатися туди, щоб дізнатися ім'я та особистість того клоуна, який щойно помер». Він поплескав Йоріка по носі. «До речі, можливо, він і не помер. Не любите такий клопіт? Тоді тобі не варто було записуватись у рейнджери, хлопчику. А тепер поспішай!

Джиму Янтісу знадобилася майже година, щоб дістатися літака, що розбився. На той час уже стемніло, але в небі над Сантьяго висів повний місяць. З цієї висоти він іноді бачив промені фар самотньої машини на шосе 90.

Рейнджер обшукав уламки з потужним ліхтарем. Пілот був мертвий. Там була наполовину повна пляшка віскі, яка не була розбита. Джим Янтіс тихенько свиснув. Ось що робили деякі ідіоти.

Потім він побачив гроші. Одна з великих валіз відчинилася, і легкий гірський вітерець з чистим ароматом промайнув пачками зелених банкнот. Рейнджер узяв одну із купюр і розглянув її. П'ять. То були всі п'ятірки. Він став навколішки і відкрив інший чемодан. Повний п'ятір. Його осяяло, коли він підвівся і поплескав себе по колінах.

— Чорт забирай, — сказав він коню. — На цей раз у нас є щось, хлопче. Ми повинні повернутися до рапорту по радіо. І немає сенсу нарікати, бо вони пошлють нас назад, щоб охороняти це, доки вони не дістануться сюди.

Джим Янтіс цокнув язиком коня і пішов назад тим самим болісним шляхом. Слава богу, що там був великий місяць! Сидячи в сідлі, він подумав про те, чому опинився в цьому районі. Шестеро чоловіків – вони сказали йому, що тут можна зустріти дивних людей – які тут зникли – більш-менш розчинилися в повітрі з таверни «Висока сосна». Окружний штаб сказав Джимові, щоб він озирнувся і подивився, що сталося. Що ж, це могло зачекати. Це було важливіше, ніж шість незнайомців, що зникли безвісти!


У найдорожчому номері одного з розкішних готелів Мехіко задзвонив телефон. Чоловік біля великого панорамного вікна не обернувся. Він відсмикнув товсті оксамитові штори і подивився вниз на Плазу і рух, що сплітає золоті арабески навколо статуї Куаутемока. Щойно спустилися сутінки і пішов дрібний дощ, зволоживши жваві вулиці і перетворивши їх на чорні дзеркала. Дзеркала, в яких відбивалися тисячі автомобільних вогнів. «Мине зовсім небагато часу, — подумав чоловік з цікавою збудливістю, — поки прокляте рух тут не стане таким же поганим, як у Лос-Анджелесі». Чому ця дурна повія не встала! Він заплатив їй достатньо! Телефон знову задзвонив. Чоловік тихо вилаявся, відвернувся від вікна, пройшов розкішним килимом і взяв трубку. При цьому він помітив, що його пальці тремтять. Прокляті нерви, подумав він. Коли цю останню роботу було зроблено, він вийшов. Він пішов у підпілля.

Він обережно говорив у слухавку. 'Так?'

Пролунав металевий стукіт. Поки він слухав, його рожеве, вгодоване обличчя почало обвисати. Чисто виголені щоки затремтіли, коли він люто замотав головою.

'Ні! Не приходь сюди, ідіоте. Жодних імен. Послухайте і одразу ж повісьте слухавку. За півгодини в парку Аламеда навпроти Сан-Хуан-де-Діос. зрозумів? Добре. До скорого!' Коли він поклав трубку, у двері тихо постукали. Чоловік вилаявся і пішов у фойє. Ця безглузда плутанина повинна була прийти прямо зараз! Саме тоді, коли він мав піти.

Жінка, яку він упустив, була одягнена надто кричуще, і на ній було надто багато дорогих парфумів, щоб бути тією, за кого вона себе видавала — першокласною дівчиною на виклик. Вона була молода і дуже гарна собою, з великими грудьми і прекрасними ногами, але все ж таки мала вигляд повії. Як тільки двері зачинилися, вона підійшла до чоловіка, притулившись до нього всім тілом.

«Вибач, що запізнилася, дорога, але мені треба було багато зробити, щоб підготуватися. Пардон? Крім того, ти не дзвонив мені до останньої хвилини! Її червоні губи повністю надулися, коли вони увійшли до вітальні.

Максвелл Харпер на мить зупинився поруч із жінкою і погладив її. Він мав великі руки і сильні короткі пальці з чорним волоссям між кісточками пальців. Жінка притулилася до нього і байдуже подивилася через його плече, доки його руки дослідили його. Начебто він обшукував її на наявність зброї. Він швидко простежив лінії її стегон, сідниць, талії, грудей. Вона знала його досить добре, щоб не вдавати когось, чого не відчуває. Вона багато разів була у Харпера минулого року і знала, що він діє так лише за певних обставин. Вона повністю усвідомлювала гру, яка зараз розпочиналася.

Але цього разу Харпер відштовхнув її. Його пульс почастішав, і він знав про небезпеку. Він ніколи не ставив дівчину вище за справу. «Пробач, Розіто. Я повинен піти. Ти можеш зачекати на мене тут. Це не на довго.'

Вона надулась і простягла йому руку, але він уникав її. - Ти неслухняний, Максі, - піддражнила вона. «Ти змушуєш мене поспішати, а потім ідеш».

Максвел Харпер підійшов до шафи і взяв плащ Burberry. Він надів капелюх-федор перед дзеркалом, похмуро дивлячись на відбиток жінки. Прокляті повії! Чому вони завжди мали потім плакати?

- Не називай мене Максі, - коротко сказав він. - Я сказав, що це ненадовго. Зачекай мене тут. Є багато журналів. Просто замов у номер все, що хочеш».

Коли двері за ним зачинилися, Розіта висунула язик і дозволила йому майнути, немов червона змія, за слідами, що зникають. Вона обернулася, подивилася на номер на мить, потім підійшла до телефону. Вона вагалася, тримаючи руку на пристрої. Їй було цікаво, як довго він не буде. У готелі був посильний, дуже молодий і красивий хлопчик, один з небагатьох чоловіків, які коли-небудь приносили їй задоволення. Насправді вона віддавала перевагу жінкам, але повинна була визнати, що Хуан був чудовий.

Краще не треба. Вона зітхнула, пробігла через кімнату до дивана та сіла. Вона схопила книгу Харпера з журнального столика і почала розсіяно гортати її. Коли вона помітила схожість в іменах, то хихикнула і показала журналу мову. Може, ця ревіста теж належала жирному кабану? Хто б це сказав? Принаймні він був досить багатий, щоб добре платити їй за свої дивні насолоди. Вона знайшла у срібній пачці довгу сигарету, закурила, сунула у свій червоний рот і подивилася крізь дим на одяг від кутюр. Можливо, після сьогоднішнього вечора вона зможе дозволити собі щось схоже. Квін сабе?

Максвелл Харпер швидко пішов у парк Аламеда. Пішов ще один дрібний дощ, і він підняв комір свого барберрі. Для огрядної людини, яка почала товстіти, вона добре рухалася. Тим не менше, коли він дістався до церкви Сан-Хуан-де-Діос, він трохи задихався, і на його лобі була тонка плівка вологи. Коли він проходив повз тьмяно освітлений фасад, з вузької готичної ніші вирвалася маленька фігурка і пішла за Харпером у парк. У парку Аламеда завжди є навіси та лавки, коли спекотно, навіть під дощем, і двоє чоловіків нічим не вирізнялися.

Людина, яка йшла поруч з Харпером, могла бути метисом, сумішшю іспанця та індіанця, але насправді вона була китайцем. Його справжнє ім'я було Тьонг Хіє, хоча тепер він використав ім'я Хуртада. Не дивно, що він міг зійти за метису. Будь-хто, хто бачив східні екіпажі в мексиканських портах, також повинен був помітити разючу схожість у фізіономіях. Це через індіанську кров; обидва є нащадками далеких монгольських предків. Пекін не забув про це.

Чон Хі, або Хуртада, був невисоким, міцно складеним чоловіком. На ньому був дешевий пластиковий плащ поверх добре пошитого костюма і капелюх з вм'ятинами, прикритий пластиковим дощовиком. Поки чоловіки йшли вузькою тьмяно освітленою доріжкою, Максвелл запитав Харпера: «Як цей п'яниця взагалі потрапив у сховище? Прокляття! Я не можу піти ні на годину, перш ніж станеться щось подібне! Його менший супутник глянув на Харпера з відтінком фальші, але спокійно відповів. — Тебе вже нема два дні, Харпер. Довелося все звалити на плечі. Я визнаю, що це був пролом у системі безпеки, серйозний пролом, але Варгас залишався в замку, коли не працював. Я не міг постійно стежити за ним. Ви знаєте, в яких умовах ми працюємо – дві окремі групи безпеки, можна сказати, два проекти. Поки ми не візьмемо все на себе, ви не можете очікувати, що я відповідатиму за замок, за місіс Стерву і за всіх її співробітників. Крім того, хто міг би подумати, що п'яний Варгас зробить щось подібне? Я ніколи не думав, що він колись стане досить тверезим чи набереться мужності!

Харпер неохоче кивнув головою. 'Так. Ми недооцінили цього пиятика. Але не натискатимемо кнопку паніки. Я визнаю, що це небезпечно, але це не допоможе нам, якщо ми засмутимося. Невже немає жодних шансів упіймати Варгаса?

Вони досягли тихого місця далеко від центру парку, де єдина лампа несла розсіювала туман. Там була лава. Харпер важко вмостився на неї і закурив сигару. Хуртада нервово ходив стежкою, наче палубою.

"Я не розумію, як ми можемо отримати його," прохрипів він. «Він набив кілька валіз грошима, викрав джип, виїхав на злітно-посадкову смугу і зник у «Бічкрафті». Як кажуть німці – ins Blaue himeln. Ми навіть не знаємо, куди він полетів. Як ви думали, що знайдете його, Харпер?

"Жодних імен!" - відрізав Харпер. Він глянув на мокрий підлісок за лавкою.

Хуртада перестав ходити туди-сюди і подивився на Харпера. 'Я знаю що це! Останнім часом ти надто турбуєшся про свою шкуру. Що ж, можливо, це так. Ти тут лише через гроші. Він нахилився до огрядного чоловіка і прошепотів: «Тобі не обов'язково колись повертатися до Китаю. Я зроблю це. Це змінює точку зору, збочений жирний ублюдок. І я говорю вам, що ми в біді. Подумай, мужику! Варгас п'яний! Він має мільйони цих фальшивих грошей, і має літак. Він також має кілька пляшок поблизу. Навіщо все це зводиться?

Харпер підняв м'ясисту руку, і сигара засвітилася між його пальцями. 'Добре Добре! Марно сперечатися. Тоді ми були б добрими ділками. І не лай мене! Не забувайте, що я відповідаю за цю операцію, чорт забирай.

«Мабуть, у Пекіні збожеволіли», — сказав Хуртада. Але голос належав Чон Хі.

Харпер проігнорував протяжний тон. «На мій погляд, ми маємо два варіанти — запанікувати, зібратися і зникнути, або почекати і подивитися, як усе розвиватиметься. Ми були б обдурені, якби дозволили такій операції зупинитись до того, як вона стане абсолютно необхідною. І ти маєш рацію - ми не знаємо, куди подівся Варгас. Маю сумнів, що він вирушив на північ, до Сполучених Штатів. Ймовірно, він прямує на південь, до Центральної чи Південної Америки. Ви знаєте, він страшенно гарний пілот, і він досить розумний, щоб знати трюки. Я пропоную почекати і подивитися – якщо він піде на південь, ми, мабуть, будемо гаразд. Він сховається десь і спробує потихеньку пустити ці гроші в обіг».

Китаєць перестав ходити, сів на мокру лаву і похмуро глянув на гравійну доріжку. «У цьому лайні є лише одна хороша сторона — принаймні цей ублюдок не забрав справжніх грошей. Він не зміг потрапити до цього сховища.

Манжета Хуртади зрушила. Щось блиснуло на його тонкому зап'ясті. Він розсіяно поторкав золотий браслет, змію з хвостом у роті. Світло відбилося від браслета, і Харпер якийсь час дивилася на нього. Його вразила думка. — Варгас не знав про партію, чи не так? Я маю на увазі, він не працював для цього, не був у цьому.

"Звичайно, ні", - роздратовано сказав китаєць. - Як він міг? Він не більше ніж п'яний ідіот. Як ми могли б його використовувати?

— Він мав ваших хлопців із служби безпеки, — лукаво сказав Харпер. Потім, глянувши на обличчя Хуртади, він квапливо продовжив: «Я думав, що кілька разів бачив, як він носив такий браслет. Ось чому я спитав.

Хуртада знизав плечима. 'Можливо. Їх носить безліч людей, і вони не мають нічого спільного із Партією Змії. Навіть діти. Чим більше, тим веселіше – я думав, ми домовились про це. Прямо як гудзики під час виборів в Америці».

"Але в цьому випадку", - почав Харпер, потім похитав головою. Він встав. «Давайте покінчимо із цим. Поверніться до узбережжя. Тримайся подалі від замку та Стерви. І, на бога, посиліть заходи безпеки.

Хуртада виглядав розгніваним. - Я вже зробив це. Особисто. Двоє охоронців, котрі випили пляшку Варгаса, більше ніколи не вип'ють. Ні з ким.

'Відмінна робота. Я сподіваюся, що ви втопили їх у морі. Харпер поплескав китайця по плечу. — Я буду там якомога раніше вранці. У мене є щось, чим я можу тут зайнятися. На той час, коли я дістануся туди

Я прийняв рішення. Почекай чи зникни. Я дам вам знати.'

Коли вони збиралися розлучитися, Хуртада сказав: Ви розумієте, що я повинен повідомити про це. Я маю зв'язатися з «Морським драконом» і передати це до Пекіна.

Максвелл Харпер довго дивився на свого супутника. Його маленькі очі, що блищали сірим у товстих мішках, були холодні.

- Просто зроби це, - сказав він нарешті. — Я не можу тебе зупинити. Але на твоєму місці я б цього не робив – поки що ні. Партія тільки починає діяти, досягаючи результатів. Якщо ми зупинимося зараз, багато роботи піде різні кнопки. Але ж ви бачите інакше.

Поки він ішов доріжкою, Харпер озирнувся на чоловічка. - Нарешті, - сказав він злісно, - ви відповідаєте за безпеку. Я б не дозволив Варґасу втекти з грошима.


Пекін - це місто, побудоване приблизно у формі ряду китайських коробок. Ви маєте Зовнішнє Місто. Тоді у вас є Внутрішнє чи Заборонене місто. А в його серці знаходиться Імперське місто. Це серце ЦК Китаю. Як і у всіх бюрократіях, чи то диктаторських чи демократичних, у важкодоступних будівлях розкидані незліченні маловідомі офіси.

В одному з таких офісів була людина, яка відповідає за політичну та економічну війну.

Його звали Лю Шао-хі, і йому було трохи за п'ятдесят. То був невисокий чоловік, блідо-жовтий чоловічок з деякою делікатністю Міна. Лю Шао-хі, або Ліое був замкнутою людиною з ввічливою стриманістю, яка, здавалося, більше належала старому, ніж новому Китаю, але справжня природа Ліое читалася в його очах. Вони були темними, настороженими, палаючими диким розумом і нетерпінням. Ліое розумів свою роботу, і його влада тяглася на високі посади.

Він відірвався від своїх паперів, коли увійшов помічник з повідомленням. Він поклав аркуш паперу на стіл. «Останні новини з Морського Дракона, сер». Помічник знав, що не можна називати Ліое «товаришем», хоч би що йшлося в партійному протоколі.

Ліое відмахнувся від нього. Коли чоловік зник, він узяв повідомлення та уважно його прочитав. Він прочитав це знову. Його гладкий лоб зморщився. Здавалося, у Мексиці все йде добре. Майже дуже добре. Такий оптимізм турбував його. Він натиснув кнопку на своєму столі.

Ліое запитала: «Де зараз Морський Дракон?»

Чоловік підійшов до стіни та зняв велику карту. Не вагаючись, він пересунув червону кнопку з одного місця на інше. Його робота полягала у тому, щоб знати ці речі. Тепер він вказав на червону шпильку. «Приблизно, приблизно 108 на захід і 24 на північ, сер. Ми використали тропіки Раку для широти. У вас є замовлення для Морського Дракона, сер?

Ліое підняв руку, закликаючи його замовкнути. Його чудовий мозок візуалізував карту цієї частини світу. Він не пішов до настінної карти. За мить він спитав: «Хіба це не біля гирла Каліфорнійської затоки?»

'Так сер. Морський дракон вдень лежить на дні, сер, і...

"Якщо я хочу урок за базовими даними,"

- сказав Ліое, дивлячись на нього непроникним поглядом. - Я вам скажу. йдіть звідси. Чоловік швидко пішов. Знову один, Ліое взяв повідомлення і знову прочитав його. Нарешті він відклав папір і поринув у роботу. Мексиканська пригода була, звісно, авантюрою. Велика гра. Здавалося, все йде гаразд. Але все-таки він почував себе ніяково. Ніколи не можна було надто довіряти своїм агентам! Для цього був потрібний огляд на місці, особисто, а це було неможливо. Ліое зітхнув і взявся до роботи, його старомодне перо шипіло по папері, як змія.


2 - КОРОТКА ІДІЛЛЕЯ


Захід сонця в Акапулько. Навколишні гори стали багряними в сутінках, а в білосніжних розкішних готелях заблищало кілька вогників. Яхти, що запізно повернулися, рушили з відкритого моря в затишну гавань. Температура знизилася настільки, щоб шкіра відчувалася як атлас.

Нік Картер спокійно лежав на пустельному пляжі, насолоджуючись спокійною красою цього моменту. Дівчина теж мовчки лежала на піску, і зараз це було нормально. Цілий день вона була невпинним балакуном, таким веселим і кумедним — і нетерплячим, — що Нік, яким би зачарованим він не був, тепер був вдячний за спокій.

Вони лежали із заплющеними очима, стегно до стегна, її струнка і темно-коричнева, його оманливо струнка й мускулиста. Поруч із ними в піску лежав украдений кошик для пікніка з двома порожніми винними пляшками. Серед них був Taittinger Blanc de Blanc. Виноград із Шардоні. Кіллмайстер тепер відчув м'яку ігристість вина. Вино зробило на нього невеликою мірою фізичний вплив; він не сподівався, що його розум був пом'якшений. Тому що він мав ухвалити рішення найближчим часом. Щодо дівчини, Анджеліти Долорес Рити Інес Дельгадо.

Це було важке рішення.

Нік розплющив очі і дивився на море. Сонце було гігантським золотим медальйоном, що висіло прямо над водою, а повітря довкола збивалося в піну яскравих квітів.

'Нік?' Стегна Анджеліти сильніше притиснулося до нього. Її палець стиснув внутрішню частину його лівої руки, трохи вище за ліктя.

"Хм?" Нік заплющив очі від золотих стріл сонця. Він сказав собі, що має ухвалити рішення. незабаром. Він мав передчуття, що Енджі збирається втрутитися. Вона безжально переслідувала його протягом тижня, і її наміри були зрозумілі з самого початку. Ця дівчина була сповнена рішучості віддати себе, пожертвувати своєю цнотливістю на вівтар мужності Ніка. І з якоїсь цікавої причини, яку сам Нік не розумів, не хотів приймати жертву. Він дуже здивувався своїм ставленням. Не те щоб він мав великий досвід спілкування з незайманими, принаймні з часів навчання в коледжі, коли, як і більшість молодих людей, він позбавив невинності деяких незаймана. Але з того часу він полюбив жінок гарних, досвідчених і трохи старших за двадцятиоднорічну Енджі. Але ось він був на пляжі з цією чудовою гарячою мексиканкою - і він все ще не наважився. Спокушати чи не спокушати? Ніку довелося посміхнутися. Відповідальність за цю спокусу було б надзвичайно важко визначити. Якщо це взагалі станеться.

- Нік, дорогий? Її пальці знову торкнулися його руки. Він тримав очі закритими. "Мовчання - золото, Енджі".

Вона хихикнула. «Я втомилася мовчати. Крім того, я хочу знати, що це за татуювання у тебе.

Це була, звичайно, синя сокира. Символ АХ. Остаточна ідентифікація – і причина, через яку йому довелося плавати на віддалених пляжах. Знову і знову він чинив опір владі, наполягаючи на тому, що маленьке татуювання марне й підступне, але марно, Сокира може, свого роду, бути такою ж традиційною, як і старі служби.

Але він сказав: «Коли я був молодий, я втік до моря. Тоді я був повністю татуйований. Так роблять усі хлопці. Коли я повернувся додому, моя мама наказала унічити їх усі, крім цієї. Я так сильно плакав, що мені дозволили залишити її на собі».

Енджі тицьнула його в бік. «Брех!»

Нік посміхнувся темному небу. 'Абсолютна правда.'

Її пальці ковзнули по напружених м'язах його живота. - Ти чудова людина, Нік. Я ніколи не бачив таку гарну людину. У тебе є м'язи, чудові м'язи, але ти гладкий. Знаєте – не те що ті бодібілдери. Це все вузли та шишки. І вони показують їх весь час.

'Але не я?'

Дівчина засміялася. 'Показуєш себе? ха-ха! Більшість часу я навіть не можу знайти тебе. Ти мене уникаєш. Я знаю.'

Це було правдою. Якийсь час він намагався уникати Енджі. Спочатку він майже злякався такої вібруючої юності, такого соковитого, гладкого та чудового тіла. Як Хоук розреготався б! Ця людина на ім'я Кіллмайстер, цей професійний винищувач ворогів своєї країни, ця чудово підготовлена і чудово навчена машина, смілива, як бик, і хитра, як скажений спис, — ця людина боялася маленької дівчинки?

Сонце зникло. Нік відчув дивну, безмовну напругу в повітрі, коли він обійняв дівчину і обійняв її, все ще без пристрасті. Сяяло вугілля заходу сонця — приглушений Götterdammerung без жаху і слідства — і крізь опалову воду, що розтяглася тонкими нитками шуму, він почув колір.

Він ніжно поцілував дівчину в губи. Вона притулилася до нього, і рот її був солодкий, як квітка. Вона звивала свої засмаглі кінцівки в екстазі, такому ж люб'язному і невинному, як у собаки. Вона прошепотіла йому до рота.

- Я була дуже безсоромною, Нік. Я можу зізнатися у цьому зараз. Але я так сумую за тобою і... і ти не такий, як усі. Я не можу піти до тата і попросити його купити тебе для мене, чи не так? Так що я маю переслідувати тебе, виставити себе ідіоткою. Я не проти. Тому що це дуже важливо для мене. Дуже важливо!' Лише зрідка, коли вона була схвильована, її виховання в Редкліфф відступало на задній план настільки, щоб показати, що англійська не була її рідною мовою.

Нік явно це знав про неї. На ній було крихітне бікіні, дві вузькі жовті смужки, і тепер він мав безперешкодний огляд м'яких круглих грудей.

- Так, - сказав він. "Ми не повинні забувати тата". Папа володів половиною великої рогатої худоби в Мексиці, вирощував призових бугаїв і займав високе становище в мексиканському уряді. Тепер Нік подумав із певною твердістю, що було б непогано, якби тобі доводилося думати про такі речі, перш ніж переспати з дівчиною. Але як справи. Мексиканський уряд, уряд США, АХ, Ястреб (Хоук) - ніхто б не оцінив, якби він спокусив цю здорову, теплокровну німфу, схожу на юну та дуже ніжну Долорес дель Ріо.

- Мені цікаво, - сказав Нік, відтягуючи момент істини, - що трапилося із системою Дуенья. У цьому були переваги. Добровиховані панянки в таких ситуаціях не потрапляли. Вони не купалися із невідомими чоловіками на віддалених пляжах. Енджі хихікнула. Вона перекотилася на нього, притулившись до нього своєю теплою молодою шкірою, як гарна п'явка. - Тобі потрібен компаньйон, Нік. Знаєш... Я справді вірю, що ти боїшся мене. Вона підійшла ближче до нього і поцілувала його в шию. Нік обійняв її. Довгий час вона лежала нерухомо на ньому. Легкий вітерець промайнув повз них, накидаючи на них тонкий шар піску.

Коли дівчина знову заговорила, вона дуже серйозна. — Ти не будеш наді мною сміятися, якщо я тобі щось скажу, Нік?

«Я не сміятимусь над тобою».

— Тоді заплющ очі. Я не можу сказати, якщо ви дивитеся на мене.

- Я їх закрив.

Вона лежала, притулившись щокою до великого вигину його грудей. Вона майже прошепотіла. - Я ... я ніколи не була з чоловіком, Нік. Ви вже здогадалися? Я впевнений, що ви така світська людина. Ну, я довго шукала свого першого чоловіка. Я казала тобі, що я погана дівчинка. безсоромна. Але я хочу, щоб це був правильний чоловік, Нік! Я продовжую говорити собі, що це має бути ідеальний чоловік уперше. Іноді часто я думаю, що знайшла його. Але з ним завжди було щось не таке. Нарешті я знаходжу тебе. І я знаю, що це правильно!

Нік тримав очі закритими. Він відчував оксамитове сяйво її спини під своїми пальцями. Ось воно, у всій свіжості та прямоті юності, без лицемірства. Вона була, звичайно, всього лише дитиною, але мала мудрість вічної жінки.

Проте Нік вагався. Він не розумів себе. Він був цілком чоловічою твариною, іноді навіть дуже твариною, і її гнучке тіло, що так тепло світилося, збуджувало його. У паху горіло, погрожуючи відключити мозок. І він сказав собі, що якщо це не він, це буде хтось інший. Можливо, хам, клоун, сексуальний розпусник, який завдасть їй болю та розчарує її. Це повинно було статися. Неминуче. Енджі дозріла для того, щоб її обскубали, і була сповнена рішучості бути обскубленою!

Дівчина вирішила питання. Вона звивилася двічі, тричі й послабила ремінець. Обидві частини бікіні пропливли повітрям і приземлилися на пісок. Вітерець підняв їх і забрав. Нік побачив, що вони натрапили на огорожу, що наполовину потопає в дюнах.

Тепер гола Енджі лежала на ньому зверху. Її рот був біля його рота. - Давай, - прошепотіла вона. - Давай, візьми мене, Нік. Навчи мене. Будь ласкавий і ніжний і візьми мене. Я так цього хочу, Нік. З тобою.'

Нік обійняв її великою рукою і притиснув до себе. Її маленький язичок був гарячим, гострим і вологим у роті. Він почав цілувати її, насправді цілувати, і Енджі застогнала і звивається на ньому. Він відчув легке поколювання маленьких рожевих сосків на своїх грудях.

Швидким, плавним рухом він піднявся на ноги, дівчина перекинулася через його плече. Він міцно поплескав її ззаду. - Добре, - сказав Нік. - Добре, Енджі.

Це був останній момент перед повною темрявою, і в повітрі повис останній дотик пурпуру. Стоячи в напівтемряві, зі своїми неймовірно широкими плечима, вузькими стегнами та двома колонами ніг, Нік міг би бути чудовим зразком первісної людини, яка привела свою наречену в його лігво. Дівчина розслаблено лежала на плечі, звісивши руки, і темне волосся розвівалося на вітрі, як прапор.

У великій дюні, поряд із тим місцем, де залишилося її бікіні, вітер створив неглибоку улоговину. Нік відвів її туди і ніжно уклав. В останній момент вона міцно обійняла його, і її гарячий рота прошепотів йому на вухо: - Тобі... дуже боляче? Він відчував, як тремтить її струнке тіло.

Він змусив її замовкнути поцілунком. І він був настільки ніжний, як міг, що було нелегко для Ніка, коли він був схвильований.

І таким чином Анджеліта Долорес Ріта Інес Дельгадо нарешті досягла повноліття. Якщо він завдавав їй болю, вона не видавала ні звуку, окрім задихаючого крику в кінці. Нік, переповнений захопленням та легким подивом, відчув непідробну подяку за подарунок, який зробила йому ця дівчина-жінка.


Коли він повернувся до свого бунгало в готелі Las Brisas Hilton, йому під двері підсунули телеграму. Це могло означати лише одне. Його відпустка закінчилася. Він розірвав жовтий конверт.

Екскалібур - стоп - Повинен - стоп - 33116 - стоп - Дрозд - кінець -

Нік, який подорожував під ім'ям Картер Меннінг, не мав із собою кодової книги. АХ мав лише кілька кодових книг, і вони добре охоронялися. Але йому не потрібна була кодова книга для цього повідомлення. Хоук, звісно, це знав. Екскалібур – приїдь негайно.

Тобі обов'язково – Надзвичайна – надзвичайно термінова.

33116 - широта та довгота. Нік дістав із портфеля невелику карту і обвів олівцем коло навколо найбільшого міста в районі вказаних широти та довготи. Сан Дієго.

Нахмурившись, знаючи, яке враження це справить - і що відчує Енджі, - він написав дівчині записку. Він викликав слугу і відправив записку з дюжиною троянд у її готель. Вона б, звісно, не зрозуміла. Вона ніколи не зрозуміє, і їй буде боляче, але вона нічого не могла з цим вдіяти.

За півгодини він був в аеропорту.


3 - КИТАЙСЬКИЙ КУЛАК


Коли Нік Картер збирався залишити аеропорт Сан-Дієго, до нього підійшов чоловік із суворим обличчям, що стояв біля входу. У роті у чоловіка була незапалена цигарка, і він нишпорив у кишенях. Коли Нік підійшов, він сказав: «Вибачте. У вас вогонь?

Нік, зацікавившись його контактом, дістав великий кухонний сірник і чиркнув нею про підошву свого черевика. Чоловік коротко кивнув. - Я сержант Престон, сер. Морська розвідка. У мене є машина.'

Сержант узяв валізу Ніка і підвів її до маленької спортивної машини. Намагаючись втиснути своє здоровене тіло в ковшеподібне сидіння, агент АХ сказав: «Я часто ставив собі питання, що станеться, якщо не той хлопець запалить кухонний сірник. Це може спричинити неприємну плутанину.

Сержант, схоже, не мав почуття гумору. Його холодні очі ковзнули по Ніку без посмішки. - Малоймовірно, сер. Ними мало хто користується».

Це був чудовий липневий день, золотий та блакитний, з освіжаючим бризом. Нік розслабився. — Куди ми їдемо, сержанте?

- Недалеко, сер. Сім, вісім кварталів, і я тебе доставлю.

За кілька хвилин водій із Чула-Віста-авеню звернув у тихий провулок. Він зупинився біля довгого чорного седана. - Ось, сер. На вас чекає джентльмен.

Джентльменом був Хоук, який виглядав худим та втомленим на величезному задньому сидінні. Було схоже, що він спав у цьому літньому костюмі, а його старий коричневий солом'яний капелюх був пом'ятий і брудний. Комір його сорочки був брудним, а краватка була зав'язана гордієвим вузлом. Його обличчя кольору та текстури старого пергаменту розкрилося навколо незапаленої сигари, коли він вітав Ніка.

- Ти добре виглядаєш, - сказав Хоук. «Відпочилий, засмаглий. Як і раніше, у відмінній формі і готовий до роботи.' У Хоука була схильність до таких виразів. Нік сів поруч зі своїм босом і подивився на літню людину. - Не можу цього сказати про вас, сер. Ви виглядаєте втомленим.' Хоук наказав водію у лівреї та закрив скляну перегородку. - Я знаю, - сказав він. 'Я втомився. Я не лежав на пляжі і не дивилася на бікіні, що пропливали». Він закотив сигару до іншого куточка рота і додав: — Але я не заздрю тобі, хлопче. Ти відпрацюєш цю відпустку — можна сказати заднім числом. Він глянув на Ніка з виразом добродушної злості у своїх старих хитрих очах.

Нік закурив цигарку із золотим мундштуком. - Тяжка робота, сер?

Хоук кивнув головою. — Можна так назвати, хлопче.

Може тяжка, може ні, але в будь-якому випадку дуже складна. Якби я був богохульником, я б назвав це чортовою лайновою роботою! Ось чому я хотів поговорити з вами до того, як ми перейдемо до інструкцій, щоб прояснити щось. Суть у тому, що ми віддамо тебе ЦРУ. позичимо, Нік. Вони спеціально просили вас, і, звичайно, я мав погодитись.

Нік придушив усмішку.

Хоук опустив вікно і викинув сигару. Він засунув у рота нову.

«Їхній бюджет у чотири рази більший за наш», — сказав він із задоволенням. «І все ж таки вони повинні прийти до нас, коли вони дійсно в біді. Я, звісно, знав, що вони прийдуть. Чого я не очікував, то це того, що шеф приїде до нас особисто. Він зараз тут, у Сан-Дієго. Ми зустрінемося з ним на військово-морській авіабазі за кілька хвилин. Я подумав, що буде краще, якщо ти дізнаєшся про це наперед. Краще, ніж просто увійти та раптово опинитися перед ним».

Нік Картер кивнув головою. Він знав, що непокоїло його боса. — Я поводитимусь пристойно, — серйозно сказав він. «Я говорю щось тільки тоді, коли мене запитують, і я не забуду сказати йому «сер». Добре?'

Хоук кинув на нього погляд. — Не будь таким легковажним, хлопче. І ти знаєш, що мені начхати на твої манери. Справа в тому, що, ну, ви знаєте, ЦРУ і АХ часто бачать речі по-іншому. Це очевидно. Ми працюємо, так би мовити, на різних хвилях. Я хочу, щоби ти просто вислухав. Потрібно слухати і бути чемним. Грати із ними. Тоді ми зробимо це по-своєму. Зрозумів?

Нік сказав, що зрозумів. Така ситуація виникла не вперше. АХ була невеликою, тісно організованою, компактною організацією із цілком певними уявленнями про виконання свого завдання; ЦРУ був великий великий комплекс людей, об'єктів і функцій, з цілями і мотивами, зазвичай подібними з цілями АХ. Деякі тертя були неминучими.

Дорогою з Акапулько Нік задумався. Тепер він запитав: «Чи має ця місія якесь відношення до цієї хвилі фальшивих п'ятидоларових банкнот?»

Хоук кивнув головою. Я здивований, що ти знаєш про це. Ви хочете сказати, що не були на пляжі досить довго, щоби прочитати газету? Нік похитав головою та посміхнувся. 'Ні. Радіо. Я був у ліжку в той час.

'Я так і думав.'

"Схоже, вони не поширюються в Мексиці", - сказав Нік.

Хоук кивнув головою. - Це очевидно. Якщо наші припущення вірні, підробки надходять з Мексики. Вони не хочуть засмічувати власне гніздо. Але у цих підроблених банкнотах є щось більше. Набагато більше. Більшість я сам ще не знаю. Ось чому у нас призначено цю зустріч з Великою Людиною. Він покинув свою роботу і прилетів сюди, щоб поговорити з вами особисто. Це, хлопчику, дає тобі певне уявлення про важливість цієї місії!

Нік тихо свиснув. Його не так легко було вразити, але тепер він вражений. Здавалося, він незабаром повернеться до Мексики. Він сумнівався, що цього разу буде з Енжі.

За півгодини Нік і Хоук сиділи в акуратній кімнаті, повній карт, на цокольному поверсі військово-морської авіабази. Зовні над дверима горіло червоне світло. Ніка уявили, обмінялися рукостисканням та уважно вивчили холодними, розумними очима. Голова ЦРУ був міцним чоловіком з носом, який можна було б зламати на боксерському чи футбольному матчі, войовничою щелепою та копицею вогненно-рудого волосся.

Нік сидів і мовчки чекав. Куріння було дозволено, і він закурив цигарку із золотим наконечником і розважався, спостерігаючи, як Хоук демонструє свою природну войовничість і намагається придушити гордість за АХ. Хоук був гордий і божеволів при найменшому прояві поблажливості. Якщо ви спробуєте ставитися до Хоука заступничо, у вас будуть проблеми. Тепер проблема полягала в тому, що хоча чоловіки були одного рангу, ЦРУ перевершував АХ. І Хоук знав це.

Хоук та Нік сиділи там, поки співробітник ЦРУ деякий час ходив по кімнаті. Він сповільнив мить перед картою, потім став перед Ніком. — Ти маєш таблетку ціаніду, Картер? Чи ще щось, що уб'є тебе швидко і безболісно?

Нік глянув прямо в холодні очі. Ні, сер. У мене ніколи не було цього із собою.

«У цій місії, треба. У цій кімнаті ви почуєте щось більше, ніж таємну інформацію. Справа в тому, що у нас немає відповідного ярлика для цих речей; якщо ви називаєте їх абсолютно секретними, ви ще не знаєте. Це зрозуміло?

Хоук сказав трохи хрипко: — У Картера такий самий допуск, як і в мене, Ред. Ви знаєте що це означає.'

Вище не було. Хоук, голова ЦРУ та кілька інших були на тому ж рівні допуску, що й президент.

Бос ЦРУ кивнув головою. - Я знаю, Девіде. Але він повинен прийняти таблетку ціаніду або щось таке. Якщо його зловлять і, можливо, катують, він прийме це. Я керую цією місією за прямою вказівкою президента. Такий порядок!

Хоук подивився на Ніка, якому здалося, що він підморгнув, коли його бос сказав: "Нік, ти приймеш ціанід".

- Добре, сер.

- Добре, - сказав співробітник ЦРУ. - 'Давайте рухатися далі. Нам потрібно багато обговорити. Я думаю, буде краще, якщо ви двоє послухаєте, доки я розповім усе це. Збережіть свої запитання потім. Якщо хочеш, можеш робити нотатки, Картер, але спали їх перед тим, як покинути цю кімнату.

Нік усміхнувся. — У цьому немає потреби, сер. У мене чудова пам'ять.

'Добре. Ось так. Для зручності та полегшення вашої пам'яті я поділю цю інструкцію на дві важливі частини: факти, те, що нам дійсно відомо; і припущення, які ми робимо, тобто гіпотези. Як ви знаєте, у подібних операціях ми повинні покладатися на здогади і Бога і сподіватися, що ми маємо рацію».

Дородний рудоволосий чоловік підійшов до столу і щось взяв. Він дав його Ніку. Агент AX уважно вивчив його. Це був золотий браслет у вигляді змії з хвостом у роті. Нік провів пальцями з цього предмета і виявив крихітні канавки або виступи одразу за плоскою головкою.

Співробітник ЦРУ глянув на нього. - Ти їх відчуваєш? Їх важко побачити. Він не дуже добре зроблений, але ці маленькі виступи є пружини.

Нік витяг з кишені маленьку лупу і знову оглянув браслет. Тепер він побачив, що він був тільки із золотої пластини та поганої роботи. Він прибрав лупу та повернув браслет співробітнику ЦРУ. Він одразу впізнав цей символ.

- Це Пернатий Змій, - сказав він. "Символ стародавнього ацтекського бога Кецалькоатля".

Співробітник ЦРУ здавався задоволеним. Похмура посмішка грала навколо його твердого рота. Він кинув браслет на стіл. 'Саме так. Це також символ або відзнака нової політичної партії в Мексиці. Вони використовують браслети як ми використовуємо виборчі значки. Вони називають себе Радикальними демократами або Партією Змії і щоб дати вам уявлення про програму партії, закликають до повернення Мексиці Техасу, Нью-Мексико, Арізони та Каліфорнії!

Навіть Хоук був вражений у своїй звичайній байдужості. 'Як? Це неймовірно! Мабуть, це купка божевільних.

Представник ЦРУ знизав плечима. — Можливо, не таких божевільних. Звичайно, самі вожді в це нісенітниця не вірять, але селянам бідних провінцій вона подобається. Ми не маємо до цього жодного відношення зараз. Ми маємо справу з тим, що наші експерти вважають, що браслети зроблені у Китаї. І я не маю на увазі Тайвань!

Хоук подумав: «Отже, це таки Дракон».

Бос ЦРУ знову взяв браслет і накрутив його на палець. «Це взято у мертвої людини. Його літак розбився в Техасі, і рейнджер побачив його аварію і знайшов уламки. Він знайшов ще дещо. Дві валізи з фальшивими п'ятидоларовими купюрами. Нас відразу сповістили, і ми приступили до роботи. Я вважаю, що наші люди виконали велику роботу. Ми оточили територію та ніби вивчили цей літак за допомогою збільшувального скла. Я вважаю, що ми вивезли все, що мало хоч якусь цінність».

Він підійшов до карти і червоним олівцем намалював невелике коло в Техасі неподалік мексиканської кордону. «Це місце, де розбився літак, у парку Біг-Бенд. На щастя для нас він не згорів. За кількістю бензину у баках ми змогли визначити слід від літака. У певному радіусі, звісно. Це трохи допомогло нам, але це був тільки початок. По засохлому бруду і кільком гілкам і листям на шасі наші люди змогли його звузити. Найважливішим був бруд - він походив із золотовмісної землі. Ми знайшли дуже слабкі сліди золотої руди.

«У Мексиці багато золота, – сказав Хоук. «І це страшенно велика країна».

Представник ЦРУ холодно посміхнувся. «Точно, Девіде. Страшенно велика країна. Але нам пощастило. За допомогою зворотної проекції ми змогли визначити можливу точку відправлення літака, що розбився — звичайно, все ще в певному радіусі. Але ми шукали золоту ділянку, де рослинність відповідала тому, що знайшли на шасі, все в межах уявного курсу, заснованого на витраченому паливі. Ми вважаємо, що знайшли його. Співробітник ЦРУ намалював друге червоне коло, цього разу більше. Нік підійшов до карти, щоб подивитись на неї.

Зазначений район знаходився на західному узбережжі Мексики, приблизно паралельно до гирла Каліфорнійської затоки. Червоне коло тягнулося вглиб суші через Масатлан до Дуранго, а потім вигиналося на північ до Сьєрра-Мадри. Лінія повернулася до бухти Лос-Мочіс на запасній дорозі.

Панамериканське шосе.

Нік Картер подивився на співробітника ЦРУ. «Це дуже велика ділянка землі - для однієї людини». Він, звичайно, знав, що йому доведеться це зробити самому.

"Все не так погано, як здається". Співробітник ЦРУ поставив крапку на карті. «Тут, між селами Ла-Крус та Елота, знаходиться злітно-посадкова смуга. Знаходиться у приватній власності і зараз використовується – я розповім вам про це пізніше – але раніше аеродром використовувався для перевезення золота. У цьому районі видобувають золото, принаймні минулого. За нашою інформацією, зараз він спустошений. Залишаються. І це доволі дикий район. Район із бандитами. Про цих бандитів я теж скоро розповім.

Хоук підійшов до карти з сигарою в тонких губах. — Це єдина злітно-посадкова смуга поблизу?

- Наскільки нам відомо. Ми майже впевнені, що літак, що впав, злетів саме з цієї смуги. Все вірно. Зразки ґрунту, рослинність, витрата палива. Співробітник ЦРУ знову вказав на коло. «Підробки виробляються або принаймні поширюються звідти».

Хоук глянув скептично. 'Можливо. Але мені це здається надто простим. Я маю на увазі той літак, що пролетів над кордоном серед білого дня з купою грошей. Це напрошується на неприємності. Ці фальшивомонетники надто розумні для цього – подивіться, як вони повеніли країну цими банкнотами до того, як прокинулися люди з міністерства фінансів. Щось не так із цим....».

Співробітник ЦРУ погладив свій червоний чубчик. Раптом він став виглядати стомленим і напруженим. - Звичайно ти правий. Нас це теж збентежило. Але ми маємо якусь теорію. Пілота звали Антоніо Варгас. Ренегат, як ми чули у Мехіко. Декілька років тому його вигнали з мексиканських ВПС. І він мав репутацію п'яниці. Ми схильні думати, що цього разу він працював на себе – просто вкрав купу підробок і зник. Можливо, він знайшов, кому можна продати ці підробки в Штатах. Але це не має значення для нас зараз.

Нік провів пальцем червоним колом. "І ви хочете, щоб я пішов туди і подивився, що я можу знайти?"

"Справді", - сказав голова ЦРУ. — Але це лише твоя основна місія. Це набагато більше, ніж ви чули досі. Він подивився на свій годинник. — Пропоную зробити перерву, джентльмени. Я в настрої випити.

Нік зупинився на бутербродах та пиві. Хоук та людина з ЦРУ випили бурбон та скотч відповідно. Коли вони закінчили, співробітник ЦРУ розслабився за своїм столом та закурив сигару. Хоук теж почав шукати нову сигару. Нік сів біля карти на стіні, глянув на неї і викурив цигарку. Ні він, ні Хоук були готові до бомби.

— Китайські комуністи, — сказав співробітник ЦРУ нормальним тоном, — мають ескадрилью з шести атомних підводних човнів. Деякі можуть нести карликові підводні апарати, запускати та приймати їх у море. Ми вважаємо, що один із цих підводних човнів зараз знаходиться десь у Каліфорнійській затоці».

Це був перший раз, коли Нік справді бачив Хоука в шоці. – «Атомні підводні човни? Боже! Ви впевнені, що це помилка?

Рудий чоловік похитав головою. - 'Без помилок. Я хотів би, щоб це не було правдою. Вони у них справді є. Вони також можуть стріляти ракетами. Тільки вони не мають ракет. Ще немає.'

Нік відчув, як його кишки напружилися. Китайські підводні човни патрулюють західне узбережжя! То була неприємна думка.

Співробітник ЦРУ глянув на нього. «Ось чому я говорю про ціанід, — сказав він. «Ви повинні знати про ці підводні човни, щоб добре виконувати свою роботу, але ви не можете говорити про це, коли вас зловлять і катуватимуть. Нам знадобилося кілька мільйонів доларів та шість хороших агентів, щоб дізнатися про існування цих підводних човнів. Китайці охороняли цей секрет, як ми охороняли атомну бомбу. Але ми впізнали. Ми знаємо, де ці підводні човни. Але китайці не знають, що знаємо ми – і вони ніколи не повинні це дізнатися! Якщо дізнаються, пересунуть підводні човни, потім просто зникнуть, і нам доведеться починати все заново. Перш за все, ми повинні переконатися, щоб вони думали, що їх секрет у безпеці. Знову бос ЦРУ підійшов до карти. Він торкнувся Каліфорнійської затоки кінчиком сигари, що світився, залишивши на ньому пляму попелу. «Я сказав, що китайці мають шість підводних човнів. Це правда. Але тільки п'ять зараз там, де вони мають бути. Ми підозрюємо, що інший, шостий підводний човен, десь у цьому районі. Ми вважаємо, що вона має якесь відношення до підробок, а також до Партії Змія. І мушу визнати, що це вельми гіпотетично. Але у нас є деякі зачіпки та…

"Папір", - перебив його Хоук. «Це майже ідеальний папір, на якому друкують фальшиві купюри. Китайці роблять такий папір!

Представник ЦРУ кивнув головою. "Це варіант, який ми розглядали. Що вони провозять контрабандою папір для друку фальшивок. Але, на думку наших експертів, ці штампи придумали не китайці. Я розповім вам про це пізніше. Тепер нам потрібно зосередитись на підводному човні, який, як ми вважаємо. , Здійснює поїздку біля мексиканського узбережжя».

Співробітник ЦРУ збовтав залишок віскі у своїй склянці і на мить глянув у стелю. «Як ви знаєте, у нас багато станцій прослуховування у всьому світі. Деякі в місцях, які б здивували навіть тебе, Девіде. Що ж, протягом останніх двох місяців ми отримували відомості про те, що підводний човен, який явно не наш, переміщається вгору і вниз Західним узбережжям. Але вони потайливі як чума - постійно змінюють позицію та їх радіопередачі дуже короткі. Ще кілька днів тому ми не могли визначити їхнє становище. Потім нам пощастило, вони користувалися своїм передавачем довше, ніж звичайно, так що ми змогли зробити зразкове позиціонування. Він вказав на карту. — Так точно, наскільки змогли — біля півострова Баха і приблизно за сімдесят п'ять — сто миль від мексиканського узбережжя. Звичайно, це великий шматок океану, і ми не маємо особливої надії знайти їх, але ми робимо все можливе. Нині цей район патрулює дюжина есмінців.

Хоук запитав: Ми працюємо над цим з мексиканцями? Нік має це знати. Чи тримаємо ми їх у курсі?

Директор ЦРУ одразу не відповів. На суворому обличчі з'явився загадковий вираз. Він провів вказівним пальцем по вдавленому носі, дивлячись на Хоука.

— Не зовсім так, — нарешті сказав він. — Принаймні не повністю. Офіційно ЦРУ допомагає їм стежити за партією Золотого змія, про яку вони, здається, мало переймаються, але вони нічого не знають про інші проблеми».

Хоук похмуро кивнув головою. - "Я так і думав. Це буде звичайна «чорна» операція?

Посмішка директора була слабкою. 'Так. Ось чому ви були покликані. Я, ми визнаємо, що ви робите ці речі, проводите ці «чорні» операції, як ви їх називаєте. Нарешті ви з АХ у таких справах експерти.

Хоук кинув пожовану сигару в смітник і намацав новий. «Поки що ми згодні на це». Він повернув голову до Ніка. "Якщо мій агент буде на місці і візьме на себе цю справу, чи може він грати по-своєму?"

"Ні", - сказав співробітник ЦРУ. Трохи жорсткувато, подумав Нік. "Він не повинен перетинати лінії".

Нік швидше відчув підморгування Хоука, ніж побачив його. "Добре", - сказав його бос. 'Давайте рухатися далі. Я так розумію, є щось ще?

- 'Набагато більше. Повертаючись до китайського підводного човна, ми вважаємо, що він знаходиться поблизу. Як я вже сказав, ми маємо часткове виявлення її позиції. Але в цьому районі три серії досить секретних радіопередач. Одна з материка, на досить слабкому передавачі - слабкому, але здатному додзвонитися до підводного човна. По-друге, з підводного човна, як ми вважаємо, практично в будь-яку точку світу. Дуже потужний сигнал. Отже, ми маємо другу зачіпку, яка вказує на цю ділянку Мексики. Ми підозрюємо, що наземна станція передає на підводний човен, а підводний човен передає повідомлення їм. Ймовірно, також до Китаю. Вони також зарозумілі виродки. Вони використовують стандартний код.

Він узяв зі столу жовтий аркуш паперу і з огидою глянув на нього. «Це фрагментарне повідомлення, яке вловили наші станції прослуховування. Вони використовують стандартні процедури радіозв'язку, голоси ніколи не чути.

Слухайте:

'Кіготь - вага - топаз - верба - зелена гілка - жаба -мартіні - бо - це все, що ми дізналися з тієї передачі. Але, як бачите, це код, а не числа, і ми не маємо шансів зламати його. Він безрадісно посміхнувся. «У нас є хороші люди в Китаї, але у них ще не було можливості вкрасти їхню головну кодову книгу».

Хоук деякий час жував сигару. Потім: «Ви впевнені, що це китайський підводний човен? Чи не іншої країни?

Директор кинув папір. - «Спочатку це було можливо, але ми проаналізували записи в Бюро національної безпеки у Форт-Міді, і вони кажуть, що це безперечно китайський кулак». Нік знав, що кожна країна, кожна військова чи воєнізована організація має свій особливий спосіб кодової передачі, роботу з ключем. Зазвичай можна було визначити національність радиста, принаймні його організації по тому, як він натискав на ключ. Цей індивідуальний стиль називався китайським "кулаком".

Нік запитав: «Ці передачі — вони використовують автоматичний ключ, касети чи це робиться вручну?»

Директор глянув на інший аркуш паперу. - «Передачі з материка на підводний човен ручні, дуже повільні та аматорські. Тих, хто з підводного човна бозна куди, відправляють з автоматичним ключем, керованим експертом». Він глянув на годинник на волохатий зап'ясток. «Тепер підійдіть до карти, панове, і я розповім вам ще про деякі хитросплетіння цієї операції. Справи, з якими треба поводитися дуже обережно. Вони стосуються дуже важливого американського суб'єкта, або, швидше, суб'єкта, який володіє замком прямо посеред цікавого для нас району.

'Замок?' Це був скептично налаштований Яструб.

"Справжній замок", - сказав співробітник ЦРУ. «Камелот, порівняно з ним, — театральна сцена. Він був побудований на початку століття багатим видавцем, який хотів уникнути цивілізації. З того часу в нього було кілька власників, але та, що в нього є зараз, дама, з якою ми маємо бути такими обережними, відома в місцевому масштабі як Стерва. Я впевнений, що ти знаєш її справжнє ім'я, коли я говорю про неї…»

Нік уважно слухав і нічого не пропустив, але в іншому незалежному куточку його мозку пролунав сардонічний сміх. Нещодавно він пройшов курс підвищення кваліфікації щодо останніх досягнень у галузі «електронної розвідки», під час якого інструктор ясно дав зрозуміти, що час індивідуального людського агента майже закінчився. Гаджети та електроніка брали гору. Супутники-шпигуни кружляли навколо Землі зі швидкістю 25 000 км/год. Фахівець міг сісти, поклавши ноги на стіл, випити та порахувати міжконтинентальні балістичні ракети в Казахстані. Йому вдалося б підслухати радіопереговори між Кремлем та російським підводним човном в Арктиці. Чудові винищувачі У2 вже застаріли. І, за деякими даними, люди теж.

Нік Картер це знав. Хоук теж. Директор ЦРУ довів це зараз. Але зараз неминуче настав час, коли пристроїв та пристроїв стало не вистачати. Якщо потрібно було виконати якусь особливу брудну роботу, зазвичай пов'язану зі смертю, її могла виконати тільки людина. Людина. Справжній сміливий чоловік із потрібними м'язами та мізками. Якщо небезпеки та труднощі наростали, як снігова куля, і здавалися непереборними – тільки така людина могла здобути перемогу.

Співробітник ЦРУ сказав: Ти підеш туди сьогодні ввечері, Картер. Не забувай одного: з того моменту, як вас висадили на берег, і до того моменту, коли вас підібрали, ви повністю стоїте на своїх ногах. Відділ планування підготував для вас хороший камуфляж, і цього має бути достатньо, але якщо він не спрацює і ви потрапите в халепу, ми нічим не зможемо вам допомогти. Уряд Мексики не повідомляється про вашу присутність у країні, тому вам слід по можливості уникати поліції штату. І, по-перше, якщо наші підозри вірні та замішані китайці, вас не слід змушувати говорити! Якщо вас зловлять і намагатимуться, ви повинні самі покласти цьому кінець, перш ніж досягнете межі своєї витривалості. Це дуже ясно?

N3 коротко кивнув, трохи кисло посміхнувся. Це було справді дуже ясно. Хіба ж не завжди так було? Ймовірно, він був найкращим у світі агентом із «вбивств» — і його можна було не помітити майже так само легко, як хлопця, який керував офісами АХ.

Інструкції тривали годинами, поки навіть запас духовної енергії Ніка не почав вичерпуватися.

Хоук став дратівливим, майже похмурим, ретельно стежачи за кожною дрібницею підготовки. Директор ЦРУ зберігав величезне самовладання – досить легко, оскільки він був не тією людиною, щоби піти на це.

Вже давно було темно, коли Нік сів на катер на покинутій пристані. У зовнішній гавані на нього чекав підводний човен. Хоук був із ним. Співробітник ЦРУ вже був у літаку до Вашингтона. Хоук, сухий, мов зів'яле листя, простяг руку. «Buena suerte, хлопчику. Бережи себе.'

Нік підморгнув своєму босу. — Щось спало на думку, сер. Якщо мені вдасться дістати кілька мільйонів цих прекрасних підробок, ми з тобою зможемо вирушити в Паго-Паго на все життя. Тільки джин та коричневі дівчата під пальмами.

"Гарних снів", сказав Хоук.


4 - ДОБРЕ Зберігся труп


Американський підводний човен «Гомер С.Джонс» безшумно сплив у районі, де Каліфорнійська затока зустрічається з Тихим океаном. Гомер, як команда називала корабель, чекав заходу місяця. Тепер він ширяв, як гладкий сталевий кит. З гуркотом відкрився люк. Молодий лейтенант повів Ніка Картера вгору сходами на мокру палубу.

'Ми прибули. Люди негайно приготують для вас човен. Лейтенант придивився до берега за чверть милі від нього. Де-не-де в темряві виднілися розсіяні вогні, слабкі маяки цивілізації.

— Я гадаю, ми в потрібному місці, — сказав лейтенант. Він вказав ліворуч. «Ці вогні, мабуть, Ельдорадо. А там праворуч Ла Круз. Мені наказано висадити вас на берег між ними.

Шлюпка була спущена в спокійне море і вдарилася об підводний човен. Нік потиснув руку лейтенантові. — Дякую, лейтенанте. Ви зробили хорошу роботу. Давайте ще раз обговоримо наш план посадки.

'Добре. Ми триматимемося подалі від територіальних вод, чекаємо на ваше повідомлення... Два тижні чекаємо. Коли ми отримаємо сигнал, ми прибудемо до цього місця та заберемо вас після сигналу пізнання. Якщо за два тижні від вас не буде звісток, ми підемо додому. Лейтенант не бачив необхідності повторювати дані йому накази: огляньтеся і подивіться, чи не знайдете ви в цьому районі ще один підводний човен. Якщо так і якщо вона не може ідентифікувати себе, потопіть його. Тараньте її, якщо вам це потрібно! Це були його секретні накази від флоту, і, наскільки він знав, вони не мали жодного відношення до висадження цього ледаря на мексиканське узбережжя.

- Добре, - сказав Нік Картер. 'Добре. Я скоро побачу тебе. Сподіваюся протягом двох тижнів. Він пройшов по палубі до шлюпки, що чекала його. Лейтенант помітив, що ця людина, хоч і була схожа на бомжа, рухалася, як тигр. В його очах також було щось, що могло б налякати будь-кого. Вони міняли колір, ці очі, але завжди дивилися на тебе холодним поглядом, коли він говорив.

Високий чоловік не гаяв часу задарма. Він плавно і спритно стрибнув у шлюпку і притиснувся до підводного човна. Він озирнувся, підняв руку, і над водою пролунало м'яке привітання. Лейтенант помахав рукою, потім повернувся до бойової рубки. «Все вниз. Готуйтеся пірнати. Кіллмайстер поплив до берега, що виглядав як мерехтлива, швидкоплинна біла смуга у світлі зірок. Він почув шурхіт і булькання позаду себе, коли «Гомер» пірнув, але не озирнувся. Сузір'я над ним яскраво кружляло на тлі чорного оксамитового неба. Чудовий, спокійний вечір. Але скільки часу це займе? Посмішка Кіллмайстра була жорсткою. Його завданням було порушити цей всепоглинаючий спокій, цю мирну сцену. Він був піщинкою в устриці, колючкою, яка може дістати, а може і не дістати перлину там, де ЦРУ і АХ її шукають.

Хвилі були по коліна. Нік легко приплив до берега і розвантажив своє маленьке судно. Він здув надувний човен і веслом закопав його в пісок. Можливо, якийсь любитель пляжної піни знайде його та здивується. Він отримає за це кілька песо. Це мало значення.

Закопавши човен і розрівнявши пісок, Нік підняв важку сумку і закинув її собі на спину. У ньому були світські володіння Джеймі Макферсона, його камуфляжної особи. Він був пошарпаний, неохайний турист із цим ім'ям, плюс мав пошарпаний паспорт, з простроченим терміном дії. Паспорт був майстерно старий і просочений потім, так що його ледве можна було прочитати.

Нік добрався до ряду невисоких дюн і побрів до них, пов'язуючи в піску по самі краї своїх рваних черевиків. Він не мав ілюзій щодо того, що станеться, якщо його спіймає мексиканська поліція. Тюремна камера. А Мексика не славиться ні в'язницями, ні поводженням із ув'язненими. Поліція не повинна була його зловити. А якщо й не потрібно, то він не хоче, щоби його змушували вбивати копа.

Він покинув пляж і пірнув у густий підлісок із кривими соснами, високою грубою травою та рослинами агави. Згодом він вийшов на шосе, чорну двосмугову дорогу, що тяглася з півночі на південь. Дорога була тихою і безлюдною, і не було жодних ознак того, що по ній колись проїжджала чи проїде машина. Нік перейшов дорогу і зістрибнув у канаву, щоб перепочити. Лише десять хвилин, сказав він собі. Він мав пробратися трохи вглиб країни, недалеко від села Косола, до того, як зійде сонце. Він закурив, але не з золотим мундштуком, а найдешевшу мексиканську сигарету, вдихнув їдкий дим і замислився. Місія розпочалася добре. Його камуфляж був би добрий, якби він міг триматися подалі від мексиканської поліції. Якби його спіймали, то камуфляж фактично став би недоліком - він був нелегалом у Мексиці, по-перше, і він був бродягою, "золотим копитом", який нелегально шукав золото. Часи старателів-фрілансерів у Мексиці давно минули. Їм був потрібний дозвіл, і вони мали ділитися виручкою з урядом. Нік не мав ліцензії, і він ледве міг поділитися неіснуючою виручкою. Він не думав, що він матиме багато часу, щоб справді шукати золото. Тим не менш, він повинен був справити належне враження, розбити свій табір і вдати, що шукає золото. З погляду АХ його одяг був шедевром. Він виглядав саме так, як і мав виглядати — бродягою, який намагається заробити достатньо грошей для чергової спроби розпочати нове життя. Його шапка — подертий, крапчастий і подертий головний убір — була старим армійським капелюхом, тим самим, який носили американські солдати, коли вони переслідували Панчо Вілья вздовж Ріо-Гранде. Бог знає, як ЦРУ!

На ньому була армійська сорочка та рвані вельветові штани, заправлені в чоботи. Під ним була брудна майка та брудні кальсони. У його шкарпетках були дірки, і вони пахли, хоч у нього в сумці була чиста пара. Крім того, у сумці він мав сильний оптичний приціл — що було б важко пояснити, якби він потрапив до рук поліції — і старий револьвер Уеблі, випущений ще до Першої світової війни. Це був великий, важкий і незграбний револьвер — і в ньому було лише кілька набоїв, але це була така вогнепальна зброя, яку могла б носити людина на кшталт Джеймі Макферсона. Ніку довелося досить неохоче визнати, що його «люгер» був би недоречним. Ні його стилет Хьюго, ні маленька смертоносна газова бомба П'єр. Він почував себе дещо голим без своїх старих товаришів, але ЦРУ наполягло на тому, щоб він в'їхав у країну «чистим», і вони з Хоуком нарешті змирилися з цим.

Його борода, чорна і груба, коли він дозволив їй відрости, вже свербіла. Нік на мить почухав його, потім підняв сумку і вибрався з канави. Години через чотири розвидниться, а йому треба було максимально використовувати темряву. Він узяв курс, пірнув у осиновий гай і почав підніматися довгим схилом, який привів його до пагорбів біля підніжжя Сьєрра-Мадре, де дорога спускалася в Дуранго.

Нік підтримував швидкий, бадьорий темп на схід. Він безперервно піднімався. Він перетнув другорядну дорогу, а потім місцевість стала більш дикою, з глибокими каньйонами, крутими скелями та довгими сланцевими льодовиками. Коли на сході з'явилася смуга перламутру, він побачив сліди копалень — старі шахти, що зяяли, як чорні зуби, в скельних стінах — і гірський струмок, на який ось-ось звалиться гнила споруда. Кілька разів він проходив повз хатин і халупок, одиноких і гнилих, але не зупинявся. Але хатини наштовхнули його на думку. Нік Картер не став би спати на твердій підлозі, якби в цьому не було потреби.

Йому сказали, що цієї пори року в цій частині Мексики помірний сезон дощів. Інформація виявилася вірною. Туманні сірі та білі хмари швидко збилися в купу, не звертаючи уваги на золоту гірлянду сонця, що сходить на сході, і незабаром випав теплий срібний дощ. Нік плентався далі, насолоджуючись м'якими краплями на своєму обличчі.

Раптом він підійшов до скелі, що нависала. Під ним лежала довга вузька долина, буйно-зелена барранка, яка, здавалося, була висічена з пагорбів. Він одразу відчув, що це те, що він шукав. Він опустив сумку, сів і, звісивши черевики з краю скелі, глянув униз. Вузький струмок кружляв і мчав дном долини, танцюючи навколо валунів і скель у шоу білої піни. Мабуть, це добре місце для пошуку золота, подумав Нік.

Він озирнувся, і його гострі очі нічого не впустили. Праворуч від нього, там, де починалася долина, була скеля з плоскою, посипаною валунами вершиною. Звідти, подумав він, йому має бути видно все довкола. З укриття скель він повинен мати можливість бачити узбережжя і так само далеко всередині країни. Він матиме однаковий вид на північ і південь. Тоді як на дні долини він буде захищений від сторонніх очей. Так. Це було воно.

Нік йшов краєм урвища, шукаючи шлях униз, такий, щоб не зламати собі шию. Це було не легко. Скелі на його боці долини мали круті схили тут і там протягом приблизно двохсот футів. Якби він підійшов до барранки з іншого боку, було б легше; там дно долини нахилялося під легким кутом сорок п'ять градусів до порослої деревами плато. Нік вилаявся собі під ніс. Все було б добре, але його просто не було по той бік!

У цей момент скеля зробила крутий кут, і він побачив міст. Він підійшов і глянув на нього з огидою. Ні Хоук, ні ЦРУ не були б задоволені, якби він зламав собі шию на дні каньйону. Від мертвого агента толку мало. Нік перевірив кінець мосту ногою, чому хитка конструкція відразу захиталася.

Це був, подумав Кіллмайстер, міст, який ви бачили б у пригодницькому фільмі, дія якого відбувається у високих Андах. Вона була вузькою, достатньою для однієї людини, і зловісно прогинається посередині. Він був зроблений із широко розставлених дощок, скріплених сталевими тросами. По обидва боки була мотузка, закріплена то тут, то там разом із дерев'яними стовпами.

Раптовий порив вітру промайнув баранку, і місток затанцював, як дервіш. Нік знизав плечима і пішов далі. Міст розгойдувався, пірнав, скакав і дрейфував під його ста вісімдесятьма фунтами, але не зламався навпіл. Коли він добрався до іншого боку, він весь спітнів, і його борода сильно свербіла. Але коли він нарешті досяг дна долини, він був задоволений. Це було ідеальне місце.

На цій низькій стороні барранки стрімкий потік було перекрито. Гниючі балки та зламані дошки — усе, що залишилося від шлюзу, свідчення того, що тут шукали золото. Велике озеро було осушене проривом у центрі греблі. Саме озеро виглядало привабливо зеленим і здавалося глибоким. Нік пообіцяв собі прийняти ванну, як тільки влаштується.

Біля кам'яної стіни стояла іржава хатина Ніссена, майже прихована гаєм червоних кедрів та примавери. Нік подивився на неї із задоволенням. У кількох місцях вона прогнила і двері зовсім зникла, але вона чудово підходила. Атмосфера запустіння послужила йому хорошу службу. Він хотів побути на самоті якийсь час. Коли настане час, можливо, йому доведеться показати себе навмисно, хоч би для залучення куль, але не зараз.

Він ступив під іржавий навіс хатини. Дощ припинився, і сонячне проміння просочувало пил крізь дірки в даху. Хата була порожня, якщо не рахувати трьох ліжечок, збудованих уздовж однієї стіни, і старої грубки в кутку. Труби на грубці не було, хоч у даху для неї була дірка. Коли Нік підійшов до плити, щоб перевірити її, пролунав шарудіння, і три ящірки прошаркали до дверей.

— Вибачте, хлопці, — промимрив Нік. «Житловий стан поганий». Але ящірки змусили його замислитись, і він ретельно обшукав хатину. Під гнилою половицею він знайшов трьох смертоносних скорпіонів та величезну жабу. Нік відігнав скорпіонів з хатини ціпком і вбив жабу маленькою складною лопатою, яку приніс із собою.

Коли він позбавив свого нового будинку від паразитів, він повернувся до грубки. Вона була набита чорним жирним попелом. Нік взяв жменю і дозволив їй ковзнути крізь пальці. Його гарне, кістляве обличчя виражало крайню зосередженість, коли він довго дивився на попіл. Або нерви на кінчиках його пальців обманювали його, або попіл був все ще невиразно теплим! Кіллмайстер знав, що щільно запакований попіл у захищеному приміщенні довго зберігає тепло. Два дні? Три?

Він кинув свою сумку на одне з голих дерев'яних ліжок, розпакував її, перевірив негабаритний «Уеблі» і засунув його за пояс. Він ніколи раніше не стріляв із «Веблі» і сумнівався, що той зможе вразити хлів, навіть якщо він буде у сараї, але візуально це була грізна зброя. Мініатюрні гармати. Напевно, теж виглядало як гармата.

Він також дістав неглибоку каструлю з дрібною сіткою на дні, за допомогою якої він мав намір зробити вигляд, що шукає золото.

Перш ніж розпочати, він на мить затримався біля дверей. Він не ворухнув жодним м'язом, і глядач не зміг би виявити його дихання. Він міг бути примарою, яка мешкає в затіненій хатині. За межами хатини він чув і бачив, як життя йшло своєю чергою. Білки бігали туди-сюди, а птахи пустували і співали в зеленій клітці дерев навколо хатини. Нік заспокоївся. Нині там нічого і нікого не було. Не було істоти, якій там не місце.

Кіллмайстер повернувся до плити і взявся до роботи. Він наповнив каструлю жирною золою і почав її проціджувати. Заглибившись у закопчені маси, він виявив, що мав рацію. Попіл був ще теплим. На даний момент його не турбувало, що це може означати, хоч він і усвідомлював наслідки. Його усамітнення може бути порушено будь-якої миті.

Коли він закінчив, у нього на підлозі була купа попелу і три більш менш цікаві предмети. Вони можуть бути більш захоплюючими, якби він зрозумів, що вони означають.

А – обгорілі залишки чоловічого гаманця.

Б - кут паспорта, де видно лише частину візового штампу.

C - чорнена срібна монета, яка при очищенні виявилася монетою в 5 крузейро. Бразильські гроші.

Решта була попелом. Дурно і відверто, хоч він думав, що знайшов волокна в цьому матеріалі. Згорілий одяг?

Його руки та передпліччя перетворилися на масу липкого бруду. Нік поклав свої три знахідки на інше ліжко, потім взяв свою фляжку і неквапом попрямував до озера. Він кинув таблетку віоформу у фляжку і налив у неї води, потім подивився на озеро. І піддався спокусі. Якби за ним спостерігали, що було цілком можливо, то прийняти ванну було б у природі брудною «золотою підковою».

Кіллмайстер швидко роздягнувся і посміхнувся до себе, стоячи в брудних кальсонах. Якщо хтось і спостерігав, то, мабуть, його потішило видовище. Навіть такий фізично чудовий екземпляр, як Нік, мав виглядати дещо комічно в кальсонах з обвислими колінами. Він пірнув у озеро, щоб здійснити довге плавання, і виявив, що вода досить холодна, щоб підбадьорити. Він проплив туди-сюди близько десяти разів гарним кролем на повній швидкості, а потім пірнув на дно. Як він і припускав, це було глибоке озеро. Щонайменше семи метрів. Він набрав з дна жменю і підвівся, тупцюючи на місці, обережно промиваючи між пальцями зразок з дна — мул, пісок і гравій. На його долоні залишилося кілька крихітних цяток золота. Виходить, поблизу було ще золото. Недостатньо, щоб зробити його комерційно привабливим, але волоцюга, яким він мав бути, потенційно міг заробляти від двадцяти до тридцяти доларів на день. Тим краще для його камуфляжу. Тим більше, що він не мав проблеми з контрабандним вивезенням золота з Мексики.

Нік трохи поплавав навколо озера, погрівся на теплому сонечку, потім знову пірнув. Пройшло багато часу відколи він справді перевіряв свої легені. Минулого разу він протримався трохи більше чотирьох хвилин, але витривалість під водою залежала від практики та практики, а ні тим, ні іншим не займався. Він торкнувся дна і почав невиразно принюхуватися, кілька разів озирнувся в пошуках дрібної риби і погнався за великою переляканою черепахою.

Коли він побачив це, його легені тільки почали трохи хворіти. Випадковий промінь сонця якимось чином пробився крізь густу зелень і відбився від білого предмета, що лежав на дні. Нік плавав там. Це було оголене тіло чоловіка, руки та ноги якого були пов'язані залізним дротом. Талія мерця була обмотана мотузкою, яка, у свою чергу, була прив'язана до мішковини, набитої камінням. Хтось хотів бути впевненим, що мертві ніколи не воскреснуть.

Біль спалахнув у його легенях, і йому довелося піднятися нагору. Він зробив десять глибоких вдихів і знову пірнув, цього разу з мисливським ножем. У рукоятці було заховано дуже чутливий електронний пристрій, але експерти запевнили його, що він водонепроникний.

Нік перерізав мотузку і звільнив тіло від вантажу каміння. Він підняв його на поверхню та витяг на берег. Він стояв, мокрий на сонці, і його засмагла шкіра сяяла. Він відчував вібрацію та життя, коли дивився вниз на мертве тіло.

То був труп чоловіка років п'ятдесяти. До лисого черепа приклеїлися пасма світло-русявого волосся. Витрішені, пильні очі були блідо-блакитними. Це був досить невисокий чоловік, квадратна і міцна статура, з добре розвиненими біцепсами. Коли його вбили, він відчайдушно потребував гоління. І його добре вбили. Його груди були пронизані поруч маленьких блакитних дірочок. Хтось, як здогадався Нік, майже спустошив у нього весь магазин автомата Томпсона. Кіллмайстер присів поруч із трупом і дюйм за дюймом обмацав шкіру, що тепер стала неживою. Татуювання знайшов одразу. Він був високо на зовнішній стороні лівої руки, трохи нижче за накачаний біцепс. Татуювання у вигляді двох однакових блискавок. Сумно відоме татуювання СС! Нік присів навпочіпки і тихенько свиснув. Шутцстаффель. Гітлерівська еліта. Брудна банда ренегатів, головорізів та вбивць. На них, як і раніше, полювали, як на щурів, але багато хто, як і раніше, тинявся на волі, гарячково перебігаючи з однієї нори в іншу. У більшості було видалено це татуювання блискавок зі шкіри. Мрець, який зараз дивився на нього, був одним із зарозумілих.

Нік взяв лопату і викопав неглибоку могилу. Він кинув тіло всередину, накрив його та засинав землею. Він не хотів забруднювати своє озеро трупом.

Він одягнувся, сунув мисливський ніж у черевик і повернувся до каюти. Він узяв Крузейро і знову глянув на нього. Ходили чутки, що у Бразилії багато колишніх нацистів. Нік підкинув монету високо в повітря і знову впіймав її. Той, хто вбив людину і спалив весь її одяг та майно, не взяв монети. І тепер вона розповіла частину історії. Кіллмайстер не наважувався здогадуватися про інше. Ймовірно, це не мало нічого спільного з ним чи його місією. Майже, напевно, немає. І все ж хтось убив нациста, есесівця, і втопив тіло там, де, як він сподівався, його ніколи не знайдуть. Це саме собою мало значення. Важливо було, щоб попіл був ще теплим!

Нік неохоче визнав, що, мабуть, він не такий самотній, як сподівався. Тим не менш, він повинен був продовжувати відігравати свою роль згідно з планом.

Він повісив бінокль на шию та під сорочку. Уеблі вже була в нього за поясом, він дістав із сумки банку квасолі і з'їв її під сосною. За гаєм примавери він викопав невеликий туалет і скористався ним, потім відкинув відро і знову закопав вбиральню. З лопатою і каструлею він пішов вгору за течією до далекого кінця барранки. Він сподівався справити враження грінго, що шукає гарне місце для нелегального промивання золота.

Він знайшов неглибоке місце, де струмок перекидався об великі валуни, і перейшов на інший берег. Він зупинявся тут і там, щоб просіяти трохи землі, а тим часом продовжував йти вгору. Час від часу він знаходив у каструлі крупинки золота, які акуратно клав у шкіряний мішечок. Якщо мексиканська поліція схопить його, то йому знадобиться щось, що доведе, що він сумлінний "золотошукач". Якби влада була в хорошому настрої, вона могла б у кращому разі вигнати її з країни. Що саме собою було, звичайно, поразкою. він з'явився в АХ, підібгавши хвіст. При цій думці звичайні риси обличчя N3 набули похмурого виразу. Такого з ним ніколи не траплялося. Він не думав, що це станеться цього разу.

Він провів цілий день, граючи комедію. Сонце почало сідати на заході, і небо заливалося всіма кольорами веселки, коли він знайшов те, що шукав наприкінці барранки. Це був майже безвихідь, незграбний яр, але нарешті він знайшов крутий прохід, вузький і підступний, що веде з яру на пологий схил гори. Він залишив свою каструлю і лопату біля струмка і прослизнув через вузький прохід, ковзнувшись на сланці. Прохід закінчувався купою величезних валунів неподалік плато, яке він уже бачив. Праворуч від нього, за півмилі, була плеската гора. Пояс дерев і густий підлісок утворював хитку лінію від плато до підніжжя гори. Достатньо прикриття, подумав він, для того, хто вміє користуватися прикриттям. І він це знав. Головне було дістатися точки огляду до того, як стемніє.

Сонце наполовину потонуло у Тихому океані, коли Нік Картер досяг вершини гори. Він мав рацію — він дивився на все на милі в усіх напрямках. Він знайшов нішу між валунами та поправив бінокль.

Праворуч, на північному сході, біліло в сутінках село Косола. Він повинен був піти туди наступного ранку, щоб його побачили, щоб його помітили, і щоб зробити покупки. Він не думав, що в такому маленькому селі знайдеться звичайний поліцейський.

Нік повільно повернув бінокль проти годинникової стрілки і оглянув ландшафт, що обсипався. Подекуди він бачив зяючі пащі старих шахтних стволів, хиткі вежі, що гниють. Від одного з валів у нікуди вела іржава вузькоколійка. Поруч із ним стояла стара парова машина. Раптом Кіллмайстер задоволено загарчав. Ось воно. Злітна смуга. Маленький аеродром, звідки, на думку ЦРУ, п'яний Варгас піднявся з вантажем фальшивих банкнот. Нік уважно вивчив злітну смугу. Бур'яни росли, і поле виглядало неохайним, але він ясно бачив сліди літаків, що недавно злітали і приземлилися. Наприкінці вітровказівник ліниво погойдувався на вечірньому морському бризі. Був металевий ангар та незабарвлене дерев'яне робоче місце. Все справляло враження запустіння.

Вирита доріжка вела від злітно-посадкової смуги до двосмугової дороги, яку він перетнув уранці. Нік навів бінокль і подивився по чорній стрічці дороги на північ, де путівця повертала ліворуч і закінчувалася високими металевими воротами. Одразу за брамою знаходилася кам'яна караульня.

Він опустив бінокль, щоб запалити цигарку, а коли знову підніс бінокль до очей, то побачив, як на дорозі з'явилася машина. Це була блискуча дорога машина, і останні промені сонця відбивалися від блискучого чорного кузова. Нік із задоволенням кивнув. Роллс. Такий автомобіль міг належати лише власнику замку Ель Мірадор. Сторожова вежа. Ця досить відома та екстраординарна жінка, відома у місцевому масштабі як Стерва.

Нік дозволив сигареті звисати з куточка рота, роздивляючись жінку в машині. Можливо, пані виїхала повісити якихось мужиків чи хоча б відшмагати їх. Вона була здатна і на те, і на інше, якщо чутки вірні.

Що ж до дами та її знаменитого замку, його накази були дуже чіткими. Руки геть! вона була VIP. Не турбувати. Якщо тільки не було дуже малоймовірного випадку, що вона була причетна до фальшивок чи Партії Змія. Директор ЦРУ практично заявив, що Герда фон Роте - це її справжнє ім'я поза підозрою. Він не зайшов так далеко, але натякнув на це. Спостерігаючи за «роллсом» у бінокль, Нік Картер посміхнувся. Він знав краще. Ніхто не був поза підозрою! Це було кредо АХ та Хоука та це також було його кредо.

Йому здалося, що він побачив спалах білого волосся, коли «Роллс» з'їхав з шосе на путівець, що веде до замку. Жінка була платиновою білявкою? Людина з ЦРУ, мабуть, сказала йому, хоча фотографії не були доступні одразу. Нік знизав плечима. Дивно, що він не міг пригадати. Не те щоб це мало значення, якщо дама була такою ж «чистою», як ЦРУ начебто думало про неї.

"Роллс" зупинилися перед воротами. З вартового приміщення вийшли два охоронці у формі та відчинили ворота. Нік усміхнувся, побачивши, як вони віддають честь по-військовому. Сука тримала своїх людей під підбором.

Роллс в'їхав у ворота і поїхав довгою звивистою дорогою, яка зникала між густими деревами. Нік втратив машину з поля зору і знову повернувся до охоронців у формі. На кашкетах вони мали щось на кшталт срібного значка. Там не було розпізнавальних знаків. Обидва чоловіки носили добре начищені ремені з кобурою з клапаном. Нік задумливо насупився - чого так боялася дама? За мить він насупився ще більше, коли один із охоронців увійшов у караульне приміщення і повернувся з автоматом. Він сів на стілець біля бічної стіни гауптвахти і почав чистити його ганчірками та олією. Бінокль був настільки потужним, що Нік міг бачити плоске обличчя чоловіка, яке нічого не виражало.

Що, чорт забирай, відбувається в цьому замку, подумав Нік. Охоронці з автоматами! Милі дротяного паркану з колючим дротом. Це справді були заходи безпеки, але чому такі масштабні? Що мала приховувати дама?

З-за дерев він майже не бачив самого замку, казкового Ель-Мірадора, який так багато разів фотографували та описували. Принаймні у минулому. Нік безперечно пам'ятав, як співробітник ЦРУ говорив, що останніми роками про замок мало що писалося. Журналісти та фотографи більше не віталися. Стерва жила самотньо між своєю пишнотою та своїми мільйонами, і їй це так подобалося.

Те, що він міг би бачити в замку, нагадало йому казковий замок, який він колись бачив уздовж Рейну. Він побачив вежі й вищі вежі із зубчастими стінами та фальшбортом із вічками, що виходять на невидимий рів. З найвищої вежі, високого шпиля, майорів великий прапор. Вітер туго затягував прапор, і Нік побачив декаль — самотню білу лілію на червоному полі. Він не міг не посміхнутися безглуздості цієї сцени. Пишність, навіть велич, у цій обстановці разом із меркантильністю. Біла Лілія. Логотип White Lily! Мільйони баночок увірвані щороку купують жінки по всьому світу. Жінки, які сподівалися, що біле желе зробить їх такими красивими, як Герда фон Роте. Жінка відома у місцевому масштабі як Стерва.

Нік м'яко посміхнувся і похитав головою. То справді був божевільний світ. Але Де Тіф, її замок та її косметика не мали нічого спільного з його місією. У неї були мільйони, тож їй не потрібні були фальшиві купюри. Та й у мексиканській політиці така жінка навряд чи брала б участь. Ні. Це був збіг, і нічого більше, що Стерва та її замок опинилися в центрі всього цього. Серед великої території він мав це досліджувати.

Проте літак злетів з цієї злітно-посадкової смуги. Злітно-посадкова смуга належала цій дамі, як і, наскільки було відомо мексиканській поліції, Бічкрафт. Варгас був найнятий цією жінкою. Це все, що знала мексиканська поліція.

Нік усміхнувся. Вони, звичайно, були б більш зацікавлені, якби ЦРУ щось сказало про дві валізи з фальшивими грошима, які було знайдено у літаку. Але ЦРУ нічого не говорило про це. ЦРУ тримало це при собі і лише повідомило, що громадянин Мексики загинув у вкраденому літаку.

Вже темніло, але мало темно, щоб стрілок його не побачив. Куля відскочила від валуна ліворуч від Ніка і відчайдушно зарикошетила з боку на бік.

Нік упав на землю і спробував закопатись у скелю. Ми не одні, подумав він із повною відсутністю благочестя. Чорт забирай - ми не самотні! З «Веблі» в руці він пробрався боком до укриття скелі, що нависала, і став чекати наступної кулі.


5 - СУКА


У мертвій тиші, що настала, Ніку здалося, що він почув десь у сутінках глузливий сміх. Він не був упевнений — це могло бути луна або її уява. Принаймні він більше цього не чув. І більше в нього не стріляли. Була тільки тиша, і ставало все темніше, і щебетали маленькі пташки. Він лежав нерухомо, ледве дихаючи, швидко розуміючи. Тепер, коли він був у найвищій точці землі на багато миль навколо, постріл був зроблений знизу, з одного з незліченних ущелин, ярів і скельних скель, що покривали місцевість. Це була спеціальна засідка.

І все ж стрілок промазав! Хоча стріляти в гору було непросто, особливо в сутінках, йому все одно було цікаво. Якби стрілець спробував ще раз, якби він спробував притиснути Ніка кількома пострілами, то це була б інша справа. Але постріл був лише один. Це й глузливий сміх - невже він справді його чув?

Альтернатива полягала в тому, що хтось грав із ним у гру; його попередили, що його спостерігають. Хто Бандити, директор ЦРУ? Підлеглі стерви? Члени Партії Змії? Друзі колишнього нациста, якого він так недавно поховав? Нік знизав плечима і з деяким зусиллям вирвався з ментального клубка. Згодом це стане очевидним. Це завжди траплялося.

Він лежав без руху протягом години. Повз нього пролетів птах, не помітивши його. Нарешті він повернувся до барранки. Його очі світилися бурштином, коли він легко переступив шлях, яким раніше ходив лише одного разу.

Нічого не було порушено в хатині або довкола неї. Слідів відвідин не було. У темряві Нік зрізав кілька кедрових гілок і зробив фігурку людини, що спляться на ліжку з сумкою. Він накрив її своєю єдиною ковдрою.

Золота точка місяця піднялася над тупими зубами Сьєрри на сході, коли вона виповзла з хатини і сховалась у низьких гілках сосни на ніч, щоб нести вахту.

Це виявилося марними зусиллями. Єдиним його відвідувачем була пума. Великий кіт безшумно вийшов з-за дерев за озером, прокрався на своїх оксамитових лапах, що крадуться, і зупинився, почувши людський запах. У жовтому спалаху він зник.

Поки світанок заливав блідим промінням гірські вершини, Нік заснув, обхопивши руками свою гілку. Коли він прокинувся, сонце було в небі вже три години. Він спустився вниз, проклинаючи свою пильність і відчуваючи себе трохи ідіотом. Проте було необхідно прийняти цю обережність. Він умився в озері. Потім, з Веблі за поясом і захованим за сорочку, він обійшов озеро і піднявся на плоскогір'я. З іншого боку він спустився і знайшов стежку, що веде до села Косола. Він пішов за нею, ідучи спокійно. Він посперечався, що в селі не буде поліції, а похід за покупками допоможе зіграти роль "золотого копита". Крім того, похмуро подумав він, це може спровокувати якусь реакцію, крім стрілянини, у тих, хто за ним спостерігає. На похмурому погляді N3 був елемент подиву, коли він йшов далі. Співробітник ЦРУ запевнив його, що щодо бандитів можна не турбуватися. Тепер Ніку було цікаво, як ЦРУ міг бути так у цьому певен. Чи мали вони якісь приватні домовленості з Ель Тігре та його бандою головорізів? Десь у глибині свідомості Нік відчув перший укол напруги. Чи буде справа в тому, що ліва рука не знає, що робить права? Затока Свиней у меншому масштабі? Він дуже добре знав, що ЦРУ не розповіло йому всього. Вони ніколи цього не робили!

Але хоч би якими були перешкоди, у нього була своя робота; він був підзвітний Хоуку та АХ і довелося продовжувати. Але коли він увійшов у село, невиразне відчуття лиха, що наближається, не покидало його.

Це було похмуре село, типове для бідності та інертності, якими намагалася скористатися Партія Змії. Нік Картер, досить аполітична постать, одразу побачив, що це може стати благодатним ґрунтом для комунізму. Називається, звісно це, інакше. Китайські комуністи не були ідіотами.

Там була єдина похмура вулиця з старими глинобитними будинками. Посередині вулиці біг відкритий водосток, забитий брудом. Сморід і злидні були всюди, вони нависли хмарою над селом, чіпляючись за нечисленних селян, які човгали повз нього без звичайного в Мексиці дружнього вітання. Нік помітив крадькома погляди, коли шукав можливого поліцейського. Жителі села, звичайно, одразу зрозуміли, хто він такий. Нелегальний золотошукач. Якими б грубими і недружніми вони не були, він сумнівався, що хтось донесе на нього владі; такі люди зазвичай не мали добрих стосунків із поліцією.

Наприкінці вулиці він знайшов стару забігайлівку, освітлену свічками і масляною лампою, що димить. Електрики на селі, звичайно, не було. Ні проточної води. Воду доводилося купувати з одного комунального насоса. Коли Нік постукав у стійку - за нею нікого не було - він не міг не провести різке порівняння між цим селом та Акапулько. Це були два різні світи. Щоправда, це була одна з найбідніших провінцій, і мексиканський уряд робив, що міг, але ці люди жили в невігластві, злиднях і розпачі. Жодна з кривавих революцій у їхній країні нічого для них не зробила. І ось тут і в подібних місцях Партія Змії виборола місця у палаті депутатів і навіть у сенаті. Партія була ще слабка, але на марші. І вона, на думку експертів АХ та ЦРУ, фінансується за рахунок доходів від фальшивих грошей, які вразили американську економіку. Вони були розумними ворогами, ці китайці!

Нік знову постукав у стійку. Стійка теж була гнилим. Він глянув на вицвілий плакат над баром, що кричить рекламу пива. Бродячий собака кольору розведеної гірчиці прослизнув у двері і сховався під стіл. Якимось чином вигляд нещасного собаки викликав подразнення Ніка. Він ударив кулаком по стійці. 'Прокляття! Тут є хто небудь?'

Старий, обвітрений і сутулий чоловік із гротескно розпухлими фалангами пальців вийшов із задньої кімнати. — Вибачте, сеньйоре. Я тебе не чув. Моя онука, маленька дівчинка, померла сьогодні вранці, і ми готуємось до похорону. Що бажаєте, сеньйоре?

Текіла, досі фаворит. І мені шкода вашій онуці. Чому вона померла?

Старий поставив перед Ніком брудну склянку та півпляшки дешевої текіли. Він висунув сіль, половинку лимона та тарілку сушених скибочок манго. Нік налив, не звертаючи уваги на лимон - він виглядав запліснявілим, - але використовував сіль. Старий апатично дивився на нього, поки Нік не повторив своє запитання. Потім він знизав плечима і розвів руками у старомодному жесті поразки.

— Через лихоманку, сеньйоре. Черевний тиф. Тут це часто трапляється. Деякі люди кажуть, що це відбувається з криниці, з якої ми всі маємо пити.

Нік налив собі ще склянку текіли. — У вас на селі немає лікаря? Дурне питання!

Старий похитав головою. — Лікаря немає, сеньйоре. Ми надто бідні. Ніхто не хоче залишатися в нашому селі. Уряд обіцяв нам лікаря та сироватку, але вони не приходять. Лікар не приходить, тож наші діти помирають».

Настала довга мовчанка, що порушується лише дзижчанням мух. Кантина була сповнена ними. Нік спитав: «У селі є поліцейський?»

Старий лукаво глянув на нього. — Поліції немає, сеньйоре. Вони не заважають нам. І ми їм не заважаємо. Нам начхати на поліцію!

Нік уже збирався відповісти, коли почув звук дорогої машини на вулиці. Він підійшов до дверей, зник з поля зору і визирнув назовні. Це був «ролс-ройс», який він бачив у бінокль минулої ночі. Цього разу він не побачив спалаху срібного волосся. Якими б не були наміри водія Роллса у цьому віддаленому селі, дама, мабуть, до цього не причетна. Машиною керував невисокий товстун, схожий на метиса або, на погляд досвідченого N3, на китайця, який намагається зійти за метиса. "За цих обставин це цілком можливо", - подумав Нік. Він з цікавістю спостерігав, як "Роллс" зупинився відразу за закусочною, і з нього вийшов водій. Він був одягнений у спортивні шорти та модну спортивну сорочку, а також у сині кросівки. Він йшов пружною ходою і його постать справляла враження незграбної мускулатури, потужної згорнутої пружини. Дзюдист, подумав агент AX, чи каратист, мабуть. Він зробив уявну позначку. У чоловіка був невеликий молоток та великий згорнутий аркуш паперу. Він підійшов до глухої стіни покинутого глинобитного будинку і прибив до неї плакат, вийнявши цвяхи з рота. Нік не міг прочитати слів, але зображення змії було досить чітким. Золота змія з хвостом у роті, така ж як браслет, який він бачив.

Другий чоловік висунув голову із заднього вікна "Роллса" і щось сказав метису. На чоловікові була біла панама, але Нік міг ясно бачити обличчя.

Він був рум'яний, вгодований, почав трохи товстіти. Свиняча морда, яку він нещодавно бачив на глянцевій фотографії із Сан-Дієго. Цю людину звали Максвелл Харпер, і він був директором великого агентства зі зв'язків із громадськістю в Лос-Анджелесі. Він керував рекламною кампанією косметики De Teef.

Харпер також займався рекламою Партії Змії, звідси дещо поверховий інтерес із боку ЦРУ. на нього. Чоловік не робив нічого протизаконного, як ясно дав зрозуміти директор. Він був зареєстрований в уряді Мексики та мав дозвіл на роботу. Зміїна партія відкрито платила йому за проведення кампанії. Проте за ним стежили. З того, що директор не сказав, Нік зробив висновок, що ЦРУ дещо турбувався про Максвелла Харпера.

Метіс перестав кріпити плакат і пішов назад до машини. Замість того, щоб сісти за кермо, він узяв з переднього сидіння другий рулон паперу, сказав Харперові і попрямував до кафе-закусочної. Нік обернувся і пішов до задньої частини буфета. Проходячи повз бар, він підняв двадцять песо і приклав палець до губ. Старий кивнув головою. Нік прослизнув через двері до задньої кімнати. Він прочинив двері і прислухався. Погляд його, обшукуючи обшарпану, голу кімнату, впав на маленьку труну на козлах. Дитина в труні була одягнена в білу сукню. Її маленькі ручки схрещені на грудях. Вона була схожа на коричневу гумову ляльку, яку на мить відклали убік.

З бару лився потік іспанської мови, сильно приправленої провінційним діалектом. Нік глянув у щілину. Метіс випив і звернувся до старого. Він розгорнув плакат на стійці бару та поставив на нього пивні пляшки. Він показав тупим пальцем на текст і продовжив. Старий похмуро мовчки слухав, час від часу киваючи. Нарешті метис сунув старому тонку пачку песо, показав на стіну кантини і пішов. Нік почекав, поки не стихло тихе гудіння ролів, і повернувся до бару. Старий читав плакат, поки його губи ворушились.

«Вони багато обіцяють, – сказав він Ніку. — Змії, але вони нічого не зроблять. Як і всі інші.

Нік прочитав текст. Він мав визнати, що це було непогано зроблено. Не те щоб тонко, звісно, нечесно, але зроблено розумно. Мабуть, це рука Максвелла Харпера. Спеціаліст зі зв'язків з громадськістю, американський стиль. Кожна обіцянка була стримана, але так, щоб неосвічена, неписьменна людина ніколи б не помітила.

Він узяв ще одну склянку текіли і засунув старому купюру п'ять тисяч песо. «Для муки», – сказав Нік. Він кивнув у бік задньої кімнати. «На надгробок. І мені шкода, старий. Я так винен.

Він зупинився біля дверей і озирнувся. Старий взяв гроші. Срібна сльоза скотилася з обох вологих очей. Вони ковзали його темними щоками, залишаючи на бруді легкий слід. «Muchas gracias, сеньйоре. Ти хороша людина.'

Ніка вразила думку. - Дитина, - м'яко сказав він. — Чому ти не відвів її до замку, в Ель-Мірадор? Напевно, там тобі б допомогли? Я чув, що власник дуже багатий.

Старий довго дивився на нього. Потім плюнув.

— Ми відвезли її туди, сеньйоре. Ми благали про допомогу. Я особисто плакав. Я впав навколішки. Нас відігнали від воріт. Він знову сплюнув. Ла Перра! Сука! Це нікому не помагає.

Нік Картер насилу міг у це повірити. Вона могла бути стервом, але вона була жінкою. І жінка, і хвора дитина... — Можливо, охоронці винні, — почав він, але старий перебив його. — Вони зателефонували до замку, сеньйоре. Я сам чув, як вони розмовляли з жінкою. З Лаперрою. Вона не хотіла нічого робити. Вона назвала нас жебраками і наказала охоронцям прогнати нас».

Нік пішов брудною вулицею до маленького винного льоху, на який вказав старий. Це був поганий магазин, з невеликим запасом, але йому вдалося купити трохи консервів, дві ковдри та маленького паршивого віслюка на ім'я Джейк. Він заплатив, навантажив Джейка і повернувся до барранки. Ніхто не звернув на нього уваги, коли він виїхав із села. Не було жодних ознак Роллса. Залишок дня він провів, промиваючи річковий пісок вгору і вниз за течією, збираючи трохи золотого пилу. Це не зробило б його багатим.

Було спекотно і сухо, а небо було ясно-блакитним з рідкими хмарами тут і там. Близько четвертої години він припинив пошуки і прийняв ванну в озері. Він залишив свій одяг поруч із берегом, поклавши зверху Уеблі. Він пірнув на глибину і поплив, як і напередодні, та не знайшов нічого цікавого. Він не сподівався знайти й інше тіло.

Цього разу він пробув під водою трохи більше чотирьох хвилин. Їй вистачило часу, щоб дістатися озера так, щоб Нік не почув тупіт копит. Коли він підійшов, шипаючи і відпльовуючи, вона сиділа на чудовому паломино і дивилася на нього. Люгер у її руці був твердим, як скеля. Відразу за паломино два величезні добермани лежали на животі, їхні червоні мови були засунуті в злі ікла. Чоловік і жінка якийсь час дивилися один на одного. Першою заговорила жінка німецькою. «Дер Таг іде!» Мозок Ніка Картера гудів, як комп'ютер. Це була половина розпізнавального знака, і він знав її, але не іншу половину. Він зрозумів, що це Сука; він також вважав, що її візит якось пов'язаний з мерцем, якого він знайшов, але він не міг використати своїх знань. Він міг лише грати холоднокровно та прямолінійно. Він дозволив нотці раболіпства проникнути у свою поведінку. Він ніжно посміхнувся до неї.

- Вибачте, мем. Я не розмовляю німецькою. Розумію тільки англійську. То була німецька мова, чи не так?

Він побачив проблиск розчарування у примружених зелених очах. Вона була високою жінкою з величезними, пружними грудьми і неймовірно вузькою талією. Волосся її було як тонко прядене срібло, водоспад Медузи спадав їй на плечі і скріплювався золотою брошкою. Її вишукана шкіра сяяла рудувато-коричневим відтінком. Те, що він знав про неї — і що йому не дозволялося розкривати, справило враження на Ніка Картера. Ця жінка хоч і була стервом, але за життя була легендою.

Люгер рухався в її руці так, ніби жив своїм життям. Він знав, що вона вб'є його на місці, коли захоче.

Вона знову заговорила. — Слово «Зігфрід» вам щось каже?

- Ні, мадам. Це необхідно? Нік намагався виглядати сором'язливим і неспокійним. На даний момент це було не так складно, тепер, коли він був до пояса у воді.

Зелені очі ковзнули від Ніка до купи одягу, помітив Веблі, потім ковзнули повз озеро і хатини. Вона нічого не проґавила. Погляд повернувся до Ніка. 'Що ти тут робиш?'

Нік знизав плечима і сказав: «Я намагаюся заробити трохи грошей, мем. Я хотів пошукати тут, доки не накопичу достатньо золота, а потім повернутися до Штатів».

Наче ця думка щойно спала йому на думку, він додав: «Ця земля ваша, мадам? Я тут без дозволу? Тоді мені шкода. Я не знав. Якщо ви так скажете, я піду, мем.

"Земля не зовсім моя", - сказала вона. Вона тримала в руці батіг для верхової їзди і постукувала їм по стегні, що пишно роздувся в рожевих штанях. Тік-тік-тік - у русі були нахабство і нетерпіння. — Це не моє, — повторила вона, — але я головна. Я говорю, хто може шукати тут золото, а хто ні. Я могла б посадити тебе до в'язниці або навіть повісити, якби захотіла. Або я можу застрелити тебе прямо зараз. Сумніваюся, що хтось нудьгуватиме за тобою.

Смиренно, настільки скромно, наскільки це було можливо, Нік сказав: «Я теж сумніваюся в цьому, мем».

Паломіно втрачав терпіння, пританцьовуючи на своїх тонких ніжках, розмахуючи світлим хвостом перед мухами, що дражнять його. Жінка люто смикала вудила і жорстоко тримала тварину. — Заспокойся, бомже! Її зелені очі не відривалися від Ніка, і Люгер не зводив свого холодного погляду з живота Ніка.

- Ти зовсім один?

'Так мадам.'

— Ти нікого більше не бачив? Іншу людину? Він старший за тебе, майже лисий, але міцно складний. Ви бачили таку людину?

Ще б пак, подумав Нік. Він похований метрів за сім. Він сказав: Ні, мем. Я нікого не бачив. Але я тут тільки з учорашнього дня. Чи можу я зараз вийти з води, мем? Холодно. Вона проігнорувала це і запитала: Як тебе звуть?

"Джеймі Макферсон, мем".

— Ви легальні у Мексиці? У вас добрі документи?

Тепер Нік дозволив собі почуватися комфортніше. Він грав виключно навпомацки, але подумав, що тепер може прикинутися, що напруга трохи послабшала. Зрештою, вона ще його не застрелила, і він не повинен бути надто великим коміком. Не здаватися надто дурним чи надто раболіпним, інакше вона ніколи не дасть йому шансу зайняти місце мерця. І це було саме те, що мав на увазі N3. Він знав, що сильно випереджав події, але іноді ці шалені авантюри окупалися.

Тому він лукаво сказав: «Ну, мем, я сказав би, що я тут не зовсім легальний. Я маю документи, але вони можуть бути трохи застарілими. Можливо, невеликий безлад.

Вперше широкий червоний рот показав натяк на посмішку. Її зуби були великими та сліпучо білими. Нік, думаючи про її справжній вік, поставив питання, чи справжні вони. Це було б ще одним дивом.

Люгер описав коротку дугу. — Виходь, — наказала вона. 'Вдягатися. Я хочу побачити ваші документи. Тоді, можливо, ми зможемо поговорити.

Нік Картер дивився на цю сивову валькірію з не зовсім напускним подивом. "Але, мем ... я маю на увазі, ну, я не одягнений!"

Люгер дивився на нього. - Он, - сказала вона. Я вже бачила голих чоловіків. Багато. Вище пояса ви добре складені. Я також хочу побачити інше».

Це було сказано з природною демонстрацією авторитету, з досконалою щирістю вище за умовності.

Нік знизав плечима і виліз на слизький берег. Старий Лорд Хоук ніколи в це не повірив би. І сам Нік насилу вірив у це.

Коли він вийшов із води, два добермани загарчали й вишкірили зуби. Жінка висунулася з сідла, щоб ударити їх хлистом, але зброя, як і раніше, була націлена на ціль: м'язистий живіт Ніка.

- Заспокойтесь, - сказала вона собакам. "Деймон, Піфій, геть!" Собаки знову присіли навпочіпки, принюхалися і лукаво подивилися на Ніка. Це були безперечно неправильні імена для звірів, подумав він, не виявляючи ознак впізнавання класичних імен. Така неосвічена людина, як він, не знала б Деймона та Піфія.

Він пішов до свого одягу. — Не бери револьвер, — сказала вона. «Пни його в мій бік».

Нік підштовхнув "Веблі" до неї великим пальцем ноги. Вона спритно зістрибнула з сідла і підняла зброю. Її плавні рухи нагадали Ніку ту пуму, яку він бачив минулої ночі. Він хотів отримати свій одяг.

— Не вдягайся поки що. Встань і обернися. Повільно.

У її голосі з'явився новий тон.

Повільно, з теплим сонцем на голій шкірі, Нік повернувся до неї. Повільно, дуже повільно зелені очі піднялися біля його ніг і поповзли вгору. Вони довго лежали на його стегнах, і Нік відчув, як він почав реагувати. Він намагався зупинити його, зупинити набряк, що насувається, але це не допомогло. Повільно, безповоротно, він відповів на її нетерплячий погляд. Він бачив, як вона зволожила губи легким рухом язика. Зелені очі примружилися на нього, на його тіло, і на мить вона, здавалося, розплавила золоту маску зі свого обличчя, одягнувши в швидкій послідовності нову маску.

Крім фізичного примусу, який робив його племінним жеребцем, агент АХ відчував зростаюче збудження. Він дивився на її обличчя, з зарозумілим гачкуватим носом над широким ротом, і в особі він читав пристрасть - це була жінка, яка могла перейти від дикої жорстокості до солодких шепотів пристрасті; ця жінка була - це було ясно видно по її обличчю - здатна на жорстокість, збочення, еротичну фантасмагорію, далеко за межі розуміння нормальних людей - він сумнівався, що вона була у своєму розумі в строгому значенні цього слова - на фалічне поклоніння під час диявольської меси . У її віці, подумав він, вона, мабуть, бачила і випробувала все, що чоловіки та жінки можуть робити разом, а також багато штучне та неприродне. І все одно залишилася незадоволена. Тепер її погляд доводив це.

Герда фон Роте здригнулася й випустила горловий звук. Вона зруйнувала мовчання. - Одягайся, - різко наказала вона. 'Поспішай. Тоді ми зможемо поговорити. Я мушу повернутися в замок.

Вона дивилася, як він одягається. Потім вона кинула йому все ще заряджений "Уеблі" і прибрала "люгер" у кобуру. Тепер вона була певна.

- Ходімо, - сказала вона йому. 'Ми трохи погуляємо. Потрібно поговорити. Я думаю, Джеймі, ти міг би мені стати в нагоді. Легка робота, зелені очі заблищали, і я добре тобі заплачу. Мені здається, ви відчайдушно потребуєте грошей.

— Так, мемо, можете посперечатися.

Вона насупилась. — Не називайте мене мадам, кличте мене Гердою. Але це не означає, що ви повинні бути надто фамільярними, розумієте? Я наймаю тебе, Джеймі. Вас та ваше тіло. Хоч би що трапилося, ти мій слуга. Більше нічого. Ти зрозумів це?

— Так, міс... Тобто так, Гердо. Я розумію. Добре, як я можу судити. Я не багато чого стою. Просто старатель, якому ніколи не щастило.

Вона насупилась. Вітерець пройшовся сріблястим волоссям і розвівав її обличчя. Вона була майже його зростання, як зауважив Нік, і важила, мабуть, 130-140 фунтів. Щільно упаковане жіноче тіло. Навіть у бриджах і простій блузці було щось рубенсівське у її постаті.

Вона все ще хмурилася. - На жаль, так, - сказала вона. 'Мене нудить від цього. Люди - це те, що вони роблять із себе, Джеймі. Я не думаю, що ви зробили багато для себе. Я знаходжу це досить дивно, чоловік з таким тілом. Чому ти не боксер чи борець чи щось таке? У давнину ти міг би стати гладіатором.

Нік не відповів. Вона досягла мілководдя і нахилилася, щоб підібрати камінь і пустити його за течією. Сонце вже висіло низько на заході.

Герда фон Роте вказала на плоский валун. - Ми сядемо тут і поговоримо, Джеймі. У вас не буде сигарети?

«Прості мексиканські. Вони не настільки гарні.

'Не має значення. Я хочу одну.'... Як слухняний раб, Нік простяг їй сигарету.

Вона випустила дим через зарозумілий ніс. «Це місце для розмов. Відкритий простір, де ніхто не може наблизитись до вас.

Нік, твердо відчуваючи, що зараз за ними спостерігають, придушив усмішку. Якби вона тільки знала. Він сподівався, що стрілець не вирішить стріляти знову, заради забави чи ні. Це все зіпсувало б.

Герда глянула на нього крізь дим. — Ви не освічена людина, чи не так?

'Ні. Я так не думаю. Я пішов лише до п'ятого класу. Чому? Вам потрібна освічена людина для згаданої вами роботи?

Вона знову насупилась. — Я запитую, Джеймі. Ви не ставите запитань. Ви виконуєте накази. Буквально. І це все, що хочу від тебе.

'Гарний. Звичайно. Але ця робота – що ви хочете, щоб я зробив? Вона відповіла йому запитанням у відповідь. — Ти колись когось убивав, Джеймі?

Нік міг відповісти правдиво. 'Так. Пару раз. Але завжди у чесному бою.

Герда фон Роте кивнула головою. Здавалося, вона була задоволена. — Я хочу, щоб одну людину вбили, Джеймі. Може, двох чоловіків. Можливо, навіть більше. Чи ти хочеш це зробити? Тут є деяка небезпека для вас, я попереджаю вас про це.

«Мене не турбує небезпека. Я відчував це не раз. Але в мене має бути хороша ціна — я не ризикну розстрілом через жменю дрібниці.

Вона нахилилася до нього, і її зелені очі стали твердими, як скло, і на мить у Ніка виникло враження левиці. — Десять тисяч доларів за першого чоловіка, — лагідно сказала вона. — І по десять тисяч на кожного після цього. Хіба це не справедливо та великодушно?

Нік вдав, що на мить задумався, а потім сказав: «Так. Це звучить непогано. Кого я мушу вбити? Як? І коли?'

Герда встала. Вона витягла своє довге соковите тіло, як кішка. Вона поплескала себе по стегні батогом. - Я ще точно не знаю. Я маю скласти план. І я маю провести тебе в замок. Там є люди, яких треба вбити. Вони небезпечні та дуже обережні. У тебе є лише один шанс. Ніщо не може піти не так.

Нік подивився на свій здертий одяг. "Ваша охорона не пустить мене у ворота".

- В цьому немає необхідності. Ви не входите через головний вхід. А у мене в замку є одяг, все, що потрібне. Як тільки ви опинитеся всередині, я можу представити вас як мандрівного друга. Їх це не здивує. У мене були… друзі-чоловіки раніше.

Нік подумав: ну, вгадай, дитино!

Герда фон Роте взяла Ніка за зап'ястя великою доглянутою рукою. Вона не мала лаку на нігтях. Вона подивилася на дорогий наручний годинник — він сподівався, що вона цього не помітить — і сказала: «Боже мій, невже вже так пізно? Я мушу повернутися.

Від дотику її сухих, теплих пальців по Ніку пробіг електричний струм. Він спробував вивільнити руку, але вона міцно стиснула її. Вона подивилася на його годинник. Її очі трохи звузилися, коли вона знову глянула на нього. «Це дорогий годинник для бомжа».

Це був дійсно особливий годинник. Нік молився, щоб годинникова стрілка більше не тремтіла. По суті, це була комбінація годинника та пеленгатора - годинникова стрілка миттєво оберталася, щоб визначити будь-яку радіопередачу в межах тридцяти п'яти миль. Годинник і сигнал на рукоятці його ножа — ось усе, що йому дозволили взяти з собою в цю місію.

Він глянув прямо на неї. 'Добре так? Я вкрав їх у Тампіко близько року тому. Я збирався віднести його до ломбарду, але цього не сталося. А тепер і не потрібно, якщо я зроблю цю роботу для тебе.

Вони пішли назад уздовж струмка. Здається, вона забула про годинник. - Ти приїдеш у замок сьогодні ввечері, - сказала вона. «Приходь близько півночі і тримайся подалі від головного входу. Приблизно за півмилі на північ від головних воріт є менші ворота, так що вони праворуч від того місця, де ворота повертають на захід до моря. Підійди до тих воріт. Я зачекаю на тебе. Будьте дуже спокійні та обережні. Охоронці щогодини патрулюють внутрішню частину воріт, і з ними є собаки. Я не можу змінити порядок зараз. Тоді вони будуть підозрілими. Як ви думаєте, ви можете зробити це без помилок?

Нік подумав, що настав час проявити деяку жвавість. - Я не ідіот, - прогарчав він. «Те, що я не освічений, не означає, що я тупиця. Дай мені це.'

Знову жорсткий зелений погляд. Потім: «Я думаю, ти готовий до цього, Джеймі. Поки ви слідуєте наказам, не слід і намагатися думати самостійно або намагатися зрозуміти, що відбувається». Вона коротко засміялася. — Це було б помилкою, запевняю вас. Це надто складно для такої людини, як ти. Ти чудовий грубіян, Джеймі, і я чекаю від тебе жорстокої роботи. Більше не треба.'

Вона дозволила своєму стегну торкнутися його. Вона облизала губи яскраво-червоним язиком. - І я винагороджу тебе, Джеймі. Я маю на увазі щось, крім грошей. Обіцяю, це тебе не розчарує.

Вони вийшли на галявину біля озера. Паломіно царственно паслися власними силами, ігноруючи Джейка як представника нижчих класів. Двоє доберманів лежали, важко дихаючи, на тому самому місці, де їх залишили. Добре навчені звірі, подумав Нік. Вони показували йому зуби і гарчали, коли він наближався, але не рухалися.

Герда фон Роте, висока і велична, як Цезар, звернула в сідлі. Раптом Нік поклав руку на внутрішній бік її стегна, між коліном та пахом. Він м'яко стиснув її і посміхнувся. «Побачимося опівночі, Гердо».

Кілька секунд вона терпіла його дотик. Її посмішка була холодною та жорстокою. Потім вона сильно вдарила його по обличчю батогом. "Ніколи більше не торкайся до мене", - сказала вона. Поки що я не скажу, що хочу, щоб мене чіпали. До побачення, Джеймі. Опівночі біля воріт. Нік обережно обмацав рубець на своєму обличчі і дивився, як вона їде навколо озера до плато. Вона пустила паломино риссю. Деймон та Піфій побігли за нею.

Він дивився, поки вона не зникла з поля зору. Коли він, нарешті, повернувся до хатини, на його обличчі було вираз подиву, майже недовіри, що було дуже незвичайно для агента AX. Він часто стикався з дивними ситуаціями у своїй роботі, але це була вершина. Йому здавалося, що він рухається у темному сні.

Може, вона й стерво, але вона все одно була легендою. Якщо вірити оповіданням, чуткам, широко поширеному усному та друкованому розголосу – Герді фон Роте було сімдесят років!


6 - ЕЛЬ ТІГР


Вони напали на нього, коли він користувався вбиральню. Їхній хитрий хід з їхнього боку. Людина зі спущеними штанами перебуває у дуже невигідному становищі. Нік поклав Webley на землю поряд із собою. Коли четверо бандитів вийшли з-під укриття невеличкого гайка юки, він потягся за зброєю, але вчасно зупинився. Його тримали під прицілом чотири карабіни.

Наймолодший із розбійників — навряд чи старший за хлопчика, із сліпучою білою посмішкою — сказав: «Buenos dias, сеньйоре. Чи мені сказати "Добрий вечір"? У будь-якому випадку, сеньйор, будь ласка, підніміть руки. Не бійся. Ми не хочемо завдавати вам шкоди.

Нік Картер зморщився. — Чи можу я спочатку пристебнути ремінь?

Хлопчик кивнув головою. Очевидно, він був лідером, незважаючи на свою молодість. - Продовжуйте, сеньйоре. Але, будь ласка, не намагайся нічого зробити – я не хотів би стріляти у тебе. Хосе! Візьми револьвер.

Нік люто дивився, як один із бандитів підняв «Веблі» і передав хлопчику. Було принизливо бути спійманим так легко. Він глибоко задумався про Герда фон Рота, замок і дивний поворот подій. Він не був напоготові. Іноді думати неправильно.

Він сказав: «Знаєш, ти робиш помилку. У мене немає нічого, що варто було б вкрасти, якщо тільки ви не вважаєте, що кілька банок з їжею та облізлий осел того варті.

Молодий чоловік засміявся, і його зуби блиснули в сутінках. — Ми це знаємо, сеньйоре. Ми прийшли не грабувати вас. Але не говоритимемо більше. Мій брат Ель Тигре з нетерпінням чекає на тебе. Я думаю, вам знадобилося багато часу, сеньйоре. Ви, грінго, не дуже тримаєте свої обіцянки.

Ніка відштовхнули до дерев, де чекав мул. Незабаром він зрозумів чому. Йому зав'язали очі і змусили сісти на мула. У тварини був кістлявий хребет, схожий на пилку. Його ноги були пов'язані під черевом мула, але руки залишилися вільними.

Перед тим, як на очі надягли пов'язку, він уважно їх роздивився. У трьох чоловіків похилого віку були плоскі, безпристрасні індіанські обличчя кольору бронзової монети. Всі вони були одягнені в класичну форму мексиканських бандитів — вільні піжамні костюми, які колись були білими, і високі крислаті сомбреро. Вони носили сандалі. У кожного було по два шкіряні патронташі, схрещені на грудях. У всіх були, крім карабінів, пістолети та ножі. Вони були, подумав Нік, досить кровожерливою бандою. Ви повинні були бути крутими, щоб довго виживати як бандит у Мексиці. Якби вас спіймали, влада не спромоглася вести вас до суду. Бандитів змушували копати собі могили, дали останню цигарку, а потім розстріл робив свою справу. Він запитував, як Ель Тигре вижив. Мексиканський уряд голосно заявив, що бандитизм пригнічений. Чи була якась угода? Ніку знову здалося, що він спотикається уві сні, блукаючи лабіринтом. Постійно з'являлися нові відкриття. Як Хоук назвав місію? Страшенно брудна робота! Нік був схильний погодитися зі своїм босом.

Він спробував піти шляхом, яким вони йшли. Він відчув, як вони досягли глухого кута барранки, і мул попрямував вгору по крутому схилу. Якби вони пішли прямо, то прийшли до плато. Але мула потягли праворуч до гори, з якої він дивився вниз минулої ночі і був обстріляний. Нік почекав, поки вони піднімуться, але натомість шлях пішов униз по крутому схилу, мул зісковзнув і засковз крупою по сланцю. По різкій зміні акустики - бандити весь час торохтіли один на одного - почулося, що вони в іншому яру. Вони весь час спотикалися та падали. Нік здався. Він був безнадійно спантеличений.

Під час годинної поїздки він мав достатньо часу, щоб подумати. Ковзаючи на мулі, що постійно терзався кістлявим хребтом звіра, йому вдалося зосередитися. Можливо, йому в цьому допомогла пов'язка. Він щосили намагався привести свої думки до ладу і спробувати розібратися в цій особливо дивній послідовності подій.

Герда фон Роте чекала на колишнього нациста, есесівця, тіло якого Нік знайшов і поховав. Ймовірно, ця людина приїхала з Бразилії. Очевидно, він був убивцею, посланим для Герди. Робота, яку тепер візьме він Нік. Принаймні так думала Герда. Він припустив, що одним із чоловіків, яких вона хотіла вбити, був Максвелл Харпер, фахівець зі зв'язків із громадськістю. Чому? Наразі Нік відмовився від цієї проблеми. Він гадки не мав, чи має бути так, що Герда справляла враження полонянки у власному замку. Можливо ...

Хто був іншим чоловіком – чи чоловіками? - Кого вона хотіла вбити? Метіс чи китаєць, якого він бачив у селі? Інша можливість. Метіс та Харпер, схоже, тісно співпрацювали. Але знову ж таки - навіщо вбивати? І як китайські комуністи та нацисти грали разом в одному сюжеті, якщо взагалі грали? Нік Картер похитав головою і мало не застогнав уголос. Складний механізм!

А тепер наступна приголомшлива грань у цьому безладді, що зводить з розуму. Ель Тигре чекав на нього! За словами молодого ватажка бандитів, уже деякий час. М'язи тонкої щелепи Ніка напружилися. Прокляття! Співробітник ЦРУ пробігся з питання про бандитів. Надто швидкоплинно. Малоймовірно, що бандити потурбують його. Він був у цьому певний. Але він сидів на цьому жіночому мулі, як бранець бандитів.

Його думки повернулися до Герди фон Роте та перших слів, які вона йому сказала. «Дер Таг іде!»

Настає день! Який день? Коли? Чому? Як? Хто? І як співвідносилися китайці та фальшиві гроші? Цього разу Нік справді голосно застогнав.

Ватажок бандитів, який мав бути поряд з ним, одразу виявив свою занепокоєність. - Вам боляче, сеньйоре?

— Цей клятий мул вбиває мене, — різко сказав Нік. Він був роздратований, і він сказав собі, що повинен тримати себе в руках. Це був момент крижаної незворушності, на яку він був здатний у свої найкращі хвилини. У нього точно не було одного з найкращих моментів. Він мав визнати це. І не тільки через його плачевний стан на даний момент. У нього було нудотне почуття людини, що нишпорить у бочці, повної смоли. Були речі, події, обставини, про які він гадки не мав. Тепер він був переконаний, що ЦРУ мало важливу інформацію, яку воно утаїол. Навіть якщо це було ненавмисно, якщо це була помилка, це було серйозно.

Його внутрішні прокляття були пекучими і схожими на купорос. Якщо в цей момент він протистоїть директору ЦРУ встав би, його мова принаймні привела б його до суду. ЦРУ був просто надто великим, з надто великою кількістю людей, щоб функціонувати ефективно. слава богу, що існувала АХ. Потім Нік залучив у свої прокляття і Хоука за те, що він засунув його сюди.

"Мені шкода, що у нас немає сідла, сеньйоре," сказав молодий бандит. — Але не хвилюйся — це недалеко. Щоб очистити свій розум і відволіктися від страждань, Нік запитав: Хто з вас, нероб, стріляв у мене минулої ночі?

Бандит засміявся. — Вибачте, сеньйоре. Мій брат був дуже colérico з цього приводу. Дуже злий. Це був якийсь Гонсалес, який не мав мізків. Чи бачите, він хотів пожартувати. Він хотів тебе налякати.

- Він досяг успіху, - кисло сказав Нік.

За десять хвилин йому допомогли злізти з мула. Пов'язка залишилася на його очах. Його обережно провели через те, що, як він знав, мало бути шахтним стволом. Це було очевидно. Ймовірно, у цьому районі були десятки занедбаних шахт, ідеальні бандитські гнізда. Повернулася думка – чому поліція штату їх не викурила і не знищила?

Пов'язку зняли. Нік моргнув у жовтому світлі масляних ламп, що звисали з низької стелі. Це справді була шахта. Волога капала зі стелі, підпертої товстими стовпами, і скочувалась по стінах шахти. На підлозі валялися іржаві колії.

Молодий бандит усміхнувся йому. 'Ну давай же. Я відведу тебе до брата. Він увійшов до шахти. Нік озирнувся. Він побачив близько дюжини чоловіків у шахті. Там були рулони ковдр і спальних мішків — останні, безперечно, були вкрадені, поки господарів ховали чи залишали стерв'ятникам, — і кілька чоловіків готували щось на невеликому багатті. У коридорі був протяг, тож диму не було.

Молодий бандит зупинився перед великим брезентом, який закривав коридор шахти. - Германо, ось грінго. Він злий, і його дупа болить, але він гаразд. Ви хочете поговорити з ним зараз, сі?

— Впусти його, Панчо. Його одного. Його англійська була гарною, майже без акценту. Це був голос людини, яка насолоджувалась своїм розвитком. Мабуть, він виявиться доктором філософії, подумав Нік. Ніщо більше не дивувало його в цій божевільній місії.

Молодий бандит поклав руку на плече Ніка і щось тихо прошепотів. - Мій брат - велика людина, сеньйор, але він також і un gran borrachón. Я пропоную вам випити з ним, якщо ви можете впоратися із цим. Мій брат не любить людей, які не п'ють і він їм не довіряє».

Нік кивнув на знак подяки. Панчо знову стиснув його плече і відсмикнув брезент, і Нік увійшов до галереї. Вона була обгороджена ззаду і обставлена як примітивне житлове та спальне приміщення. Зі стелі звисала лампа. Другий ліхтар стояв на столі зі старих скринь. За столом сидів чоловік на ім'я Ель Тігре і спостерігав за ним.

Чоловік підвівся. Чемним жестом він вказав на скриню перед столом. - Сідайте, сер. Ви що п'єте? Випивка тобі знадобиться після поїздки на мулі, так? Я зробив таку поїздку сам, і це не зовсім весело».

- Це дуже м'яко сказано, - сказав Нік. Його очі дивилися на маленьку кімнату, охоплюючи все. Він скрізь бачив книжки. Полки повні книг. Книги землі. Книги в палітурці та в м'якій обкладинці.

Ель Тигре вийшов з-за столу і простяг Ніку олов'яну чашку. — Ви не заперечуєте, — сказав він, — якщо я ще не стисну вам руку? Я ще не впевнений, що ми станемо друзями, розумієте. Якби мені довелося убити тебе пізніше, про що я дуже пошкодував би, було б трохи легше, якби я не потис тобі руку. Ти розумієш?'

- Думаю, так, - сказав Нік. "Хоча я не можу собі уявити, чому ви хочете вбити мене."

- Я розумію, - сказав Ель Тігре. — Я розумію, але ми поговоримо про це згодом. Він підняв свою чашку. "Salud y pesetas, сеньйор".

Нік випив. Його горло стислося, а шлунок здувся. мескаль! Кульку! Що б це не було, це було вбивство. Він знав, що чоловік спостерігає за ним, поки той пив. Він зберіг безпристрасний вираз обличчя і повернув чашку. — Ще ковток, будь ласка.

Ель Тигре взяв пляшку та налив. Ніку здалося, що він побачив схвальний погляд у темних очах. Ель Тигре був високим, добре складеним чоловіком із густою чорною бородою, що робило його дещо схожим на Кастро. Борода була акуратно підстрижена, а коли Нік знову взяв чашку, то побачив, що руки чоловіка чисті та доглянуті. Ель Тігре носив не звичайну бандитську форму, а зелений американський бойовий костюм та пласку кепі. Щось блищало на шапці. Нік придивився і побачив, що це металевий значок у вигляді гірського лева чи пуми, мексиканського «тигра».

Вони знову випили, цього разу мовчки. Мескаль уже розпалив вогонь у животі агента АХ. Все, що мені зараз потрібно, — подумав він, — це вимкнутись. Стати повністю п'яним. Це було б чудово. Але, звичайно, з ним цього не сталося б. Він мав залишатися тверезим і продовжувати роботу. Він мав передчуття, що це буде нелегко. І він не мав жодних ілюзій — Ель Тігре скористався б важкою гарматою на поясі, якби захотів. Нік танцював на дуже тонкій межі між життям і смертю.

Ель Тигре повернувся до свого столу. Він зчепив руки і подивився на Ніка, якому було цікаво, наскільки п'яний ватажок бандитів. Він припустив, що досить сильно, хоча він міг справитися з цим добре.

- Тепер, - сказав Ель Тігре, - ми можемо перейти до справи. І давай почнемо з того, що я дуже злий на тебе. Ви не дотримали свого слова. Ви багато обіцяли і нічого не зробили. Я плюю в молоко ЦРУ!» І сплюнув на землю.

Нік Картер на мить заплющив очі в мовчазному благанні. Ось воно. Ці чортові тупі бомжі! Куди мене затягли цього разу? Його думки спалахнули. Він повинен був вирішити, як це зробити, і він мав зробити це правильно з першого разу. Він ухвалив рішення.

"Була зроблена помилка," сказав він. 'Я не з ЦРУ, хоча зараз я працюю на них». Від них було його прикриття. Робити було нічого.

Ель Тигре довго дивився на Ніка. Потім: «Я розумію тебе добре, сеньйоре? Ти не з ЦРУ, але ти працюєш на них. буено. Це зводиться до того ж, еге ж? Ви принесли мені інструкції та гроші, чи не так? І, безперечно, скоро прибудуть обіцяні поставки?

Це було ризиковано. - Я нічого не приніс, - сказав Нік. - Я нічого про це не знаю. Клянусь, Аміго. Він придивився уважніше і додав: «Чи можу я зараз встати і показати щось без того, щоб мене не застрелили?»

Ель Тігре зробив ковток із пляшки мескаля. Він розстебнув кобуру, дістав пістолет і поклав на стіл. — Дозволено, сеньйоре. Але будьте дуже обережні. Я починаю тебе по-справжньому ненавидіти.

Нік закотив лівий рукав і просунув руку в коло світла ліхтаря. Блакитне татуювання з сокирою блищало в м'якому світлі. На даний момент Нік відкинув свої погані думки про символ. «Я є членом організації, яка називається АХ (Сокира), — сказав він Ель Тігре. "Ви коли-небудь чули про нас?"

Ель Тигрек погладив бороду. Він кивнув головою. - Я чув про вас. Ви організація вбивць, так? Кати.

Не було сенсу заперечувати це. Нік вирішив бути цілком щирим. Брехня могла означати тільки смерть.

"Серед іншого", - зізнався він. «Можливо, це місія щодо вбивства, а може й ні. Я поки що не знаю. Є надто багато речей, яких я не знаю. Включаючи зв'язок між вами та ЦРУ. Я абсолютно нічого не знаю про це, Ель Тигре. Якщо ти скажеш мені та довіришся мені, можливо, ми зможемо допомогти один одному. На кого ви чекали?

Ель Тигрек взяв пляшку з мескалем і виявив, що вона пуста. Він узяв ще одну скриню біля своїх ніг і знову наповнив їх чашки. Нік випив, поставив чашку і почав чекати. Інший чоловік залпом допив мескаль. Він знову наповнив чашку. Він придушив гикавку пальцями і подивився на Ніка. Повільно вказав від стіни до стіни через маленьку галерею.

— Ви бачите, як я маю жити, сеньйоре? Сховатися, як щур у шахті. Не добре, що Ель Тигре доводиться так жити. Сеньйор, я був студентом знаменитого Мексиканського університету. Який, маю зізнатися, я закінчив бандитом. Білі блискучі зуби утворили усмішку у бороді. — Звісно, це жарт. Я закінчив філософію.

Нік не міг стримати питання, хоча знав, що це виведе їх зі шляху, яким він хотів йти. - Тоді чому ти став бандитом?

"Ну навіщо?" Ель Тігре знову наповнив чашку Ніка і підсунув її до нього. 'Випий!' То був наказ. Нік випив. Він безперечно почав напиватися. Будь обережний, сказав він собі. Обережно, хлопчику.

Ель Тигре знизав широкими плечима. “Я не знаю, чому я став бандитом. Моя мати любила мене, і я не мав пригніченого бажання переспати з нею. Жодних слідів Едіпового комплексу, сеньйор. До речі, як вас звати?

Нік назвав йому своє справжнє ім'я і додав: «Моє ім'я під прикриттям Джеймі Макферсон, і я зображую золотошукача. Думаю, твій брат зможе це підтвердити.

«Нік Картер! Я чув від вас, сеньйоре. Ви, гадаю, досить відомі. Нік побачив у темних очах спалах поваги. Повага та ще щось. Розрахунок? Чи справді ця постать була така п'яна, як він стверджував?

Ель Тигре взяв пістолет зі столу і трохи направив його на Ніка. — Але повернемося, — сказав він, — до причини, через яку я став бандитом. Дуже цікаве питання, на яке, як я вже сказав, я не можу відповісти. Я підозрюю, що психоаналітик (я плюю в молоко всіх психоаналітиків) сказав би, що це тому, що хтось украв мою червону іграшкову машинку, коли я був маленьким. Така нісенітниця. Але в мене ніколи не було червоної іграшкової машинки, а якби вона в мене була і хтось її вкрав, то я б його вбив. Ні, сеньйоре Картер, у мене було дуже щасливе дитинство. Мої батьки були здорові, а мама, упокій Господь її душу, була ангелом. Мій батько був не зовсім ангелом, але все ж таки гарною людиною, і я...

Ель Тигрек направив пістолет Ніку під ноги та натиснув на курок. Це був автоматичний 45-й калібр, і гуркіт пролунав маленькою галереєю. Нік наполовину підвівся зі стільця, його охопив піт і охопила паніка. Він не розумів, чому нічого не відчуває. Ні шоку, ні болю нічого.

Потім він побачив величезного пацюка. В агонії вона відкотилася від стільця приблизно на три фути. Тяжка куля оголила її нутрощі. Кров пофарбувала землю.

Ель Тігре пустив дим зі стовбура. Він посміхнувся до Ніка. — Сподіваюся, я вас не налякав, сеньйоре. Я ненавиджу пацюків. Я постійно стріляю тут. Їх мають бути мільйони.

Картер дістав свою брудну хустку і витер піт з очей. Його нерви були напружені до краю. Він почав питати, чи не був Ель Тігре не тільки п'яний, а й божевільний. Він узяв свою чашку і допив решту мескалю.

- Ти мене трохи налякав, - сказав він. - Але продовжимо? ПРО ЦРУ. Він подивився на свій годинник. Вартова стрілка робила свою звичайну роботу. Було п'ять хвилин на дев'яту. Опівночі Сука чекатиме на нього біля воріт. ха-ха! Шанс, що він зможе стримати свою обіцянку, був приблизно один із тисячі.

Але коли Ель Тигре підвівся, він не здригнувся і не помахав рукою. Здавалося, він легко струсив з себе дію смертоносного мескаля. - Вибачте мене на хвилинку, сеньйоре. Мені треба поговорити з братом. Він засунув пістолет у кобуру і вийшов із кімнати. Поки його не було, Нік подивився на книжки. Історія, філософія, політологія, біографії - Ель Тігре був великим читачем, освіченим людиною. У цьому полягала його надія, подумав Нік. Він мав справу не з порожнім селянином, їдою жадібністю і кровожерністю. Гострий розум Нік Картер почав формулювати план. Спотворений план, який змусить його піти проти наказу, але Хоук зрозуміє. Ситуація змінилася після його вказівок у Сан-Дієго – і як! Ель Тигре повернувся. Він знову сів за стіл і налив їм обом мескаля. Тепер Нік відчув приємну ейфорію – бережіться! — і галерея постійно кружляла. Він ще не був п'яний, але був на кордоні.

Ель Тігре вибрав із коробки довгу сигару maduro і подав коробку Ніку. Агент АХ закурив, потім кашлянув. Сигара була досить міцна, щоб стояти на власних ногах.

— Панчо сказав мені, що ви розмовляли з Ла Террою, Стервою із Замку, сеньйоре. Ель Тігре випустив із ніздрів синій дим, коли глянув на Ніка.

Нік кивнув. Вони, звісно, спостерігали за ним. 'Так. У нас відбулася дуже цікава розмова. Я маю бути гостем у замку — щиро кажучи, я мушу піти туди опівночі. Він подивився на свій годинник. Було вже половина дев'ятого. — З вашого дозволу, звісно. І мені потрібний гід. Я не знаю де я.

На його подив, Ель Тигре на мить схилив голову. «Можливо, ви зможете зберегти цю угоду. Подивимося. Мене дуже цікавить Де Бітч. Можна сміливо сказати, що це зводиться до одержимості. Я хочу згвалтувати її. Згвалтувати та пограбувати її замок. Я б зробив це і раніше, але поводився пристойно через обіцянки ЦРУ. Але тепер моє терпіння скінчилося, але давайте по порядку, сеньйоре. Тоді, як ти сказав, можливо, ми зможемо допомогти один одному. Будь ласка, випийте!

Нік випив. Дохлий щур наче ворухнувся, і червоно-синя хмарка пропливла по похмурій кімнатці. Похмуро він чіплявся за внутрішнє почуття тверезості.

Він нахилився до Ель Тигри, посміхаючись. Він почував себе чудово.

«Розкажи мені, - сказав Нік, - все про твою угоду з ЦРУ». Ель Тігре дивився в стелю. Його червоні губи були стиснуті у темній бороді, і він видихав ідеальне кільце диму. — Із задоволенням, сеньйоре. Але спочатку я хочу повторити — я думаю, що цього разу вони зіпсували!

"Ви повинні сказати мені!"

Нік сказав це гірко і з почуттям.


7 - ВИКЛИК БУВ КИНУТИ


- Шість місяців тому, - сказав Ель Тігре, - я був на підвітряному березі, сеньйоре Картер. Я втратив багато людей, награбоване було невеликим, а поліція штату — та я проживу досить довго, щоб плюнути їм у молоко — загнала мене в куток. Не бажаючи здаватися, я приготувався до смерті. І раптом диво – поліція припинила полювання. Мені надіслали повідомлення, що якщо я залишуся в цьому районі і не висуватимуся, мене не переслідуватимуть. Я не зрозумів.' Він відпив із пляшки і кинув її Ніку. Нік випив і задумався, чи допоможе йому йога у такому стані. Чи ослабне смертоносний вплив мескаля, коли він увійде до трансу? Він так не думав.

«Через деякий час, — продовжив ватажок бандитів, — зі мною зв'язався співробітник ЦРУ. Він прикинувся заблудлим туристом. Він мав посвідчення особи, яке мені здалося справжнім. Я прийняв його таким. У нас була довга розмова.

Нік розуміюче кивнув. Картинка стала трохи зрозумілішою. ЦРУ могли використовувати Ель Тигре, тому вони використали свою політичну владу та вплив, щоб змусити поліцію припинити полювання. Але чому?

- Ходили розмови про Партію Змія, - сказав Ель Тігре. - Я мало знав про це. Ця партія щойно була створена. Але співробітник ЦРУ дуже хвилювався — він сказав, що Партія Змії фінансується китайськими комуністами і свого часу вони спробують захопити владу в Мексиці. Боюся, я висміяв його, сеньйоре Картер, але він був дуже серйозний. Він хотів використати мене та моїх людей як ядро, кадри для боротьби з будь-якою революцією, яку розв'яже Партія Змія. Для цього я мав набрати якнайбільше людей. Тим часом мені не дозволялося діяти як бандиту, і я мав тихо ховатися. Ти розумієш щось із цього, аміго?

Нік сказав, що зрозумів. Він зрозумів деякі, якщо не всі відомості, які він отримав від ЦРУ. замислився. Ви мали передати їм це - вони планували заздалегідь. Якби вони вважали, що в Мексиці існує небезпека революції, натхненної Китаєм, а це постійний ризик у цій політично нестабільній країні (див. історію), у них принаймні була б бойова сила, щоб дати відсіч, прапор, який контрреволюціонери могли б одержати.

Ель Тігре не буде першим бандитом, який бореться за свободу.

"Мені обіцяли багато зброї та грошей", - сказав Ель Тігре. «Тим часом я мав мовчати, не грабувати багатих, щоб віддавати бідним і вербувати людей. Я робив усе це, сеньйоре. Але нічого не сталося. З того часу я не мав зв'язку з ЦРУ. Інший агент мав переїхати жити зі мною та моїми людьми, але він так і не прийшов. Зброя та гроші так і не прийшли. Тепер, можливо, ви розумієте, чому я розчарований тим, що ви не з ЦРУ Він зробив великий ковток з пляшки мескаля.

Нік затягнувся сигарою мадуро. Яка банда! Проте він повинен був знайти шлях через цей темний лабіринт, щоб завершити свою місію.

— Десь трапилася велика помилка, — сказав Нік. «Можливо, насправді це не провина ЦРУ. Їхній агент міг бути убитий до того, як зміг зв'язатися з вами.

"Людина була вбита", - сказав Ель Тігре. — Неподалік того місця, де тебе знайшли мої люди. Його одяг був спалений, а тіло кинуто в озеро».

Нік уважно подивився на чоловіка. — Ви це бачили? Ель Тигре знизав плечима. 'Ні. Один із моїх чоловіків. Ми уважно стежимо за всім і нічого не упускаємо з уваги. Чоловік був убитий американцем на ім'я Максвелл Харпер. Іноді він залишається з Ла Перра у замку. Але я не вірю, що він спить із нею. Я так розумію, що вони не simpatico. Якби вони були коханцями, я не думаю, що вона почала б підбирати бомжів, іноді автостопників, і відвозити їх додому. Ми бачили, як вона це робила.

Нік проігнорував цей пильний погляд на героїню Герди фон Роте. Які дивні сексуальні вдачі могли на нього чекати.

— Цей американець, цей Харпер, був один, коли вбив цю людину?

'Ні. Разом із ним був ще один чоловік, який видавав себе за метису. Насправді він китаєць. Але не він убив людину. Це зробив грінго з автоматом. Потім, як я сказав, його тіло кинули в озеро, а одяг спалили. Після того, як вони пішли, мої люди виловили тіло з озера та оглянули його. Вони прийшли сказати мені, і я теж глянув на тіло. Потім ми кинули його назад у озеро. Схоже, це не мало до нас жодного стосунку. Ель Тігре дістав із коробки нову довгу чорну сигару і закурив.

Це була саме та людина, на яку чекали - Зігфрід, або як би там не було його справжнє ім'я. Харпер і китайці спіймали його і назавжди упокоїли. А Герда фон Роте, яка відчайдушно потребувала допомоги, запропонувала Джеймі Макферсону роботу, на яку колишній нацист не міг погодитися, бо раптово помер.

Ель Тігре зробив ковток і передав пляшку Ніку. 'Випий!' Він додав: «Я знайшов дуже цікавим знак СС на мертвій людині. Я чув, що у Південній Америці ховається багато нацистів. Але співробітника ЦРУ цікавили лише китайські комуністи. Він нічого не говорив про німців».

«Я не думаю, що вони могли щось знати про нацистів, – сказав Нік. Він спробував утримати останній ковток мескалю. Його шлунок був у вогні. Упоравшись із нудотою, він запитав: «Людина з ЦРУ говорила щось про замк, про Ель-Мірадор? Він просив вас наглядати за жінкою?

Ель Тигрек труснув своєю чорною шевелюрою. 'Нічого такого. За винятком того, що ми мали триматися подалі від нього. Здавалося, він не турбувався про Ель-Мірадора. Я думав, це тому, що Стерва така багата і така важлива в Америці. Ви справді вірите, що їй сімдесят, сеньйоре Картер? Ви бачили її ближче, ніж я, ви розмовляли з нею. Що ви думаєте?'

Недоречний коментар перервав перебіг думок Ніка. Він глянув на бандита крізь клуби сигарного диму. Потім: «Я справді не знаю. Вона напевно не виглядає так, не поводиться так. На вигляд не старше тридцяти п'яти, може, сорока. Вона дуже гарна, у холодному, досить жорстокому значенні. Але всі розповіді про неї, розголос протягом багатьох років стверджує, що їй справді сімдесят, і вона залишається молодою завдяки своїм кремам і лосьйонам — і своєму способу життя. Я скептик і важко можу в це повірити. І все-таки вона існує. Я просто не розумію, яке це стосується нашої справи.

Його переконаність зміцнилася за останні кілька хвилин. ЦРУ помилявся щодо Ель-Мірадора та Стерви. Мені доведеться це довести! І він це доведе... Якщо він припуститься помилки, його в кращому разі можуть повісити і четвертувати.

"Це багато в чому пов'язано з нашою справою", - сказав Ель Тігре. Він сплюнув на підлогу і посміхнувся до Ніка. — За умови, звісно, що ми згодні з нашої справи.

Нік знову глянув на годинник. Було десять годин. «Я хочу увійти до цього замку, — сказав він, — і зруйнувати його».

Ель Тигре кивнув головою. 'Я теж. Я піду ще далі — хочу вкрасти в замку все, що того варте. Я більше не тримаю свого слова перед ЦРУ. Мій терпець закінчився. Після пограбування я розпущу свою банду, і тоді ми розійдемося. Можливо, я поїду до Південної Америки. У будь-якому разі, у бандитській роботі немає великого майбутнього. Але спочатку – ах, спочатку – я мушу зґвалтувати Стерву. Я пообіцяв собі це.

Нік відчув, як мескаль подіяв на нього. Кімната повільно поверталася, і вдалині долинала слабка музика каруселі. Насилу йому вдавалося стримувати слова.

— Маю зізнатися, — обережно сказав він, — що я знаходжу це дивним прагненням. Навіщо її ґвалтувати? Якщо те, що ти сказав про те, як вона підбирає чоловіків, правда, не повинно бути жодної необхідності ґвалтувати Стерву.

- Ах, - вигукнув Ель Тігре. — Ах, але це було б не те саме. У мене б не було таких диких веселощів. Я жорстока людина, сеньйор Картер. Я визнаю. Всі ми маємо свої маленькі збочення, і моє збочення полягає в тому, що я не можу насолоджуватися жінкою, яка віддає себе добровільно.

Нік сміючись, сказав: — Ти можеш бути розчарований, аміго. Вона, мабуть, надасть вам теплий прийом.

"Мені було б дуже шкода". Ель Тигре смикнув себе за бороду. «Я давно хотів її зґвалтувати. Сука так – та саме так: Сука! Горда. Зарозуміла. Вона використовувала свій батіг на фермерів та індіанців поблизу, якби вони були її рабами. Я збираюся принизити цю гордість. Я примушу її кричати і благати про помилування. Нік Картер знизав плечима. Чому б і ні? Герда фон Роте нічого для нього не означала, як шлях до мети його місії. І тепер він був упевнений, що його справжня робота, джерело всіх таємниць — фальшивих грошей та Партії Золотого Змія — знаходиться в замку Ель-Мірадор або поруч із ним. Так що він буде використовувати Ель Тигре у своїх цілях. Саме так, як це хоче Ель Тігре.

Ватажок бандитів мрійливо дивився у простір із сигарою в роті та пляшкою мескаля в руці. Він підняв щось із підлоги поряд із собою і кинув Ніку. «Я дивлюся на цю фотографію щоночі перед сном, сеньйоре Картер. І тоді я обіцяю собі, що якось вона в мене буде. Цей день настав.

То справді був шикарний американський модний журнал, порваний, обірваний, без обкладинки. Йому було п'ять років. Там була фотографія на всю сторінку, де Герда фон Роте лежала в бікіні поряд з басейном. Вона була схожа на Венеру з Боттічеллі, а соковиті та м'ясисті вигини різко оголювалися в крихітному купальному костюмі. Підпис говорив: «Диво в шістдесят п'ять».

Нік читав текст п'яними очима, а літери танцювали і колихалися, як живі істоти. Було щось про Чорних Биках, ще одну літературну згадку, «Вона» Х. Райдера Хаггарда, і багато про креми та суворе лікування, якому легендарна фон Роте приписувала свою молодість.

Кіллмайстер — чи справді він був Кіллмайстром? - Переклав журнал назад на Ель Тигре. Кімната тепер пливла. Сам він висів за три дюйми над землею.

— Можливо, — сказав він. «Можливо, це правда, але я все ще вірю, що це прийом». Він мав сміятися.

— Сподіваюся, що ні, — сказав Ель Тігре. — Це було б дуже жорстоко з долі. Я так чекав нагоди зґвалтувати цю 70-річну жінку. Це буде величезна сенсація, а я з тих, хто зазнав багатьох відчуттів. Що ви зараз робите, сеньйоре Картер?

'Я?' - сказав сеньйор Картер. «Мене зараз вирве, дорогий. Потрібно виблювати все. Сподіваюся, ти не заперечуватимеш проти моїх поганих манер, але я п'яний. А ти не можеш. Є робота, яку треба зробити.

- Це правда, - погодився Ель Тигре, - що ви повний боррачо. Вибачаюсь. Можливо, ви не дуже добре п'єте. Але продовжуйте, сеньйоре. Полегшуй скільки хочеш.

Стоячи в кутку, його рвало, і Нік подумав, що з боку Ель Тигре було дуже нелюбово так зневажливо ставитися до його здатності пити. Нік Картер міг напоїти будь-кого. Ну, майже всіх. Потім блювота знову підступила до горла, і він більше нічого не думав. Коли він, нарешті, підійшов до столу, блідий і тремтячий, він побачив, що Ель Тигре стоїть. Ватажок бандитів стояв скрючений, як бородата пізанська вежа, але посміхався.

— Ходімо, — сказав він Ніку. 'Я особисто проводжу вас у замок. Ми можемо будувати плани щодо ходу справи. Ми працюємо разом, і ми обидва отримуємо те, що хочемо. Як ви кажете, грінго, що для чого годиться, сі?

"Сі". Він трохи краще витягнувся. Чи зможе він залишитись на коні, ще невідомо.

Ель Тигре простяг велику руку. — А тепер ми тиснемо один одному руки, мій друже. Я довіряю тобі. ви з АХ є сіллю землі. Я плюю в молоко ЦРУ». Вони потиснули один одному руки. Ель Тігре вийшов у шахту і почав вигукувати накази, на які бандити відповідали, як дикуни. Ніку повернули Веблі.

То був Панчо, молодший брат, який знову зав'язав Ніку очі. Ель Тигре було однаково. Але Панчо, зав'язуючи тканину перед очима Ніка, був як завжди доброзичливий. — Це для твого блага, хомбре. Коли мій брат борракбо, він щось забуває. Але не я. Але якщо ви не знаєте цього місця, ви не можете зрадити нас, і нам не потрібно вас вбивати. Хіба це не так? Нік зізнався, що це так.

'Підемо!' - заревів Ель Тигре. - У нас немає часу. Мій аміго не повинен запізнитися на зустріч із Ла Перра.

Це була подорож, яку Кіллмайстер ніколи не забуде. Цього разу він мав коня з сідлом і поводами, за які можна було триматися, і це було добре. Кінь Ель Тігре, прив'язаний до коня Ніка довгим приводом, пустився в дорогу в шаленому темпі. Ковзаючи, підіймаючись, вони продовжували скакати. По пагорбах, через яри і плоскогір'ям. Нарешті бандит натягнув поводи. - А тепер можеш зняти пов'язку, аміго. Ми майже на місці.'

Вони стояли на невисокому пагорбі, що височіло над шосе. Здутий місяць відкидав тьмяне сяйво. Вдалині Нік побачив світ, що горить в Ель-Мірадоре. Ворота та караульне приміщення були огорнуті темрявою. Мабуть, спеціально. Він згадав охоронця, якого він бачив таким, що чистив свій автомат.

Він глянув на годинник і нарешті побачив, що вже о пів на дванадцяту. Ще півгодини, і він зустріне Герду фон Роте біля бічних воріт.

«Тепер, - сказав Ель Тигре, - вперед, аміго. Це дуже просто. Слухай.

Вони говорили п'ятнадцять хвилин і дійшли повної угоди. Кіллмайстер знав, що жереб кинутий, що він перейшов Рубікон і шляху назад уже немає. Він потребував Ель Тигри, а бандит потребував його. Кожен для своїх цілей. Те, що збирався зробити Нік, було вкрай незаконним — він би порушив безліч законів. Нічого не можна було з цим поробити. У будь-якому випадку, він і Хоук домовилися, що робитиме все по-своєму. Якщо він був неправий - ну, йому не слід про це думати.

Ель Тігре поплескав його по коліна. — Настав час іти, аміго. Побачимося в обумовлений час. Buena sort. Нік вислизнув із сідла. Залишок шляху йому довелося пройти мовчки. Він потиснув руку Ель Тігре. «Прощавай».

Ель Тигрек нахилився до нього. «Будь обережний, мій любий. Дуже обережний. Я забув тобі щось сказати - ми бачили, як Стерва приводила в замок безліч чоловіків. Ми ніколи не бачили, щоб хтось із них виходив звідти».

Дякую, сказав Нік. собі під ніс. Він дивився, як Ель Тигре веде іншого коня вниз по пологому схилу пагорба. Що ж, то було. То був момент. Він знав, що ще трохи п'яний. У нього боліла голова. Загалом він був у непоганому стані, враховуючи мескаль, з яким він зіткнувся. Яка постать, цей Ель Тигре.

Кіллмайстер знову глянув на годинник. Було без десятої дванадцять. Потім він напружився, його очі зупинилися на годинниковій стрілці годинника. Вона тремтіла, швидко оберталася і смикалася. Пеленгатор запрацював. Хтось поряд працював із потужним передавачем. Нарешті, годинна стрілка зупинилася і вказала прямо на замок.

Нік відчув полегшення. Його підказки почали давати плоди.


8 - СЕКС Вранці


Кіллмайстер прокинувся, як завжди, різко і повністю опанувавши свої здібності. Він не рухався і не розплющував очей, але знав, де він, як він тут опинився і чому він тут. У нього все ще був невеликий головний біль, а шлунок був болючим — наслідком смертельного мескалю — але насправді похмілля не було. Він чув, як поруч з ним тихо дихає Герда фон Роте, і її міцна пухка нога зігріває його. Нік зрушив рівно настільки, щоб розірвати контакт. Жінка ворушилась і щось бурмотіла уві сні. Він не розумів слів, вона говорила німецькою. Він відчув тиху музику, що ллється в кімнату, приглушену, дуже тиху, весь час Він лежав нерухомо із заплющеними очима, намагаючись увійти до напівтрансу, щоб організувати свої думки. Але звуки турбували його, і він знав, що це продовжуватиметься доти, доки він її не зрозуміє. У його ставленні до довкілля було щось фрейдистське — він мав проникнути у його глибину. Слідкувати за всіма факторами, які можуть сприяти його життю чи смерті! Розставити крапки над i. По суті, він був екологом-практиком, як одного разу сказав Хоук, який вивчав причини та наслідки, щоб вижити.

Нарешті він дізнався музику – "Продану наречену" Сметани. Він був дещо здивований. Після минулої ночі та ранкового годинника, проведеного за задоволенням сивої амазонки поряд з ним, він чекав, принаймні, Вагнера. Може "Ніч валькірій". Нік зітхнув від неприємних спогадів. Герда справді довела його цієї ночі! Жінка була ненаситною. Якщо їй справді було сімдесят, він був радий, що не знав її, коли їй було тридцять. Тоді він був би мертвий цього ранку.

Він витер очі й розплющив їх. Він дивився в стелю. Він височів понад двадцять метрів над ним і був вигнутий. Якби йому потрібна була мнемоніка, щоб нагадати йому, що він знаходиться в середньовічній фортеці, казковому замку, цієї стелі було б достатньо. З арок безвільно звисали прапори та прапори, кожний з яких був прикрашений білою лілеєю косметичного бренду. Це була хибна нота.

Нік дозволив своїм злегка налитим кров'ю очам бродити по спальні. Якби ви могли назвати пів-акра плиткової підлоги спальнею. У нішах було кілька високих вікон, тепер зачинених фіранками, менше ніж за п'ятдесят футів від них. Йому було цікаво, що виходять вікна. Чи можливий шлях втечі?

Ліжко, на якому він лежав, було величезним. Це було ліжко у формі гігантського золотого лебедя. Царське життя було тут. Нік на мить подумав про інших чоловіків, яких сюди привела Стерва. Мабуть, вони задовольнили її в тому самому ліжку, що й він минулої ночі. Що з ними сталося? Йому здавалося, що він знає... небіжчик не може пліткувати про дивну ніч кохання!

Він почув дивне дзижчання і клацання над головою. За мить на кремовій стіні кімнати з'явилося зображення. Крім динаміка музики, між арками був ще й проектор. Обидва працювали автоматично. Він згадав, що минулої ночі, після того, як вона провела його через потайний хід у цю дивовижну кімнату і змусила прийняти холодний душ, він і Стерва розглядали картини на стіні. Еротичні картинки, якщо вам подобалися евфемізм. Порнографічні, якщо хочете порушувати правду. Вони були захоплюючими, зрозумів Нік, і хорошої якості. Але ви можете бути впевнені, що фон Роте мав найкраще, навіть коли справа доходить до порнографії.

"У пристрою повинен бути автоматичний механізм відліку часу", - подумав Нік, оскільки тепер з'явилися абсолютно безневинні пейзажі. Був Маттерхорн, знімок Арктики з білими ведмедями, а потім Тауер у Лондоні. Спалах бейсбольного матчу. Міккі Мантл зробив хоумран. Нік лежав на спині і з цікавістю спостерігав. Захоплюючий пристрій. Сука пробурмотіла напередодні ввечері, що вона віддає перевагу статичній формі картин.

Проектор помилився. На стіну було кинуто якесь хтиве зображення. Чоловік і три жінки вдавалися до сексуальної акробатики. Нік усміхнувся і придушив смішок. Машина заплуталася - мабуть були нічні та денні образи, ліжка та будинки, сади та кухні.

— Цю чортову штуку треба відремонтувати, — сказав сонний голос поруч із ним. «Постійно плутає. Я вимкну його.

Кіллмайстру хотілося сказати: "Guten Morgen, schönes Fraulein". Але вчасно зрозумів, що він Джеймі Макферсон, бідний неосвічений Джеймі, який не мав освіти. Тут, щоб зробити роботу для фройляйн фон Роте. Справа про вбивство.

Тому він сказав: «Доброго ранку, Гердо. Ви маєте рацію - ця машина заплуталася. Він не повинен показувати такі зображення так рано-вранці. У тебе може з'явитись ідея. Він зобразив найкращу хитру усмішку, яка була в його розпорядженні в цей час.

Жінка проігнорувала його. Вона нахилилася убік, щоб щось прилаштувати на своєму боці ліжка. Зображення на стіні зникло, і музика зупинилася. Нік зробив уявну позначку. Кнопки керування під ліжком. Для музики та проектора – а що ще? Назвіть це інтуїцією або шостим почуттям, яке він розвинув за ці роки, але він подумав, що має бути якась система сигналізації.

Герда фон Роте сіла на ліжку і глянула на нього. Королівське пурпурове полотнище з найтоншого шовку - не ерзац для цієї дами - закривало її тільки до талії. Її міцний торс був золотисто-коричневого кольору, такого ж сяйва, як і її обличчя, і не було видно жодного грама жиру. Її обличчя, навіть зі зморшками від сну, було мечем гордовитої краси, з широким ротом і очима, подібними до смарагдів. Її груди були великими, важкими і дуже твердими, з довгими червоними сосками та коричневими ореолами. Тепер вони були спрямовані прямо на Ніка, як спарені пістолети. Вона не намагалася прикритись. — Ти був п'яний минулої ночі, — сказала вона звинувачуючи. Її зелений погляд був твердим. Вона провела великою рукою по розпатланому сріблястому волоссі. - Цього більше не повториться, зрозумій! Це було не питання.

Він кивнув головою. 'Зрозумів. Вибачаюсь. У мене в сумці була пляшка текіли, і, гадаю, я просто випив надто багато. Але все пройшло добре. Я прийшов сюди, чи не так?

Пунсовий рот скривився. — Не в цьому річ, ідіот. Я плачу тобі за те, що робиш для мене роботу. Ви не можете зіпсувати все. Вона добряче прикусила нижню губу і деякий час дивилася на нього. - Тобі погано буде, якщо ти облагодишся, Джеймі. Якщо вони не вб'ють тебе першим, то зроблю я. Зрозумій це добре. По-перше, якщо ти вип'єш і облажаєшся, тебе вб'ють без сумніву. Харпер і Хуртада круті хлопці та вміють поводитися з вогнепальною зброєю. Вбити їх буде не так просто.

Нарешті, у його жертв тепер були імена! Нік не збирався вбивати ні їх, ні когось, якщо тільки це не було необхідно для його роботи, але було добре знати, кого він повинен убити. Він, звісно, знав Харпера і припустив, що Хуртада був метисом — чи, швидше, китайцем, який видає себе за метису. Він ставив питання, наскільки Де Бітч скаже йому правду.

Нік повторив імена. — Хуртада та Харпер? Це ті хлопці, яких я маю охолодити? Ти сказала, що маєш план, Гердо. Може, тобі краще сказати мені зараз. Мені потрібно знати багато чого, що тільки можна знати, якщо я не хочу все зіпсувати, як ти сказав. Коли ви хочете, щоб ці постаті були вбиті? Коли? Де? Як? Ти розумієш?'

Її усмішка була слабкою. - Ти починаєш вчитися, Джеймі. Принаймні, ти не питаєш, чому я хочу їхньої смерті. І я теж не сказав би тобі. Назвіть це своєрідним палацовим переворотом. Чи знаєте ви, що це означає?

- Ні я не знаю. Але для цього маєте палац.

«Справді, Джеймі. І в тому й річ, що старий божевільний, який побудував цей замок, був романтиком, людиною, народженою не свого часу. Це величезний замок. Є місця, де я навіть ніколи не була — і підземелля, і потайні проходи, і безліч потайних куточків. Місця, де тіло ніколи не знайдуть. Сьогодні ти повинен дослідити замок, Джеймі, і знайти відповідне місце чи місця. Якщо вони не здаються вам правильними, у нас завжди є океан. Я залишу вам це. Але ти маєш убити Харпера і Хуртаду окремо, якщо зможеш, і ніхто не мусиш побачити, як ти це робиш. Це дуже важливо. Я хочу, щоб вони розчинилися у повітрі, не залишивши сліду. Як ви це зробите – ваша справа. Зрештою, ви повинні зробити щось за двадцять тисяч доларів.

Сука перекотилася до нього і погладила його біцепс кінчиками пальців. — Я мала рацію щодо тебе, Джеймі. Ти був би чудовим гладіатором. Зелені очі тепер тепло світились. Нік внутрішньо застогнав. Сука знову була в тічку. Раптом він відчув непереборну потребу у туалеті.

Він вислизнув з-під простирадла на своєму боці ліжка. "Вибачте, але я повинен полегшитися..."

— Стривай, — різко сказала вона. 'Стій!'

Було надто пізно. Боса нога Ніка вдарилася об землю, і почався гомін. Гонги гули в кімнаті та між арками стелі. Він дивився, дивуючись, ніж відчував, як Герда фон Роте просунула руку під ліжко і потягла невидимий важіль. Різкий гомін припинився. Жінка на мить похмуро подивилася на Ніка, а потім усміхнулася в трохи гарному настрої. - Тепер можеш заспокоїтися, Джеймі. Це була лише тривога. Коли цю функцію увімкнено, ніхто не може дістатися до ліжка або встати з нього, не піднявши тривоги. Підлога підключена. Її усмішка змінилася роздратованим виразом. "Але, звичайно ж, Ерма зараз прийде, чорт забирай!"

- Хто така Ерма? Нік все ще вдавався приголомшеним. Він був таємно задоволений. Було приємно знати, що сигналізація була там, але не так добре знати, що не можна встати з ліжка, коли вона увімкнена. Це обмежить його шанси на проведення нічної розвідки — якщо він не зможе знайти спосіб перехитрити сигналізацію.

Величезні двостулкові двері спальні з гуркотом відчинилися. Нік бачив, хто така Ерма. У 1966 році вона була Міс Чемпіон. Вона могла б грати у команді з регбі. У неї було жовте волосся, переплетене з сивиною, масивним кільцем обвив її череп. Поверх штанів вона носила чоловічу спортивну сорочку. Її біцепси, що виднілися з-під коротких рукавів, були майже такі ж сильні, як у Ніка, і здавались такими ж твердими. Її обличчя було червоним і покритим плямами, і Нік міг би присягнутися, що в неї вуха кольору цвітної капусти. У цей момент його більше цікавив люгер, який вона тримала в квадратній руці. Він чимось нагадував його власний 9мм, який не варто було брати із собою, але ця зброя не була розібрана і виглядала зовсім новою. Він був спрямований прямо в його голий живіт.

Нік вирішив пожартувати. Він хотів, щоб Стерва продовжувала думати про нього як про крутого хлопця, можливо, трохи безглуздого. Повільно піднявши руки, він сказав: Не стріляйте, не стріляйте! Я справді нічого не зробив. Це помилка. І підморгнув Герді. Ерма перевела погляд із Ніка на свою пані. Люгер, як і раніше, був направлений прямо в пупок Ніка. Ерма мала жовті очі, жовті, як у кішки.

— Все гаразд, — сказала Герда фон Роте. — Це була помилка, Ермо. Він нічого не знав про сигналізацію, а я забула її вимкнути. Ви можете йти.

Ерма подивилася на Ніка. Її жовті очі почалися біля його ніг і дуже повільно ковзнули вгору. Погляд затримався, охоплюючи кожен квадратний дюйм його тіла. Її великий вологий рот скривився від огид. Його не можна було сплутати і з блиском ненависті в її жовтих очах, коли вона нарешті подивилася Ніку прямо в обличчя.

Ерма обернулася і вийшла з кімнати. Великі двері зачинилися. Вона не промовила жодного слова. Нік подивився на Стерву. «Я не подобаюсь цій жінці, - сказав він. Вона засміялася. 'Ні. Вона ненавидить усіх чоловіків. Вона любить мене - і іноді докучає. Але вона має свої плюси. Насамперед, вона чудовий охоронець. Раніше вона була борцем у Німеччині. Джеймі, я не радила б тобі дозволяти собі такі вільності з Ермою. Сука придушив позіхання. - Але Ерма непогане дівчисько - час від часу, коли я вмираю від нудьги, вона спить зі мною. Потім вона буває щасливою кілька місяців».

Кіллмайстер зберігав холоднокровність. Вважалося, що він неосвічений хам. - Я не розумію, - сказав він. "Вона жінка?"

— А ти велика, вродлива мавпа, — майже ласкаво сказала жінка. — З мозком мавпи. Сходи у ванну, якщо треба. А потім повертайся швидше. Я помічаю, що ти знову мені потрібен.

Вона вказала королівським пальцем на Ніка. — Ти був гарний минулої ночі, маю визнати, але я впевнена, що тобі краще бути тверезим. йди. То був наказ. Нік прикинув, що ванна була лише у чверть розміру спальні. Усі крани були з чистого золота. На мозаїчному підлозі лежали гарні турецькі килими. Замість ванни був невеликий басейн, дюжина великих дзеркал, а санвузол був східний. Блискучий кахельний жолоб з хромованою поперечиною для сидіння навпочіпки. Набагато краще для здоров'я, ніж у західному стилі. Опалення та освітлення були непрямими. З ванної не було виходу, крім дверей. Він хотів би все знати.

Нік опустився в крісло поруч із ванною і задумався. Сука пообіцяла йому свободу у замку, щоб він міг дослідити територію та планувати вбивства. За ним постійно спостерігатимуть. Він міг бути у цьому певний! Але він буде стурбований цим, коли настане час.

Нік подивився на годинник. Він побачив, як годинникова стрілка обертається, Пеленгатор був у роботі. Цей прихований передавач знову запрацював!

Агент АХ подивився на двері ванної, глянув на годинник і спробував визначити напрямок. Він уявив кімнату і згадав високі вікна в рамах. Вони були ліворуч від нього, коли він вийшов із ванної. І годинникова стрілка тепер вказувала, трохи тремтячи, в той бік. Він мав побачити, що за цими вікнами.

Пролунав голосний голос. - "Джеймі!"

— Я йду, — промимрив Нік собі під ніс. «Я йду, о благородна Сука. Твій добрий та вірний слуга слухає тебе. Визволи мене від батога, сучча! Його усмішка перед тим, як він відчинив двері у ванну, була жорсткою і жорстокою. Він побажав Ель Тигре усіляких успіхів у його плані зґвалтування. При думці про Ель Тигра він знову глянув на годинник. Пеленгатор все ще працював, але хвилинна стрілка показувала п'ять до якоїсь години. Хіба не був полудень? Ель Тігре та його люди прибудуть у сутінках. Це було близько дев'ятої години цього сезону. Ель Тігре довірив Ніку підготувати ґрунт для атаки.

Повертаючись до ліжка, він кинув неясний погляд на високі вікна. Пеленгатор все ще вказував у тому напрямку; тож це була довга трансляція. Набагато довше, ніж зазвичай. Можливо, ЦРУ визначить точніше місцезнаходження. Можливо, хлопчики з Гомера могли б навіть точно визначити місцезнаходження. Так може бути. Багато може статися, перш ніж він отримає допомогу. Допоможи? Дурний хлопчик! Це була сольна робота — на цій основі він взявся за неї і на цій основі її виконуватиме. Він виграє чи програє сам собою. Окрім Ель Тігре. У Ніка не було ілюзій щодо Ель Тігре.

Герда фон Роте, розкішна золота Венера на лебединому ложі, лежала в нетерплячому очікуванні. Її міцні, пухкі ноги були розсунуті, і тепер Нік побачив — чого він раніше не бачив, — що її лобкове волосся було таким же срібним, таким же блискучим і переливчастим, як волосся на її голові. Бог! Чи можливо, що їй справді сімдесят?

Сука була швидкою фігурою, яка не любила попередні ласки. Вона схопила агента AX напрочуд сильною хваткою і підштовхнула його під себе. "Ти внизу," коротко сказала вона.

Так і сталося. Вона скористалася ним, час від часу стогнала, а потім обернулася. — Я зараз піду спати, — сказала вона спокійно. 'Якийсь час. Я завжди так роблю. Ви нізащо мене не розбудите.

І вона справді заснула. Цілком природний сон задоволеної тварини. Нік на мить прислухався до глибокого розміреного дихання, обережно підняв одну ногу з ліжка, а потім відсмикнув її. Він дасть їй п'ять хвилин. І він сподівався, що вона знову не включила сигналізацію. Тепер йому потрібно було трохи удачі.

Він лежав, заклавши руки за голову, і дивився в стелю. Гучномовець замовк. Проектор було вимкнено. Йому було цікаво, що сталося з його одягом. Його «камуфляжний» одяг, брудні кальсони та інше. І де був Уеблі? Він був абсолютно голий у замку відьми. Оточений сигналами тривоги, собаками та охороною, не кажучи вже про Брунгільда з люгером. Вона хотіла б пустити кулю у його кору.

Агент AX зморщив очі і дуже тихо пробурмотів: «Вони ніколи не повірять мені, якщо я їм скажу, і я обов'язково скажу їм… дум-дум-так-дум…»

Минуло п'ять хвилин. Жінка ще спала. Нік обережно вислизнув із ліжка. Сигнал тривоги не пролунав. Він підійшов до високих вікон, розсунув штори та визирнув назовні. З цього боку порятунку не було. Ліворуч і праворуч він бачив зубчасті вежі. Між ними, під вікнами, стіна спускалася перпендикулярно до покритих піною скель. Він прикинув, що ці зазубрені сірі зуби були на сімдесят футів нижче. Немає виходу!

Праворуч від себе, на північ, він побачив комплекс невисоких білих будівель, розташованих на природному схилі скелі, тому вони були невидимі, коли він дивився в бінокль. Він думав, що їх навіть не видно з дороги. Це були одноповерхові прямокутні будинки — їх було п'ять — і вони виглядали досить новими.

Коли він подивився, то побачив, що двоє чоловіків у довгих білих халатах вийшли з одного з будинків і підійшли до одного з інших, розмовляючи та жестикулюючи дорогою. То були халати, які носять лаборанти. У цьому не було нічого особливого, мав визнати Нік. Це могли бути лабораторії, де Де Тіф зазнавала нових формул кремів для шкіри та інших засобів для краси та вічної молодості. Це могло б. Що робило це неймовірним, то це сцена, що розгорталася зараз перед його очима.

Коли двоє чоловіків підійшли до дверей однієї з будівель, з'явився озброєний охоронець та зупинив їх. Ніку дуже хотілося мати з собою бінокль, але його чудового зору було достатньо, щоб побачити, що цей охоронець відрізняється від того, що стоїть біля воріт. Ця людина була чи то метисом, чи то китайцем! На ньому були сорочка та шорти кольору хакі, гольфи до колін та важкі армійські черевики. Він мав плоску кепку з козирком, але без значка. Але найбільше на Ніка справила враження манера поведінки охоронця - у людині, коли він переглядав папери, було щось суворо військове.

Нік Картер дуже тихо свиснув. У Мексиці були китайські військові! І заходи безпеки були суворими – цим двом доводилося пред'являти документи, щоб переходити з однієї будівлі до іншої. Начебто вони були підневільними працівниками, яким не можна довіряти.

За ним на лебединому ложі ворушилась Герда фон Роте і стогнала уві сні. Нік побіг у ванну.

Він прийняв ванну, поплескався, проплив кілька гребків і прийняв душ, щоб змити мило. Тепер він був гострим і пильним, мескаль був лише галантним спогадом. Він побачив невелику шафу зі спеціальним дзеркалом для гоління та підсвічуванням, в якій знаходилося все, що може знадобитися чоловікові для туалету. Все було дорого, найкраще. Нік скривився в дзеркалі, збривши чорну щетину. Це було очевидно. Він посперечався, що десь знайдеться і чоловічий одяг.

Коли він вийшов із ванної, вона вже не спала. Вона посміхнулася до нього. Він зупинився за два метри від ліжка. Вона подивилася на нього схвально, подумав Нік, схвально та ще щось. Слід жалю? Чи жалкуватиме вона про те, що їй довелося вбити його після того, як він зробив за неї всю брудну роботу?

— Я гадки не мала, — сказала Стерва за мить, — що ти такий гарний під цією бородою. Твоє обличчя збігається з рештою, Джеймі. Ти чудовий звірюга. Її зелені очі негайно ковзнули по його тілу, і Нік зітхнув з полегшенням. Вона була задоволена — принаймні зараз.

"Виглядаючи так я мало що можу зробити", - сказав він. «Мені потрібний одяг. Де вона?

— Звичайно, я наказав Ермі спалити її. Вона вказала. «Натисніть кнопку на стіні поруч із дверима у ванну».

Нік це зробив. Панель у стіні ковзнула вбік, відкриваючи довгу і глибоку шафу. Довгий ряд акуратно розкладених на вішалках чоловічих костюмів та штанів. Десятки. У них були лейбли з Лондона, Парижа, Риму та Нью-Йорка. Усього найкращого жеребцям Ла Перра, подумав Нік.

Третину шафи займали полиці, на яких були звалені сорочки, шкарпетки, спідня білизна та дорогі краватки, які все ще упаковані в коробки. Під полицями було щонайменше п'ятдесят пар взуття всіх розмірів і типів. Все було нове. Звичайно. Якби вона позбулася своїх швидкоплинних коханців, вони були б поховані — якби вона спромоглася їх поховати — в одязі, в якому вони були одягнені в момент смерті. — Дізнайся, чого ти хочеш, — сказала вона з ліжка. — Одягайся і залишайся тут, доки я не дозволю тобі піти. Потім поснідаємо та поговоримо.

Вона встала з ліжка, одягла халат і взула ноги в капці на високих підборах. Вона підійшла до подвійних дверей. Через плече вона сказала: «Запам'ятай, Джеймі. Не намагайся вибратися звідси, доки я не дозволю тобі цього. Зовні стоїть охоронець. Це для твого ж добра. Серед моїх людей є шпигуни, і я не хочу, щоб Харпер і Хуртада знали, що ти тут, до останньої хвилини. Коли вже надто пізно. Ми маємо бути дуже обережними.

Коли вона відчинила двері, Нік миттю побачив озброєного охоронця, що відкинувся на спинку стільця біля стіни. Він схопився на ноги, коли вийшла Сука. Він був одягнений у темно-сіру форму, з блискучим ременем та значком у вигляді срібної лілії на кашкеті. З кобури з клапаном стирчав важкий приклад автоматичного 45 калібру. Нік побачив, як чоловік грюкнув підборами і віддав честь жінці, що проходила повз. Вона не звернула уваги. Потім двері зачинилися.

Розбираючи одяг, Нік Картер глибоко замислився. Чим більше він дізнавався про цю дивну ситуацію, тим шаленіша вона ставала. Але він почав розуміти, що відбувається. Як крізь напівпрозору воду, як у темне дзеркало, він став бачити контури подій. Це справді нагадувало палацовий переворот.

Два різні типи охоронців. Одна група була військова і він був готовий посперечатися китайська; інша група була воєнізована і присягнула на вірність Герді фон Роте. Вона чекала на допомогу, допомогу від неонациста. Харпер і Хуртада поклали цьому кінець, і саме тому фон Роте ризикнула: - Нік холодно посміхнувся - найняти гарного і безглуздого звіра для свого захисту. Захищати? Йому довелося розреготатися. Вона потребувала захисту так само сильно, як тигриця чи павук чорна вдова.

Факт залишався фактом: він натрапив на невелику громадянську війну, кровопролитну битву за ставку, про яку він не знав, але яка мала бути високою. Жахливо висока. Нік обрав сірі штани, замшеві туфлі на гумовій підошві, ірландську лляну сорочку з короткими рукавами та світло-коричневий жакет. Він накинув на шию білий шовковий шарф і застебнув куртку. Коли він подивився на себе в дзеркало, то подумав, що, можливо, виглядав надто витончено — не його вина, що гарний одяг йому личить. Йому хотілося переодягнутися, але він вирішив цього не робити. Сука буде дуже зайнята. Вона не матиме часу на підозри. Вона, мабуть, навіть не помітить, а якщо й помітить, то в кращому разі подумає, що це той випадок, коли необроблений алмаз постає у всій своїй пишноті після полірування. Нік все ще відчував смак мескалю у горлі. Він повернувся у ванну, знову почистив зуби і прополоскав горло. Він повернувся до високих вікон і визирнув назовні. Сонце зникло, і на заході згустіли чорні хмари. Грози наближалися із боку Тихого океану. Дивлячись, як високі хмари піднімаються і кружляють, він раптом відчув дивний холод у собі. Він повинен був визнати, що в цій місії було багато безглуздих аспектів, але врешті-решт Смерть була готова. Для кого? Для скільки людей?

Блискавка креслила бліде полум'я над однією з грозових хмар. Потім гримнув грім, важкий та загрозливий. Нік опустив фіранку і просто повернувся обличчям до дверей, коли вони відчинилися. Охоронець поманив його пальцем.

'Ну давай же. Ти їй потрібний”.


9 - Миттєве вбивство


Після щільного сніданку - Нік не усвідомлював, як він зголоднів, - поданого з буфету перед каміном у величезній трапезній на прозорому порцеляні та позолоченому сріблі, Герда фон Роте повела Ніка по ряду довгих сирих коридорів до того, що вона називала бібліотекою. Це був великий простір із соборною стелею. Навколо були книги, тисячі книг, а на верхні полиці йшли сходи на коліщатках. Сидячи перед каміном, у якому одночасно могли смажитись кілька биків — у замку, за її словами, завжди було сиро й холодно, незважаючи на центральне опалення, — вони балакали. Але спочатку Сука повернула йому Уеблі та мисливський ніж, який дістала з шухляди величезного письмового столу в стилі Людовіка Квінза.

Вручаючи йому зброю, вона сказала: «Ти використовуєш свою власну зброю, Джеймі. Ніж тихіше, але доводиться покладатися на свій здоровий глузд. Якщо ви скористаєтеся цим револьвером і він колись викличе проблеми, ваші кулі будуть знайдені в трупах. Мені здається, унікальна річ, ваш револьвер. Я ніколи цього не бачив. Де ти це взяв?'

— Отримав від хлопця, — хрипко сказав він. 'Давним давно. Вони ніколи не зможуть пізнати його, не хвилюйтесь.

'Я не турбуюсь.' Вона постукала по його підборідді тонким чорним шкіряним хлистом. Він уявляв собі, що вона завжди буде носити з собою якусь батіг або батіг. Без нього вона, мабуть, почувала б себе голою. Ще одна межа її особистості, цієї неймовірно готичної особистості.

Вона переодяглася в спортивні шорти і просту білу блузку, а її сріблясте волосся знову було скріплене золотою пряжкою. На ній були блискучі темні туфлі на плоскій підошві.

'Я подумувала.' І вона розповіла йому, про що думала. Кіллмайстер відчув, як по його спині пробіг слабкий холодок. Вона хотіла чинити на нього тиск.

"Чому ми маємо чекати?" Яскравий рот усміхався йому, білі зуби блищали. «Ця кімната величезна, і книги поглинатимуть більшу частину шуму, що виробляється вами. Я підозрюю, — сказала вона з жалем, — вам таки доведеться скористатися револьвером. У вас не буде шансу обдурити їх та підійти досить близько, щоб зробити це ножем. Ні, це потрібно зробити з револьвера. Я зачиню двері, коли піду, і накажу нікому не заходити сюди. Коли ви закінчите, я повернуся, щоб допомогти вам із тілами.

Нік подивився на неї. Він опустив рота. — Ти хочеш сказати, що хочеш, щоб я це зробив тут? В цій кімнаті? Негайно?

Вона провела кінчиком батога по його обличчю. - Чому б і ні, Джеймі? Чим швидше тим краще. Я мусила подумати про це раніше. Чи бачите, у мене сьогодні ділова зустріч із ними, і вони завжди проходять сюди. Спочатку я дам їм трохи випити, щоб вони розслабилися і не турбувалися, а потім знайду якийсь привід, щоб вийти з кімнати. Тоді ви це зробите. Дуже просто.'

— Не так уже й просто. Він не міг прикидатися таким дурним! Навіть Джеймі Макферсон не був таким безглуздим. - Як ти поясниш, хто я? Вони мене не знають, вони навіть не знають, що я в замку. Як тільки вони побачать мене, вони стануть підозрілими. Ти сказала, що вони знають, як виживати, Гердо. До речі, дивіться! Нік заткнув великий "Уеблі" за пояс і натягнув на нього куртку. 'Бачити? Ця штука надто помітна. Ці хлопці побачать це саме так. Ні, буде краще, якщо ви дозволите мені самому вибирати час та місце. я...'

Фффффтть... хлист хльоснув його по щоці. Не так сильно, щоби виступила кров, але з різким уколом. Нік зробив крок назад, змушуючи себе відпочити. Якби він розлютився зараз, він би все зіпсував. Він зіщулився. «Гей, лиши це! Це боляче. Я тільки хотів...'

'Ні.' - Сука сказала це тихо. — Я ж казала тобі не намагатись думати. Я роблю це сама. Ти так багато не знаєш, Джеймі. Іди сюди, і я покажу тобі, як застати їх зненацька.

Він пішов за нею до полиці з книгами біля каміна, побачив, як вона натиснула на корінець книги пальцем-лопаткою. Це був «Домбі та син» Діккенса.

Невелика ділянка стіни безшумно відчинилася. Вона відійшла убік, щоб він міг увійти першим. То була маленька тісна комірка без опалення, обшита темними панелями. Герда зачинила дощату стіну. Ароматний аромат її великого золотого тіла наповнив маленький простір. Нік подумав, що якщо секс має свій власний запах, то це він. Вона вказала на вузьку щілину у стіні. "Дивись, Джеймі".

Він виявив, що може бачити більшу частину бібліотеки. Деякі з книг були меншими за інші, а простір над ними був закритий тонкою чорною сіткою. Вона грюкнула його по плечу і вказала на навушники, що звисали з цвяха в панелі. «Це дозволяє вам чути все, що кажуть у бібліотеці. Але вони не можуть чути чи бачити вас через цю сітку. Все, що тобі потрібно зробити, це дочекатися, поки я піду - я не хочу бути свідком вбивства, розумієте - тоді ви вибираєте підходящий момент, відкриваєте стіну і вбиваєте їх. Це має бути легко. У них не буде жодних підозр. Вони не знають про цю кімнату.

Він неохоче кивнув головою. 'Так. Це як стріляти по рибках в акваріумі. І коли це має статися?

'В даний час. Чому ми маємо відкладати це? Нині гримить грім, і видимість погана. З лабораторій вони навіть не побачать, як вони приходять сюди. Не те щоб це мало значення. Вони просто зникнуть і їх більше ніколи не побачать». Вона торкнулася його обличчя батогом. — Подбай про цих двох, Джеймі. Я можу подбати про інших.

- І про мене також. Безперечно. Вголос він сказав: «Ця частина мене трохи турбує, Гердо. У них є друзі, чи не так? Що буде, якщо вони пропадуть?

Шкіра хлиста охолодила його щоку. 'Я вже казав тобі. Я влаштую це. Я обіцяю тобі, Джеймі. Коли вони йдуть, йдуть і, е-е, ці друзі. Вони просто пакують валізи та йдуть. Добре, я зараз подзвоню і скажу Харперові та Хуртаді, що хочу їх бачити. Залишайся тут. Що ще хочеш запитати?

Він нічого не міг вигадати. Час ставити запитання минув. З цього моменту це були смертельні перегони, і кожен чоловік чи жінка стояли на своїх власних ногах. Потім його осяяла думка. "Краще, якщо я спробую навушники", - сказав він. "Я не хочу, щоб щось пішло не так".

'І я ні.' Вона нахилилася до нього, притулившись до нього своїм великим тілом із повними твердими грудьми. Її губи торкнулися його щоки. - Не облакайся, Джеймі. Ви знаєте, що відбувається, коли щось іде не так. Але якщо ти все зробиш правильно, то я покажу тобі, як це в раю».

Вона потягла невеликий важіль, і книжкові полиці відчинилися. Вона вийшла, і полиці зачинилися. Він дивився на неї крізь щілину між книгами. Вона підійшла до столу, обернулася і подивилася на полиці. 'Ви мене чуєте? Якщо так, постукайте по панелі.

Її голос був м'який, металевий, але чистий. Він постукав у стіну та побачив, як вона кивнула. Вона потяглася до телефону на столі та набрала номер. Вона почекала, притупнула ногою, забарабанила батогом по столу з похмурим виразом на зарозумілому обличчі. Харпер? З Гердою. Вона скривила обличчя навпроти телефону. — Я маю негайно поговорити з вами. Ти і Хуртада. Так, звичайно важливо, інакше я б не стала морочитися. Так, чорт забирай. Я сказала, що треба. Будь ласка, приходьте до бібліотеки якнайшвидше. Нам треба поговорити. Негайно, чорт забирай!

Сука кинула слухавку. Вона подивилася на книжкові полиці, підморгнула, потім підійшла до високої шафи в кутку бібліотеки і дістала пляшки та склянки. Нік почув її тихе мукання, поки вона готувалася. Одна з коротких частин Брамса з Liebeslieder. Яка постать! Леді Макбет була святою в порівнянні з нею!

Мине кілька хвилин, перш ніж двоє чоловіків прибудуть. Нік добре використав цей час. Він здогадався. У маленькій кімнаті було темно, а сірників і запальнички в нього не було, тож довелося оглядати панелі в темряві. Він підняв навушники. На щастя, шнур був досить довгим.

Якщо в цьому притулку й були задні двері — а він був у цьому певен, — то вони мали бути в задній панелі. Він обмацував гладке дерево кінчиками пальців, м'яко натискав і постукував, прислухався до глухого звуку. Нічого такого. Він продовжував пробувати. Він уже був готовий здатися у розпачі, коли його пальці торкнулися невеликого виступу в панелях, кучері або арабески. Він натиснув на неї, почув тихе клацання, і частина обшивки ковзнула убік. Вологий протяг, що пахнув пліснявою, пилом і старими кістками, торкнувся його обличчя. Він знайшов вихід. Одному Богу відомо, куди це його привело б. Мабуть, у якийсь склеп, де чекав Дракон.

Він залишив панель відкритою і повернувся до вічка. Герда фон Роте сиділа за столом, пила коктейль і постукувала батогом по своєму пружному округлому стегні. Не дивлячись у його бік, вона сказала: - Вони повинні бути тут з хвилини на хвилину, Джеймі. Подумай про клопіт і зроби їх швидко, поклади цьому кінець. І пам'ятай – вони круті хлопці. Не дай їм шансу!

У двері бібліотеки постукали. Сука глянула на притулок і тихо сказала: «Ось вони. Феллі Глюк, Джеймі. Він і раніше помічав, що коли вона збуджена, вона знову говорить німецькою. Він дивився, як вона зникає у сліпій зоні наприкінці бібліотеки. Холодне повітря дуло з тунелю за ним, холодячи шию. Чому б йому не зникнути прямо зараз? Початок його дослідження... Зрештою, щоб дістатися з замку до цих лабораторій, йому потрібен годинник, а йому потрібна була кожна хвилина. Тим не менш, він вагався. Якщо зіткнення виявиться злим, на що він сподівався, є шанс, що він отримає цінну інформацію, яка зрештою заощадить йому час. Знову з'явилася Герда фон Роте, за нею Максвелл Харпер і метис – китаєць – Хуртада. Ніку стало цікаво, як звали цю людину в Пекіні. Тепер на ньому був довгий білий лабораторний халат поверх в'язаного жилета та темні штани. У нього була непокрита голова, а його чорне, як смоль, волосся було коротко підстрижене. На Харпері була та сама панама. Він не змінив його. Його перлово-сірий легкий костюм був вишукано скроєний, а на сліпучо-білій сорочці блищала яскрава краватка. Агент АХ, який нічого не упускав, бачив, що Харпер любить накрохмалені краї: гострі кінці впиваються в рожеві обвислі щоки. Харпер, знову подумав він, схожий на добре вимиту і виголену свиню. Але він недооцінив цієї людини. Він побачив плоский горб наплічної кобури під гарним костюмом. Тепер він подумав, що з двох чоловіків Харпер може бути небезпечнішим. Просто тому, що він не був схожим на нього.

У навушниках долинали голоси, тихі, але чіткі.

— Про що це, Гердо? Голос Харпер був хрипким. - 'Не могли б ви трохи поквапитися? Я повинен повернутися до Мехіко сьогодні ввечері, щоб встигнути на літак до Лос-Анджелеса. Що це?'

Хуртада нічого не відповів. Харпер плюхнувся на стілець, а Хуртада нервово ходив по кімнаті, жмурячись і кидаючи похмурі погляди на двох інших. Він справляв враження крайнього хвилювання.

Картер з цікавістю чекав, що скаже Герда. Вона мала їм щось сказати, тримати їх на повідку тепер, коли вона хотіла їх прикінчити. Що б це могло бути? Частина правди чи павутиння брехні? Він притулився носом до чорної сітки. Герда фон Роте розлила напої та подала чоловікам по склянці. Харпер зробив великий ковток. Хуртада скуштував свою склянку, скривився і поставив її на стіл.

"Все йде не так, і ти це знаєш!" – Сука подивилася на двох чоловіків. Вона грюкнула хлистом по долоні. — Все пішло не так, як цей придурок Варгас вкрав фальшиві гроші і зник з ними. Рано чи пізно це спричинить труднощі. Я хочу, щоб ви скасували операцію тут і зникли!

Харпер весело глянув на Хуртаду, зробив ще ковток, потім Герда засміялася. - Господи, це все? Ви покликали нас для цього? Я вже казав вам, що ми з Хуртадою обговорили це і дійшли висновку, що ризик невеликий. Повір мені, Гердо, ми подивилися на це з усіх боків. Якби ми були пов'язані з цими грошима, ми вже знали б. Тож не хвилюйтеся. Будь розсудливою дівчинкою та підіграй нам. Таким чином, кожен залишається зі здоровим тілом та кінцівками. Крім того, ця операція не триватиме вічно. Якось ми підемо і дамо тобі спокій.

Жінка вдарила по столу батогом. — Ти занапастиш мене, — кричала вона. «Ти руйнуєш усе, що я збудувала за ці роки. Я не зазнаю цього. Я хочу, щоб ти забрався звідси. Вона глянула на Хуртаду. «Візьми своїх брудних китайських солдатів і посади їх на свій підводний човен, де їм і місце. Поверни їх до Китаю! Я покінчила з цим.

Спостерігаючий Нік здивовано насупився. У цьому була частка правди. Чи був її гнів справжнім чи фальшивим? Невже вона забула, що він слухає? Тоді він зрозумів. Їй було байдуже, що він дізнається зараз. Джеймі Макферсон був тупим ледарем, чи не так? І це не мало значення з іншої причини: він ніколи не залишить Ель Мірадор живим.

Хуртада ще нічого не сказав. Тепер він дивився на жінку холодними чорними очима і сказав: — Я не розумію цього, Герда. Навіщо ти влаштовуєш таку сцену? Це безглуздо. Я думав, що все зрозуміло. Ви не можете зрадити нас або навіть завдати нам неприємностей, не зрадивши себе. Ти думаєш, ми не знали про твоїх друзів у Бразилії? Ти думаєш, ми настільки дурні, щоб не вжити запобіжних заходів?

Максвелл Харпер засміявся. — Він має на увазі, Гердо, що тобі більше не треба шукати свого бойфренда-нациста з Бразилії. Боюся, він ніколи не з'явиться.

Тепер Нік був упевнений, що Герда фон Роте на якийсь час забула про нього. Смертельна слабкість зарозумілості - а німецька гординя набагато гірша, ніж будь-коли була грецька, - полягає в тому, що вона не виносить образ. Герда наче розпухла, навіть виросла. Вона стала яскраво-червоною, і в цей момент її обличчя втратило свою красу і набуло демонічного вигляду. Вона грюкнула по склянці Харпера, змахнула його зі столу батогом.

'Отже, це все! Ти вбив його!

Американець знизав широкими плечима. — Якщо ти маєш на увазі хлопця, який називав себе Зігфрідом, то так. У нас склалося враження, що це був стрілець, найманий кат, якого ти викликала, Герда. Ось чому ми грали обережно. У тебе часом виникають дуже хибні ідеї, моя дорога дитина. Я хочу, щоб тебе це не турбувало.

Жінка, здавалося, відновила самовладання, принаймні частково. Вона нахилилася до Харпера. — Звідки ти знаєш, що то був Зіґфрід? Він би ніколи не сказав тобі цього. Ніколи! Він був одним із наших найкращих людей. Харпер закурив маленьку чорну сигару. Крізь синій дим він весело засяяв Герді. — Але ж він це зробив. Хуртада розколов його. Його ноги трохи обпалили запальничкою. Ще до того, як ми з ним закінчили, він був готовий до розмови. Він хотів розповісти нам увесь свій родовід і подробиці свого особистого життя. Харпер усміхнувся. «Хуртада дуже добре поводиться з вогнем. Просто не дуже тонко, особливо для китайця.

— Досить цієї нісенітниці, — відрізав Хуртада. Він зупинив Стерву холодним чорним поглядом. «Ми, я, відтепер очікуємо від вас повного послуху. Більше жодних викликів із Бразилії. Вони не можуть допомогти вам. Саме Партія Змії за китайського фінансування захопить Мексику. А її — нова нацистська партія. Нехай це буде тобі зрозуміло, жінко.

Нік побачив, як її масивним тілом пробігли мурашки. Вона була мертвенно-білою, а рот її був малиновою смужкою. Раптовим диким рухом вона зламала батіг навпіл. — Як ти смієш так зі мною розмовляти? Як ти смієш! Тут, у моїй власній хаті.

— Так, смію, — лагідно сказав Хуртада. — Відтепер ти виконуєш накази, як і решта. Тепер я відповідаю за бізнес.

Це було цікаво. Нік щосили намагався стримати тріумфування, спостерігаючи і слухаючи. З бадьорими, приємними звуками шматочки головоломки стали на свої місця.

Він випадково подивився на обличчя Харпера, коли Хуртада промовив свої останні слова. Він прочитав здивування та потрясіння на товстому рожевому обличчі.

'З тих пір як?' - прогарчав Харпер. — З якого часу ти став головним, Хуртадо? Я нічого про це не чув. Тепер обоє чоловіків ігнорували Стерву. Між ними була майже видима напруга. Нік потер руки. Ставало все краще.

Хуртада вийняв з кишені тонкий аркуш жовтого паперу і кинув його Харперові. — Рівно годину тому, мій друже. Це було надіслано мені Морським Драконом. З Пекіна.

боінггггг – знову в середині троянди. Біля берегів Каліфорнії та Мексики курсував китайський підводний човен.

Харпер глянув на папір. Його губи скривилися. Він кинув газету на підлогу. - Це кодові групи. Ти знаєш, я не можу прочитати цей код. Хто мені сказав, що ти кажеш правду? Цілком можливо, що ти брешеш! Ти хотів взяти на себе відповідальність із самого початку цієї операції.

Нік знову глянув на Стерву. Тепер вона сиділа, спокійно переводячи погляд з одного чоловіка на іншого, очевидно, відчуваючи глибоке тертя між ними двома, і була напружена при відкритті, яке це тертя могло дати їй. Вона знову взяла себе в руки, і її обличчя було спокійним. У неї ще був Джеймі, її козирна карта. Яке значення мало те, що ці двоє сперечалися? За кілька хвилин обидва будуть мертві. Нік бачив, як її думки кружляли за цим гарним, зарозумілим фасадом.

Їй навіть не довелося вигадувати привід, щоби піти. Хуртада, не зводячи очей з Харпера, відпустив її. Він сказав: «Дайте нам спокій, Гердо. Мені потрібно обговорити дещо з моїм другом тут. Наодинці. Я розповім вам пізніше, що ми обговорювали.

Готове виправдання. Герда фон Роте обійшла стіл і попрямувала до дверей. Вона кинула єдиний погляд у бік Ніка. Він побачив мерехтіння зелених очей, ледь помітне рух, але сенс був ясний. Поспішай, Джеймі, мій хлопчик. Вбивство! Кров! Коли я повернуся, я хочу бачити тут два теплі трупи.

Вона зникла з поля зору. Біля дверей він почув, як вона сказала: Є ще дещо. Мої охоронці повідомляють про рухи в пагорбах з іншого боку шосе. Бандити, як вони гадають. Ми не повинні забувати це...

— До біса цих бандитів, — голосно сказав Харпер. — Поки що це не поліція. Боже, ми впораємось із цими бандитами. Твоя та наша охорона скрізь із автоматами. Тоді яка нам справа до якихось нещасних бандитів?

— Я думав, ти маєш знати. Двері за ними зачинилися. У навушниках пролунало добре змащене клацання замку. Нік майже не чув. Він не зводив очей із тріщини у стіні.

Хуртада обійшов стіл і підійшов до того місця, де стояла Стерва. Він був швидким. Так швидко, що навіть натренований погляд Ніка Картера не міг сказати, звідки він витяг маленький автоматичний пістолет. Це був 32-й калібр, смертельний на такій близькій відстані, і Хуртада тримав пістолет спрямованим на Харпера.

«Твоя гра закінчена, – сказав Хуртада. Ти жирний ублюдок. Ти свиня!

- "Я мав це зрозуміти". – спокійно сказав Харпер.

Ніку довелося визнати це в американці. Він не здригнувся. Він сів поруч із ще однією склянкою і глянув на пістолет у руці Хуртади. — Про що, чорт забирай, ти кажеш, Чанг? Що з тобою трапилося? Ти злишся, бо я засумнівався у твоєму повідомленні? Гаразд, я візьму ці слова назад. Тепер ти головний. Хай щастить. Тепер мені треба їхати до Мехіко, інакше я запізнюся на літак. Знаєш, у мене є справа, за якою треба стежити. Я маю підтримувати камуфляж, справляти нормальне враження. Отже, якщо ви мене вибачте… Харпер почав підводитися. Хуртада, або Чон Хі, направив пістолет. - «Залишайся на місці. І не бреши. Нарешті в Пекіні довідалися про вас і передали мені. Чанг вказав на жовтий папір, що лежить на підлозі поруч із Харпером. — За винятком того, що Пекін призначив мене відповідальним за місію, вони повідомили мені, що ви подвійний агент. Я уповноважений розпоряджатися вами на власний розсуд.

Нік із радістю висунув би Максвелла Харпера на «Оскар». Хлопець був вишуканим. Він відкинувся на спинку стільця і похмуро глянув на Чон Хі.

- Я просто не розумію! Ти збожеволів? Пекін збожеволів? Якщо це має бути жартом,

Чанг, ти вибрав невдалий час, щоб...

— Заткнися, — прошипів китаєць. — Тобі не треба намагатися виплутатися з цього брехнею, Харпер. Пекін уже багато років має докази того, що ти російський агент. З того часу, як була заснована Партія Змії, ти передаєш розвіддані в Кремль, жирний виродок. І ти саботував справу! Тепер я розумію, чого раніше не розумів. Чому ми просувалися так повільно, чому поліція зловила так багато добрих партійних лідерів за сфабрикованими звинуваченнями. Чому роздача фальшивих грошей йшла так погано, хоч і ваше начальство від цього виграло б! З обережністю, з хитрістю ми могли б поширити фальшиві гроші в Сполучених Штатах і ввести справжні гроші для фінансування партії. Але ви наполягали на тому, щоб викинути все одразу на ринок. І не дивно, що тобі було начхати на цього п'яницю, на Варгаса. Якщо його спіймають і розженуть партію, то краще для вас. Ну, свиня, свою кремлівську платню ти заробив — і заслужив на смерть!

Розмір і товщина Харпер навіть обдурили Ніка. Він би поставив на Чон Хі. Він би програв.

Харпер миттєво жбурнув склянку в китайця. Тьонг пірнув і вистрілив, але пригнувшись, втратив рівновагу і не зміг прицілитися. Він не потрапив Харперу в живіт і сильно вдарив його правою рукою. Харпер сховався за великий стіл і вистрілив із-за рогу. Великий чорний пістолет танцював і ревів у руці. Чанг вдалося зробити ще один постріл, і від столу полетіли уламки. Чанг упустив револьвер 32-го калібру і повільно позадкував, тримаючись обома руками за живіт. Він дивився розгубленими темними очима на почервоніння, що просочується між його пальцями. Було ясно, що він не повірив у це.

Харпер встав з-за столу і повільно пішов до Чанга, який все ще віддалявся. Він підняв чорний пістолет. Китайець простяг руки долонями вгору, ніби в благанні, ніби сподіваючись, що він встигне схопити кулі, перш ніж вони поранять його.

Харпер тричі вистрілив йому в живіт зблизька. Від удару Чанг обернувся і впав на книжкові шафи. Він зісковзнув униз, і його пальці зісковзнули з корінців книг, залишивши кривавий слід. Він знову ворухнувся, як риба на рожні, і перекинувся на живіт, сіпнувшись. Харпер вистрілив ще раз у потилицю.

Якби Стерва слухала їх, а Нік був у цьому майже впевнений, вона зараз зраділа б. Вона б подумала, що Джеймі виконав угоду. І вона може опинитися тут будь-якої миті.

Він побачив, як Харпер зняв куртку та оглянув рану на плечі. Біла сорочка стала червоною. Харпер взяв хустку, зім'яв її і приклав до рани. Потім він дістав із кишені новий магазин і перезарядив пістолет. Нік кивнув із холодним професійним схваленням. Він мав серйозні сумніви, чи зможе Стерва несподівано атакувати цю фігуру. Хитра і слизька постать, і тверда; Нік ні секунди не сумнівався, що Тьонг Хі мав рацію. Пекін зрозумів, що Харпер був подвійним агентом. Працював і Кремль, і Пекін. Не має значення, в чому полягала його справжня відданість, якщо вона в нього була. Такі люди, як Харпер, працювали за гроші, лише за гроші.

Мабуть, він мав свої думки про фальшиві гроші і кліш.

Нік повернувся і ступив у холодний тунель. Він знайшов важіль, що закривав панель за ним. Сука, звичайно, зрозуміє, куди він подівся, але мав фору. І він мав свої думки.


10 - СИНЯ БОРОДА БУВ ЖІНКОЮ


Вузький тунель вів до кам'яних сходів, що спускалися в темряву. Нік обережно пробрався ним. Коли він спустився метрів на сімдесят, то побачив слабкий відблиск світла і почув дзижчання-дзижчання-дзижчання. Яка?

Динамо, звісно. Герда фон Роте не покладалася б на примхи мексиканського електрики. Вона мала мати власні генератори, як основні, і резервні.

Він дійшов до останньої сходинки і зупинився. Наприкінці короткого коридору була яскраво освітлена кімната, з якої долинав звук динамо-машини. Нік побачив чоловічу тінь на підлозі у коридорі. Тінь була за дверима освітленої кімнати. Коли він прислухався, він слабо почув шелест сторінок, що перевертаються. Нудний охоронець, який читає, щоб скоротити час.

Посмішка Ніка Картера була жорсткою. Не можна втрачати пильність, друже! Він повз коридором, як привид. Це мало статися швидко. Він гадки не мав, що відбувається в замку. Чи Харпер і Стерва оголосили один одному війну і, можливо, вже вели її? Чи вони об'єдналися і тепер переслідують його? Багато чого залежало від реакції жінки на смерть Чон Хі. Вона може спробувати дістатися Харпера. Вона може розповісти йому про Ніку. Можливо, ні. Нік знизав плечима - йому було все одно. Він був у дорозі, і тепер нічого не могло його зупинити.

Знешкодити охорону було дитячою забавою. Він прослизнув у двері, як тінь, і приставив мисливський ніж до горла чоловіка. - Ні звуку, - прошепотів Нік. — Не рухайся, або я тобі переріжу горло. Зрозуміло? Охоронець напружено кивнув головою. Він зрозумів. Нік витяг кольт 45-го калібру з кобури чоловіка і засунув його собі за пояс. — Мій любий хлопчику, — прошепотів він. — Продовжуй так само, тоді, можливо, ти зможеш це пережити.

Він зробив півкроку назад і дозволив мозолистому боці своєї правої руки приземлитися на шию чоловіка жорстоким ударом карате. Цим ударом Нік міг розбити навпіл п'ятдесятифунтову крижану балку.

— На добраніч, хлопче, — м'яко сказав Нік. Він оглянув кімнату, знайшов моток шнура і зв'язав охоронця. Він заткнув чоловікові рота власною носовою хусткою як кляп. Потім швидко побіг коридором до сходів і прислухався. Погоня ще не почалася. Звісно, Стерва добре знала свій власний замок. Вона може прийти з іншого боку.

Потім Нік подумав про собак, Деймона і Піфіаса, злісних доберманів. Він вилаявся собі під ніс. Його старий одяг! Вона б не спалила її всю. Мабуть, щось залишила, щоб пустити собак його слідом.

Він побіг назад у генераторну. Настав час дати всьому пеклі вирватися на волю. Він швидко оглянув кімнату; вона була сповнена розподільчих щитів та металевих ящиків, лабіринту електричного обладнання. Нік узяв у охоронця потужний ліхтарик. Він клацнув усіма важелями, які бачив у положенні ВИКЛ і посміхнувся. Це викликало б деякий переполох там та у лабораторіях. Якщо лабораторії отримували електроенергію з одного джерела. Він на це сподівався.

Нік пересунув ще один важіль і світло в кімнаті згасло. Добре. Він клацнув ліхтарем, продовжив роботу з важелями, дружелюбно штовхнув пов'язаного охоронця ногою і вийшов із кімнати. Він повернув праворуч від сходів і пішов за ліхтарем до пучка кабелів, що ведуть в інший коридор. Він сподівався, що до лабораторії. Кабелі були прикріплені до вологих кам'яних стін скобами, товстим клубком — така кількість кабелів могла означати лише те, що вони постачали лабораторії. Він зробив ставку на це. Інакше він міг би годинами бродити по підвалах та підземеллях цього готичного жахливого замку.

Нік врізався у великі залізні двері. Вона була заблокована. Кабелі зникали у V-подібному прорізі у верхній частині дверей.

Нік даремно зосередив свої величезні сили на дверях. Вона не ворухнулася. Усвідомлення того, що він зробив, осяяло його, і він майже відчув себе погано. Він зробив помилку. Серйозну помилку!

Він побіг повною риссю назад у генераторну. Він проклинав себе на кожному кроці. Він не міг допустити таких помилок. Ще кілька ще одна така помилка може означати його смерть.

Він направив ліхтар на все ще несвідомого охоронця і обшукав його, що йому слід зробити раніше. Ось вони – ключі. Один був особливо великим та старомодним. Мабуть, це ключ від залізних дверей. Нік поклав ключі в кишеню і вже збирався повернутися, коли побачив першу калюжку світла, що падає на нижню сходинку. Він чув голоси. Вони вже переслідували його.

Йому знадобилися секунди, щоб пройти через залізні двері, і йому доведеться боротися за це. Навшпиньки він побіг коротким коридором до сходів з револьвером 45-го калібру в руці охоронця. Яскраве світло впало до його ніг. Вони щойно досягли останнього повороту гвинтових сходів. Нік вигнувся з-за рогу і почав стріляти.

Кольт гудів у замкнутому просторі, як важка артилерія. Світло згасло, і вони, спотикаючись, спустилися сходами. Чоловік закричав. Почулися квапливі кроки, що віддалялися. Сука не заплатила їм достатньо, щоб добровільно потрапити в смертельну засідку.

Нік почекав трохи. Він почув приглушені звуки над головою. Ризикнувши подивитись із власним ліхтарем, він побачив на сходах тіло охоронця. Кров текла сходами, як мініатюрний водоспад. Хтось вистрілив у промінь світла Ніка на стінах. Куля гуділа, як божевільна свинцева бджола. Нік вистрілив з пістолета вниз сходами, намагаючись викликати рикошет кулі від стіни і за вигин сходів. Він почув крик болю. Він повернувся і побіг назад коридором. Це має зупинити їх на кілька хвилин.

Залізні двері відчинилися великим ключем. Замок був добре змащений. Нік прослизнув у двері і замкнув її за собою. Його відступ був прикритий досить сильно — їм потрібен був би годинник, щоб пройти через ці двері, навіть з ацетиленовим пальником, — але ця думка навряд чи заспокоювала його. Якщо його здогад вірна і кабелі ведуть у лабораторії, вони повинні знати, куди він прямує. Там його спробують відрізати. Все, що він виграв, це кілька хвилин, які вони витратили марно на сходах.

Він одразу побачив, що знаходиться зараз у найстарішій частині замку. Коридор безупинно спускався вниз, а стіни були вкриті слизом і водою, що капає. Це був не підвал, а підземелля, вирубане в скелі, на якій стояв Ель-Мірадор.

Поки він продовжував спускатися, перед ним човгали щури. Він запитував себе, чи не засліпли щури через кілька поколінь, як риби, що живуть у печерах і ніколи не бачили денного світла.

Він дійшов до першої камери. Двері були залізні, з вузьким заґратованим вікном. Нік дозволив світлу проникнути в отвір... і затамував подих. Огида, наче електричний струм, промайнула його тілом, поки він спостерігав за страшною картиною. Він бачив речі і гірше, але не набагато гірше і не часто.

Мрець, прикутий ланцюгом до задньої стіни камери, був ще не зовсім скелетом. Він повинен, зрозумів Нік у нападі нудоти, бути останнім, кого притягнуть сюди. Кістки виблискували білим і синім серед виснаженої плоті. Щури, на мить стривожені своєю діяльністю, дивилися на світ; потім, не бачачи небезпеки і відчуваючи, що невідоме не завадить, знову взялися до їжі.

Пацюки не їдять одяг. Нік побачив, що небіжчик був вишукано одягнений. Складка все ще була на його штанах.

Костюм виглядав так, наче його купили в магазині «Регент» на Бонд-стріт. Воно недавно дісталося покійній з шафи в головній спальні Герди фон Роте. Бідний нечупара, який носить його зараз, подумав Нік, не міг довго задовольняти Стерву. Він згадав слова Ель Тігре: «Ми бачили, як вона вела багатьох чоловіків у замок. Ми ніколи не бачили, щоби хтось виходив звідти».

Тепер він знав. Він мав справу з психопаткою, божевільною жінкою. Думка про те, що їй справді може бути сімдесят, викликала в нього нове озноб — усі ці роки нишпорення світом, вбивствами і тортурами, але при цьому зберігаючи власну красу.

У сусідніх камерах теж були трупи, але вони були погані. Від них лишилося не так багато. Нік швидко пройшов уздовж низки камер. Їх було шість. У чотирьох були прикуті до стіни скелети. Білі поліровані кістки блищали у світлі його ліхтаря. Кожен скелет був вишукано одягнений. Принаймні вона не скупилася на одяг, подумав він. Щодо цього вона була щедра, враховуючи її власний дорогий одяг того часу. Підбирайте їх, одягайте, годуйте, використовуйте і вбивайте. Таким був її спосіб дій. Вони, мабуть, були прикуті ланцюгами, а потім померли з голоду. Автостопники, бродяги, перехожі, самотні чоловіки, які не мають родичів, щоб навести довідки, які могли б ініціювати складні розслідування. Один чи два охоронці, мабуть, знали про це і їм добре заплатили за їхнє мовчання. І Ерма, товста лесбіянка, напевно, знала про це! І помагала. І сміялися з них. Нік сумнівався, що Чанг чи Харпер могли знати, що відбувається. Досі Ель Мірадор добре зберігав свої секрети.

Він пішов за блискучими кабелями через інший коридор, що раптом з'явився під прямим кутом. Тепер, подумав він, дійшов до того, що опинився поряд із лабораторіями. Він мав бути внизу. Потім він побачив недалеко танцювальне світло ліхтарів і почув ремствування голосів. Отже, він залишив підземелля позаду, але хто і що на нього чекає попереду?

Один із ліхтарів танцював у його напрямі. Нік ступив у неглибоку нішу в стіні і почав чекати. Чоловік, як він підозрював, шукав урвища кабелю. Мабуть, вони ще не знали, де криються справжні труднощі – у генераторній. Зв'язок між замком та лабораторіями був далеким від досконалості, і це було йому на руку. Але як довго? Він очікував, що світло знову ввімкнеться будь-якої миті. Якби вони зловили його зараз, він був би мертвим.

Чоловік пройшов коридором, світячи ліхтарем на кабелі. Він тихо свиснув. Нік витяг з-за поясу мисливський ніж. Це треба було робити мовчки та постійно. Тепер він потрапив у пастку і не міг дозволити собі пощади.

Підійшла свистяча людина. У відображенні світла ліхтаря Нік побачив, що це був один із китайських солдатів. Бідолаха, який, мабуть, нічого не знав і ніколи більше не побачить доброї землі Китаю. На мить у агента АХ виникла спокуса спробувати змусити його замовкнути, не вбиваючи його, але вирішив не намагатися. Занадто багато було поставлено на карту.

Тепер солдат дивився на нішу. Нік ступив уперед і сталевою рукою обхопив чоловіка за горло ззаду, пригнічуючи його крик. Солдат був сильний і боровся як демон, але Нік відкинув його голову назад і тим самим рухом перерізав йому горло. Він відчув, як тепла кров струмує по його руці. Чоловік розслабився. З тихим хрипом повітря вирвалося з перерізаного горла.

Нік опустив тіло і затяг його в нішу. Він підняв автомат, який чоловік носив за спиною, та перевірив запобіжник. Зброя була на запобіжнику. Він потягнув клямку. Освітивши його ліхтарем, він побачив, що людина надто мала. Він не міг одягнути форму, до того ж вона була просякнута кров'ю. Він залишив тіло і пішов коридором, час від часу освітлюючи ліхтарем кабелі. Цілком можливо, що інші подумають, що він солдат, що повертається.

Інші вогні відступали. Він бачив, як вони танцюють, як світлячки, на відкритому просторі. Коридор закінчився, і раптом він відчув запах моря, свіжого та прозорого, бажаний запах після смороду в підземеллях. Це була підземна печера, щось на зразок лагуни, що впадала з Тихого океану. На якусь шалену мить Нік подумав, що знайде тут китайський підводний човен, Морського Дракона, про якого згадував Чанг, а потім розсміявся над собою. Китайці надто високо оцінили б свій атомний підводний човен, щоб поставити його в пастку, подібну до цієї.

Він затримався наприкінці коридору, де він розширювався до печери. Печера здавалася просторою і високою, хоча в темряві він не міг бути в цьому певен. Тепер він вимкнув свій власний ліхтар і стояв нерухомо, без особливої користі розмірковуючи. Він не мав певного плану. Він імпровізував до цього моменту – йому треба було імпровізувати далі. Коли загроза нависла над ним, як меч.

Праворуч від себе він побачив слабке жовте світло, що падає з напіввідчинених дверей. Свічки або ліхтар. З автоматом напоготові він повз уздовж стіни печери, притулившись спиною до нерівної стіни.

На півдорозі до освітлених дверей він проминув ще одні двері з гладкої сталі, які здавались холодними і плоскими під його намацуваними пальцями. Не використовуючи ліхтар, він обережно досліджував поверхню дверей кінчиками пальців. У центрі він знайшов поворотний замок із рельєфними фігурами. То був сейф. Великий сейф із кодовим замком.

Нік задоволено хмикнув. Тут вони мали зберігати хороші гроші, отримані в обмін на підробки. Скільки у них тут буде? Мільйони, поза сумнівом. Гроші, призначені для добробуту та зростання Партії Змія, гроші для купівлі влади, щоб партія за респектабельним фасадом могла бути скалкою в тілі Сполучених Штатів. Тільки мертвий Чон Хі чи, може, Харпер знали цю комбінацію. Ніку не треба було турбуватися про це. Він продовжив свій шлях.

Коли він дістався відкритих дверей, то почув китайські голоси, такі швидкі, що він не міг зрозуміти слів. Крім того, його китайська, якщо не рахувати кантонської, була не дуже гарною. Це був північний діалект, різке пекінське звучання, і тон був безпомилково впізнаваний. Було віддано накази. Різкі та злі накази.

Він зазирнув через двері до маленької, схожої на склепіння, кімнати. Двоє китайських солдатів стояли близько до дверей, їхні автомати були спрямовані на трьох чоловіків у білих лабораторних халатах, які швидко працювали у жовтому світлі ліхтаря, що звисав зі стелі. Люди в білих халатах несли аркуші паперу, які перекладали з одного високого стосу в інший, менший, поруч із друкарським верстатом. Прес був маленьким і старим на вигляд, хоч і блищав від олії і утримувався в хорошому стані. Прес приводився у дію ременем, який тягнувся до невеликого електродвигуна.

Гнучкий мозок Картера зрозумів усе відразу, миттєво. Прес, папір, верстати для обрізки та обрізки – ось де друкувалися фальшиві п'ятидоларові купюри. Мабуть таки, нехай ця витівка і була дещо урізана. Але китайські комуністи завжди могли використовувати такі добрі підробки.

Люди в білих халатах, безперечно, були лаборантами Стерви. Тепер вони працювали під прицілом на китайців. Примусова праця можна назвати це. Навіть при відключенні електрики та непрацюючому пресі за ним досі полювали. Нік припустив, що, хоч би що він сказав у бібліотеці, Чон Хі пронюхав про це і збирався йти. Звідси останнє друк грошей.

Де було підключене світло? Сука та її охорона, мабуть, уже дісталися генераторної. Якщо тільки — і його вразило озноб — якщо вона з якоїсь причини не підтримувала затемнення. Це мало бути так. Герда фон Роте мав щось на думці, рух, який мав бути прихований темрявою.

Раптом він зрозумів, що це було, що вона робила. Він мав дуже мало часу. Він не мав часу.

Нік Картер увірвався до сховища. З автомата на стегні він убив китайських солдатів двома короткими чергами. Вони падали, і автомати вислизали з їхніх неживих рук. Люди в білих халатах дивилися на це чудовисько, що з'явилося так раптово, що вивергає вогонь. Нік покликав їх.

'Швидко! Ви маєте боротися свої життя. Хапайте їх автомати та покваптесь! Я друг. У вас тут є сірчана кислота? Давай поспішай.

Три розгублені обличчя дивилися на нього з жахом, здивуванням і нерішучістю.

— Сірчана кислота, — проревів Нік. 'Прокляття! Сірчана кислота. У вас тут є?

Найшвидший із чоловіків прийшов до тями. Тремтячим пальцем він показав на скляну посудину із зеленою рідиною.

Нік стрибнув на бочку, підняв її і побіг з нею до маленького верстата. У пресі були кліше, такі дорогоцінні кліше, які були справжніми, але якимось чином вони були. Він тримався за штампи в пресі, відступив. Він випустив довгий залп із автомата. Скло було розбите. Осколки летіли на всі боки, і кислота розливалася по пластинах, роз'їдаючи бульбашки та метал.

Нік дав ще один довгий залп по самих кліше, щоб допомогти кислоті у її завданні руйнування. Потім це сталося. Кліше були марні, повністю знищені, і час було забиратися звідси. Він побіг до дверей, очікуючи, що його зустріне град куль. І він знав, що ще не готовий померти. Він вислизнув за двері, пірнувши на живіт. Кулі відскакували від металу над ним. Свинцева комаха вкусила його за кісточку.

Спалахнули вогні.


11 - МЕРЕЖА


Кіллмайстер покотився як бочка, дряпаючи стіну печери. Великі лампи, що сяяли на стелі, були яскравими та сліпучо-білими, від них різало очі. Пізніше він зрозумів, що завдячує своїм життям цим вогням, що раптово спалахнули; вони засліпили всіх — китайських солдатів і охоронців Стерви, що увірвалися до печери з обох боків. Вони вийшли з коридору, який щойно покинув Нік, і пройшли через високі сталеві розсувні двері з іншого боку печери. Поки він біг, стріляв і біг у пошуках укриття, Нік зрозумів, що зробила жінка. Вона навмисно відключила електрику, доки не була готова атакувати. Харпер мав бути мертвим. Або приєднався до неї. У будь-якому випадку вона збиралася знищити китайців, щоб назавжди взяти на себе відповідальність.

Картер відчув, що в цей момент він не має великого значення. слава Богу! Це дало йому певний шанс. Щоб зникнути звідси. Його роботу було зроблено. Тепер його обов'язком було повернутися живим із тим, що він знав, і повідомити це ЦРУ та мексиканську поліцію.

Здавалося, ніхто не стріляв прямо в нього зараз. Він потрапив під перехресний вогонь. Він сів під укриттям високої чарки паперу — мабуть, китайці привезли тонни паперу — і кинув швидкий погляд на поле бою. Жодних слідів самої Герди фон Роте. Її охоронці вели сильний і безперервний вогонь невеликою групою китайських солдатів, які тепер збилися в купу на уступі на дальньому березі лагуни. Світло трохи потьмяніло, коли китайці розбили ланцюжок ламп. Це було очевидно. Китайців було набагато менше, і після настання темряви вони мали більше шансів.

Нік лежав, притулившись носом до сирого каменю, і його очі блукали. На даний момент він був нерухомий, і це було погано. Анітрохи. У вухах брязкав різкий голос старого сержанта — перше правило виживання у перестрілці: рухатися, рухатися, рухатися!

Кулі стрибали навколо нього, свистели об стіну над його головою. Він побачив те, що раніше уникало його уваги: вузький прохід у стіні печери між ним і сейфом з кодовим замком. Потім він побачив китайського солдата, який заглядав за кут, що стріляв чергою з автомата і відступав назад у коридор.

Куля розірвала його куртку, яка тепер була брудною та залитою кров'ю. Він мав піти звідси. Будь-де було краще, ніж тут. Він швидко побіг до виходу в коридор, згинаючись майже вдвічі та зигзагами. Коли він був за п'ять метрів від коридору, китайського солдата знову стало видно. Його рука піднялася вгору й назад, і він кинув щось у охоронців у тунелю ззаду. Ручна граната!

Коли солдат пірнув назад у коридор, він побачив Ніка, що наближається. Його очі розширилися, і він спробував повернути свій автомат, але було запізно. Нік випустив чергу, яка мало не відірвала йому голову. Ручна граната вибухнула з глухим стуком, і він почув крики чоловіків. Нік пірнув у укриття коридору якраз у той момент, коли постріл гримнув у стіну прямо за його спиною. Він знову міг дихати.

Тунель у скелі був високим та вузьким, досить широким для однієї людини. В кінці він побачив яскраве свічення, і навіть крізь стукіт автоматів Нік почув клацання ключа, що працює на великій швидкості. Це була їхня радіорубка. Телеграфіст мав бути на зв'язку з підводним човном, що лежав десь біля берега. Прохання про допомогу. Нік Картер вбіг у радіорубку. Невелику допомогу від китайців очікувати не довелося.

Був лише один оператор, який люто крутив ключем. Він обернувся, коли Нік почав стріляти, на його блідо-жовтому обличчі читався жах. То була маленька людина. Нік збив його зі стільця. Він упав на ключ, який продовжував скиглити з високою напругою. Нік націлив автомат на передавач і натиснув на курок. Нічого не трапилося. Клята штука застрягла. Ні. Порожній магазин. Його магазин був порожній, і він не мав додаткових патронів.

На цвяху висів ще один автомат Томмі. Нік схопив його і вже збирався дати чергу, але стримався. Ідіот! Він мав час. секунди.

Він сів за ключ і почав передачу у незашифрованому вигляді. Хотнер міг слухати. У будь-якому разі, спостерігачі ЦРУ підслуховуватимуть. Це коштувало дорогоцінних секунд.

Його палець натиснув на клавішу, і він просигналив швидко, розгублено та недбало, але вийшло:

Картер - Картер - Картер - Все пекло виривається на свободу Ель-Мірадор - Що робити з VIP та Іваном, Китаєм, Нацисткою - Негайно відправити американську та мексиканську кавалерію - Терміново - Картер - Картер - Картер -

Нік знову накинув тіло китайця на ключ, щоб він продовжував видавати наполегливий виючий сигнал. Хлопчики з RZ повинні були вміти визначати розташування радіостанції на цій основі! Він прослизнув назад у вузький тунель, зупинившись, щоб дістати з скрині півдюжини ручних гранат. Він розіпхав гранати по кількох кишенях, продовжуючи йти коридором. У печері це звучало як битва на Арденнах. Китайці чинили запеклий опір.

Лежачи на животі, він визирнув з-за рогу тунелю. Дія відбувалася тепер у напівтемряві. Більшість стельових світильників було розбито. Китайці ще були на уступі через лагуну, і охорона утримувала їх вогнем. Люди Стерви, схоже, не поспішали атакувати, і за мить Нік зрозумів причину. Вони почали використовувати гвинтівкові гранати. Нік спостерігав, як один із охоронців у задньому тунелі вставив стрижневу гранату у ствол гвинтівки та прицілився у уступ над лагуною. Чоловік натиснув на курок. М'який звук польоту.

Гвинтувальна граната не долетіла досить далеко і вибухнула у воді, піднявши хвилю піни над китайськими солдатами, що потрапили в пастку. Наступна граната приземлиться ближче. Вони мали здатися чи померти. Нік сумнівався, що Стерва захоче брати бранців. Вона хотіла всіх прибрати.

Йому час було знову рухатися. Він поповз на животі. Його ще не помітили. Просто перед собою, ярдах за десять, він побачив ще один уступ, що обігав лагуну. На цьому уступі була дерев'яна пристань — у тьмяному світлі блищало мокре дерево. Цей гребінь мав вести до входу до підземної печери, а це означало вихід у Тихий океан. Єдиний вихід йому. Нік напружив м'язи і приготувався бігти до нього. Ці десять метрів здалися йому кілометром.

Раптом навколо нього промайнув град куль. Він сів, відчув себе голим. Він був наполовину видно у світлі тунелю за ним. Тупий ідіот! Він перекинувся, вистрілив, і світло в тунелі згасло. Він продовжував котитися. Потім він зірвався на ноги і побіг до пристані на уступі. У цей момент китайці підстрелили останній стельовий світильник. Це, безперечно, врятувало життя N3.

Дюжина налитих кров'ю очей підморгнула йому. Свинець закружляв навколо нього з усіх боків. Він досяг уступу, кинувся за ріг і впав, б'ючись, на мокрі дошки. Він відчував, як піт тече з кожної пори. Боже мій, він ніколи так не наблизився до смерті!

Він підвівся і побіг по слизьких дошках уздовж стіни лагуни. Тут, високо в небі, була ще одна лампа, яка висвітлювала все, що йому треба було знати.

Було поставлено стовпи і споруджено дві грубі пристані, що стирчали, як дерев'яні пальці, в чистих водах лагуни. У кожну пристань врізався карликовий підводний човен. То це було влаштовано! Нік не сумнівався, що «Морський дракон» — їхній корабель-база. Таким чином Чон Хі та його люди розповсюджували фальшиві гроші. Карликові підводні апарати могли покинути корабель-базу, коли захочуть, і проникнути на все західне узбережжя Сполучених Штатів, щоб проникнути у віддалені бухти та на пустельні пляжі, де їх забрали б розповсюджувачі фальшивих грошей. Не дивно, що поліція та Секретна служба не змогли запобігти цьому.

Люки обох карликових підводних човнів були відчинені, і Нік підбіг до них. З обох струменіло світло, і коли він дістався першої, то побачив, як за кормою вирує вода. Вони втекли? Якщо так, - а усмішка в нього була, як у вовка, що побачив заблудлого ягняти, - якщо так, то забудьте про ці човни! Він збіг на пристань, висмикуючи чеку з гранати. Він кинув гранату у відкритий люк першого карликового підводного човна і, не чекаючи вибуху, ще один. Він побіг до іншого підводного човна. За ним він почув розриви гранат у невеликому просторі. Прощавай, маленький підводний човен. У люку другої субмарини з'явилося обличчя. Нік випустив чергу зі свого автомата, і обличчя зникло в хаосі розірваної плоті та крові. Він кинув у люк ще дві гранати і побіг, ухиляючись від гуркоту вибухів.

На бігу Нік змушений був визнати, що втомився. Його легені горіли, і кожен подих був тортурою. Його ноги втомились. Він стікав кров'ю з півдюжини ран. Він задихався, ридав, продовжуючи діяти з власної волі та інстинкту. Якщо він не зможе відпочити найближчим часом, він знав, що йому доведеться лягти та померти.

Печера стала вже нижчою. Уступ зупинився. Нік зупинився, притулившись до стіни, важко дихаючи, і спокійно спостерігав за тим, що відбувається. Його тіло було майже виснажене, але його мозок досі функціонував добре.

Вхід та вихід з лагуни знаходився під водою. Це не зупинило б карликові підводні човни. І його. Це означало, що йому доведеться пірнати і плисти. Як далеко? І скільки? Його нудило. Це була пекельна смерть — потонути в кам'яному тунелі, у темряві, спійманий у пастку і боротися за своє життя.

Він побачив, що тільки починає тонути. Світло було тьмяним, і він на мить заплющив очі, щоб переконати себе. Так. Це була туго сплетена мережа із сталевого дроту, що тепер опустилася, як двері гаража, і закрила лагуну. Це було зараз чи ніколи. Недовго думаючи, він кинув у воду автомат, зняв куртку і сорочку і заразом зрозумів, хто натиснув кнопку, що активувала мережу. Сука повернулася!

Ніку знадобиться мисливський ніж, щоб закликати "Гомера", коли він вийде звідси. Він пірнув у лагуну довгим рівним нирком, виринув, а потім збився з ніг. Він мав бути на дні перед сіткою!

Він не мав можливості вдихнути свіже повітря в легені. Він сумнівався, що протримається на дні понад чотири хвилини. Це мало бути досить довго, якщо він міг залишатися попереду мережі і якщо тунель, що веде до моря, не був надто довгим. Він йшов все глибше і глибше. Його очі були розплющені, але він нічого не бачив. Темрява була повна. Доводилося працювати навпомацки.

Кілмайстер запізнився. Досягши слизького глинистого дна, він відчув, як сталевий край сітки приземлився на його зап'ястя. Мить він панічно боровся, боячись бути притиснутим на дно, потім повернувся спокій, і йому досить було трохи покопатися в м'якому бруді, щоб звільнити руку. Але він виявився не на тій стороні мережі.

Нік почав копатися в багнюці, як собака, що шукає кістку, щоб подивитися, чи зможе він прокопати тунель під сталевою сіткою. Він знав, що це безнадійна справа, але продовжував копати, розбризкуючи на всі боки густий слизький бруд. Біль пронизав його легені. Не минуло й двох хвилин. Він не міг винести такі муки.

Неглибока траншея, яку він викопав, заповнилася так само швидко. Це просто не мало сенсу. Тепер його легені були змучені. Незабаром він має здатися. Це означало, що його зловлять. Можливо, швидка смерть. Можливо, ні. У будь-якому випадку це буде не приємно.

Незважаючи на близькість смерті від нестачі кисню, чудовий мозок Ніка працював на повну потужність. Він потягнувся за ножем на поясі і полоснув татуювання сокири на руці. Стерва не бачила цього в ліжку — вона була надто зайнята власними насолодами — але тепер це буде щось інше. Йому доводилося брехати і брехати знову і сподіватися на диво, але якби вона знала, що він з AX, все було б скінчено, перш ніж у нього з'явився шанс.

Він знову порізав собі руку, намагаючись не зачепити артерію. Знову. Цього має бути достатньо. Можливо, він міг би це видати за одну зі своїх ран. Він не відчував болю, крім жахливого печіння в легенях. Він добіг кінця.

Нік Картер зіткнувся з новою та безпосередньою небезпекою, яку він не міг передбачити. Акула, можливо, була так само вражена, як і Кіллмайстер. Вона припливла з моря, щоб дослідити печеру, і була спіймана мережею. Потім у воді була кров. Акула відчула, що голодна. Він відкрив пащу, повернулася і поплив до грудки втомленого видобутку, що був так близько. Нік побачив наближену до нього акулу і відчув справжній страх. Нема нікого, хто б не знав і не приховував особливого нічного кошмару. Він часто прокидався вночі промоклим від сну, в якому його пожирали акули.

У нього ще був ніж. Він чекав. Вода вирувала в невеликому штормі, коли висока, струнка тварина наблизилася до неї з довгими рядами блискучих зубів. Нік впав у розпач, але з холодною ненавистю до риби. Він відчув, як ніж глибоко встромився. Він був вирваний з його рук.

Він ледве почув постріл. На нього було спрямоване потужне біле світло. Акула в передсмертній агонії плескала хвостом. Нік штовхнув воду і, прикривши очі від сліпучого світла, глянув на уступ.

— Ходімо, Джеймі, — сказала Герда фон Роте. Вона вказала на нього автоматично. «Наступна куля твоя».

Поруч із нею сиділи два добермани. За собаками стояла квадратна Ерма, котра тримала звірів на прив'язі. Можливо, це було помилкою його стомленого мозку, але Ніку здалося, що він міг бачити вогонь ненависті у жовтих очах навіть з такої відстані.

Поруч перебували троє чи четверо охоронців у формі. Усі автомати були спрямовані на Ніка. Він зазнав поразки. Він почав пливти до уступу.

Яким би байдужим він був, Нік подивився на Стерву і запитав: «Де ти була. Що, чорт забирай, взагалі відбувається? Вони мало не вбили мене. Я намагався вибратися звідси. Я не підписувався на війну!

Він був надто слабкий, щоб вибратися з води. Це зробили двоє охоронців. Зелений погляд Герди завжди був спрямований на нього. Нік, дивлячись у ці очі, подумав, що смарагди, порівняно з ними, — желатин.


12 - СМЕРТЕЛЬНИЙ ПОЦІЛУЙ


Через п'ять хвилин після початку першого побиття Нік знепритомнів. Це мало допомогло йому. Він прийшов до тями і виявив, що нічого не змінилося, крім того, що він і ліжко тепер були наповнені водою. Вони вилили на нього цебра води. Він все ще був прив'язаний до ліжка, розкинувши руки і ноги і голий, як немовля, а його мучительки все ще були там. Обидві. Стерва та Ерма. У зелених і жовтих очах він не міг прочитати жодного сліду милосердя...

Сука височіла над ним, тримаючи одну велику руку на стегні, іншою стискаючи пістолет-кулемет. На ній були бриджі, що майоріли над високими блискучими чорними чоботями. На ній була чорна сорочка з досить розстебнутими гудзиками, щоб показати її чудові груди. На лівій руці тепер був червоний браслет із зеленою свастикою. Свастика! - Я бачу, ти у формі, - сказав Нік. — Ти нарешті показала своє справжнє обличчя, чи не так?

Її великі білі зуби блищали. «Ненадовго. Тоді я маю знову зіграти свою стару роль. Але забудь мене - мені цікаво твоє справжнє обличчя,

Джеймі. Звичайно, це не твоє справжнє ім'я, як ми знаємо. Яке в тебе справжнє ім'я?

І що ти шукаєш? Ти випадково не працюєш на мексиканському уряді?

Він знав, що має бути обережним зі своєю брехнею. На зворотному шляху до спальні він спробував роль тупоголового нероби Джеймі і отримав удар прикладом пістолета по потилиці. Цей камуфляж випарувався назавжди. Чим він міг замінити його? Тоді у Ніка з'явився здогад. Скажи їй трохи правди – вона нізащо не повірить.

Він запитав: «Ви коли-небудь чули про якогось Ель Тигра?» Бандите?

Сука кивнула головою. - Звичайно. Він ховається десь тут. Мої охоронці пильно стежать за ним. Я думаю, він хоче здійснити набіг на цей замок і пограбувати його, але не наважується.

А далі?'

Коли настане сутінки, подумав Нік, коли настане сутінки, ти побачиш! Якщо Ель Тигре дотримається своєї обіцянки і дотримуватиметься плану. І якби Нік Картер міг стримати свою половину угоди. Тоді останнє здавалося малоймовірним.

«Я працюю на «Ель Тигрі», – сказав він. «Я його розвідник. Мені було наказано увійти в замок і оглянути його, дізнатися про всі подробиці. Тигр планує отримати тебе наступного тижня, сестро. І це, - збрехав він, - правда.

Герда глянула на нього з презирством у зелених очах. — Невже ти не можеш придумати нічого кращого?

Нік кивнув. "Все, що я можу зробити, це сказати правду".

Вона повернулася на своє місце. "Ерма!"

Нік ніколи не думав, що прийде день, коли він боятиметься жінки. Він боявся Ерму. Не зовсім фізичний страх: він знав, що може винести найгірше. Це було тому, що вона все одно була жінкою, і її вигляд залишив зелений слід нудотного слизу в його шлунку. Тепер він подивився на неї, видавив із себе усмішку і сказав, скоріше щоб підбадьорити себе, ніж спровокувати: «Гестапо зазнало невдачі, коли вони впустили тебе, дівчинко».

Ерма стояла біля ліжка, примруживши жовті очі і дивлячись на Ніка. Якби вона не була такою зловісною, вона була б безглуздою. На ній був той самий одяг, що й уперше, чоловічі штани та сорочка, але тепер у неї теж був браслет зі свастикою. І якщо раніше її кругле картопляне обличчя було червоне, то тепер воно було дуже блідим, з темними кругами під очима. Вона майже ахнула, коли подивилася на Ніка. Вона облизала пухкі губи тупим, покритим плямами язиком.

«Гестапо нічого не проґавило, — сказала вона йому. «Я працювала на них молодою дівчиною. То була приємна робота».

Батіг, який вона тримала в руці, був довгим, блискучим і чорним. До ручки кріпилися шість шнурків із плетеної шкіри. Ерма пропустила мотузки крізь пальці і знову облизнула губи.

"Дехто я тільки б'ю", - безпристрасно сказала Ерма. «Я роблю різні речі з іншими. Деяких я вбиваю швидко. Я не вб'ю тебе так скоро.

Сука сказала: «Поспішай, Ермо! І будьте обережні - не бий занадто сильно за геніталіями. Можливо, я захочу використати його пізніше.

Ерма підняла батіг. М'язи її величезних біцепсів набрякли. Нік заплющив очі. Це знов ми. Він спробував згадати, який сильний був біль раніше. Він не міг. Це було безумством. Ви ніколи не зможете точно пригадати, на що схожий біль. Ви повинні були випробувати це знов та…

Ерма вдарила батогом по його оголених грудях. Нік застогнав. Він сказав собі, що не буде, але все одно застогнав. Шість розпечених добелів ниток пройшли його шкірою. Знову ж таки. На цей раз нижче. Біль був тепер постійним, безперервним, і він чув власний крик і відчував, як корчиться і смикає мотузки, якими він був прив'язаний до ліжка.

Нині ще нижче. Вона вдарила його в живіт, але намагалася не торкнутися його геніталії. "Вона береже мене для племінної роботи", - подумав Нік і знову закричав.

Тепер його стегна. Потім по колінах, литок і гомілок. Пот стікав з покритого плямами обличчя жінки, стікаючи солоними струмками під верхівку жовтувато-сивого волосся. Її очі були лужками, рота - розтягнутим блідим анусом. Велика рука піднімалася і опускалася, піднімалася та опускалася. Нік відчув, що знову втрачає свідомість. Це було нестерпно. Відпусти, відпусти і провалюйся в глибоку дірку, в чорну дірку несвідомості. Відпусти себе!

— Поки що достатньо, — сказала Герда фон Роте. «Я хочу, щоб він залишався свідомим. Візьми алкоголь, Ерма.

Нік тримав очі закритими, хитаючись на краю темної печери. Він знав, що буде далі, і приготувався до укусу. І виникла ідея. Можливо, він міг би виграти трохи часу. Що завгодно, аби уникнути цього батога.

Він почув, як Ерма повернулася з ванної своїми важкими кроками. Він глянув крізь лужок у вічі. З собою мала велику пляшку алкоголю. Вона бризнула на нього, на сирі криваві рубці, і його тіло заверещало від цієї нової тортури. І хоч він намагався, він не міг допомогти собі.

— Люблю тебе, — промимрив він. "Звичайно, ви не хочете, щоб у мене було зараження крові".

Сука знову стояла поряд із ліжком. Чи це був блиск мимовільного захоплення, який він побачив у її зелених очах?

Правильно. Вона сказала: Ти справжній чоловік, Джеймі, або як тебе там. Може, ти та людина, яку я шукала все своє життя. Жаль, що тобі довелося його зіпсувати. За тим, як вона знизала своїми широкими плечима, приховувався щирий жаль. Жаль і щось ще. Вона подивилася на живіт Ніка. Її мова грала навколо губ, як маленька червона змійка. Нік подивився на себе і, незважаючи на весь біль, ледве стримав усмішку. Порка якимось чином порушила його. І тепер вона була збуджена його реакцією, цією садистською сукою, яка мала таке відповідне прізвисько.

У розпачі він шукав хитрощі, спосіб пояснити ситуацію. Секс і Смерть були інь і ян існування. У його випадку він міг просто перетворити Смерть на Життя. Але спочатку час – треба було виграти час!

- Я все зіпсував? Йому вдалося невиразно хихікнути. — Хіба ми не можемо почати спочатку, Гердо? У мене було достатньо мук. Я більше не можу терпіти. Я зроблю все, що скажеш, буду всім, що скажеш. Я допоможу тобі вигнати Ель Тигр, коли він приїде наступного тижня. Але не дозволяй їй більше бити себе цим батогом. Будь ласка!'

Знову неохоче знизування плечима. Вона відірвала погляд від його тіла. 'Вже занадто пізно. Я не можу тобі довіряти.

— Добре, але не муч мене більше. Вбий мене швидко. Тепер він "діяв" відчайдушно. Якимось чином він повинен був зацікавити її, підтримувати її збудження, залучити її до фантастичного вчинку, на який, як він вважав, був здатний її збочений розум. Тільки тоді він може мати шанс. — Я… я можу тобі щось сказати, Гердо! Речі, про які ви не знаєте – вам потрібно знати. Я чув, як Чанг Хі та Харпер розмовляли після того, як ти пішла.

Вона відкинулася на спинку стільця, відкинувшись назад, з автоматом на колінах. Ерма стояла перед високими вікнами спиною до них, закривавлені шнури повільно вислизали з її пальців. Нік зрозумів, що вона не пропустила жодного слова.

Герда фон Роте придушила штучну позіхання. Нік подумав, що це вдаваний нудьга, тому що її погляд був постійно прикутий до тіла Ніка. «Що важливого ви могли б мені розповісти про Харпера та Чон Хі? Китайець мертвий, а Харпер незабаром помре. Зараз він ховається десь поряд із замком, але втекти не може. Крім того, я знаю про них усі. Не те щоб це вже мало значення. З ними покінчено.

— Можливо, ні, — сказав Нік. «Ви знали, що Харпер – російський агент? Подвійний агент! Кремль знає все про цю організацію, Герда. Вони хотіли спробувати кинути гайковий ключ у роботу Пекіна. Ви ж не думали, що вони дозволять вам, неонацистам, досягти свого, чи не так? Росіяни ненавидять нацистів набагато більше, ніж китайці, і це питання політики. Вони відчувають до вас глибоку ненависть, нацистів».

Він вразив і здивував її. Зелені очі перервали жадібне дослідження його талії та піднялися до очей. — Ви, здається, багато знаєте та розумієте. Ти точно не кажеш як бандит. Але те, що ви кажете, Харпер — російський агент, чому я маю цьому вірити?

Це легко довести. — Ви бачили тіло Чанга, або Хуртади, або як його там звати. Харпер убив його. Я бачив, як він це зробив, пам'ятаєш? Він повинен був. Чанг збирався вбити його за наказом Пекіна. Вони дізналися правду про Харпера. Він справді був російським агентом».

Ніжний потік непристойності вилив з її червоного рота. «Я вірю тобі, Джеймі, ким би ти не був. Розумний виродок! Він працював на мене усі ці роки, і я не заперечувала. Я навіть не знала, що він працює на китайців, поки він та Чанг не приїхали сюди і не взяли на себе керування бізнесом».

Біля вікна Ерма сказала: «Ти дуже багато балакаєш, Гердо».

- Заткнися, - сказала Сука. — Що, коли він все одно має померти? І мені весело говорити з ним зараз. Так що заткнися і принеси мені віскі з содовою. Швидко. Ерма кинула злісний погляд на Ніка, виходячи з кімнати. Повідомлення у жовтих очах було ясним. Ти можеш обдурити її, говорили вони, але мене ти не обдуриш.

Нік сказав: Бачиш, я сказав тобі дещо, чого ти не знала.

Хіба я тепер нічого не винен? Легка смерть, наприклад? Я більше не можу терпіти ці тортури. Я збожеволію".

Сука усміхнулася йому. «Особисто мені байдуже. Але Ермі подобається тебе пороти, чи бачиш. Справді, їй сексуально приємно. Бідна дівчина. Цими днями їй не дуже весело. На жаль.'

"Я їй співчуваю".

Вона знову засміялася. - Ти не можеш її зрозуміти. Ти надто нормальний. Так чудово нормально, Джеймі. Думаю, я називатиму тебе так, поки... ну, поки все не закінчиться. Це гарне ім'я. Я дійсно хочу, щоб це було твоє справжнє ім'я, і все було інакше. Ти чудова людина, Джеймі. Найкраще, що я коли-небудь мав... А в мене було багато».

Він мав змусити її говорити. «Я хотів би знати ще дещо, перш ніж ти вб'єш мене… Тобі справді сімдесят? Розкажи мені це зараз.

Сука підійшла до ліжка. Холодним носом автомата вона тицьнула його в геніталії, з хтивою усмішкою на червоних губах.

- Зовсім не боляче, - погодилася вона. — Я надам тобі послугу, мій Джеймі, тепер, коли ти вмираєш. Я відповім на всі ваші запитання. Нині це не має значення.

'Що ж? Тобі справді сімдесят?

Вона насолоджувалася. Вона сильно тицьнула його автоматично, і він здригнувся.

— Звичайно, мені не сімдесят, бідолаха. Мені тридцять шість. Це був прийом для збільшення продажів кремів White Lily. Мене звуть навіть не Герда, а Гретель. Герда звали мою матір. Коли вона померла, я таємно поховала її та зайняла її місце. То була ідея Харпера. Він спритний виродок і знає свою справу. Він забезпечив всю рекламу, яка породила легенду про те, що мені сімдесят років, і я зберігаю молодість за допомогою своїх кремів. Це було дивовижно. Це зробило нас багатими, і це було гарним маскуванням для моєї справжньої роботи».

Тепер її очі випустили його геніталії та фанатично спалахнули.

- Дер Таг? - Нік говорив м'яко та тихо.

Її очі вп'ялися в нього. Вона підняла праву руку в нацистському привітанні. 'Так! День! Він знову прийде. Ви можете бути у цьому певні. Не старий час, а новий. Гітлерівська молодь, членом якої я була, правитиме. Гітлер не помер. Гітлер ніколи не помре. Хайль Гітлер!

'Хайль Гітлер!' То була Ерма. Вона підійшла до них з тацею з напоями, балансуючи в одній руці та вітально піднятою іншою рукою. 'Хайль Гітлер! А тепер, я думаю, настав час убити цю людину, Герда. Після того, як його ще трохи відхлюстаємо, звичайно.

Сука весело посміхнулась. — Тобі більше не треба вдавати, Ерма. Він знає, що я не Герда. Я сказала йому правду. Вона налила собі півсклянки віскі та випила. Нік облизав губи. Вона помітила цей рух і знову налила віскі у свою склянку, потім піднесла його до його губ. Нік закашлявся і закашлявся, коли гостра рідина потекла стравоходом.

Коли Стерва прибрала склянку і погладила Ніка по голові, вона глянула на Ерму. — Я поки що не думаю, що хочу його смерті. Можливо, я надам йому вибір, люба Ермо. Шанс, треба сказати. Ми все ще маємо камери, чи знаєте. Зрештою, у цих тупих американців є пісня, яка звучить дуже добре — хорошу людину знайти важко!

"Будь ласка, не треба в камери", - сказав Нік. — Я їх бачив. І що у них було. Я ненавиджу пацюків. І я не хочу померти з голоду.

Герда фон Роте знову наповнила свою склянку до половини і випила. Цього разу вона випила газовану воду після віскі. Нік відчув, як у ньому росте надія. Якби вона досить напилася – але це теж була авантюра. Може, вона б просто проткнула його автоматом.

Ерма дивилася на свою пані відкритими очима та ротом. — Ти божевільна, Гретель. Хочеш ризикнути всім заради невеликої розваги з цим кобелем? ... Слова звучали отруйно. «Коли так багато справ — це огидне безладдя, яке ми маємо прибрати, так багато нам треба сховати, поховати. А цієї людини, Харпера, ми ще не знайшли.

— До біса Харпера, — гаркнула Стерва. «Ми вивели з ладу його машину і всі виїзди охороняються. Він може піти. Свого часу ми знайдемо його і вб'ємо, як щура. Але ще ні. Тепер я збираюся повеселитися з Джеймі тут! Вона жбурнула пістолет-кулемет у розгублену Ерму, яка, проте, спритно спіймала його і тут же встромила стовбур у беззахисний живіт Ніка.

«Гретель! Що ти збираєшся… ти зовсім збожеволіла? У голосі сильної жінки був справжній шок. Вона дивилася витріщеними очима, як її пані почала роздягатися. Менше ніж за хвилину Стерва була голою, такою ж голою, як і Нік. Вона вихопила з-під подушок ніж і підійшла до Ніка. Коли вона схилилася над ним, її великі груди, тверді й прохолодні, як дині, торкнулися його поранених грудей. Вона дозволила своїм грудям спокусливо ковзнути по його шкірі. Довгі соски були залиті кров'ю Ніка.

Сука хитнулася над ним. Він побачив, що вона вже трохи п'яна. Дві півсклянки складали цілу склянку, а це було багато віскі. Особливо, якщо вона не могла впоратися з цим. Його надія стала сильнішою. Можливо, він ще зможе вибратися звідси. Було б потрібне диво, але, можливо, це диво сталося б. Вона збиралася перерізати його мотузки. Ерма причаїлася в безпорадній люті, тримаючи палець на спусковому гачку автомата, бажаючи пристрелити його.

Щоб уповільнити її, бо він хотів дати напою шанс подіяти краще, він сказав: — Ти обіцяла мені, що даси відповідь на мої запитання, Герда — я маю на увазі Гретель. Мене непокоїть ще одне питання. Ці кліше. Кліше для фальшивих грошей Хто це зробив? Де ти дістала їх?

Оголена жінка помахала рукою, піднявши ножа, і її очі вже не були такими яскравими. 'Як? Ох вже ці кліше, Джеймі. Ви хочете знати, звідки взялися ці кліше. Так от, хто ти, Джеймі. ти фінансовий агент! Смердючий F-man зі Штатів! Я мала зрозуміти це раніше.

Нині це не мало значення. Наступні кілька хвилин вирішать життя чи смерть. Нік Картер кивнув головою. «Добре, я F-man. Я ганявся за кліше та знайшов їх. Я знищив їх. Але я хотів би знати правду...

Вона приклала кінчик ножа до його грудей і зробила кривавий поріз завдовжки близько дюйма. «Це було давно, Джеймі. Я тримаю своє слово. Ці кліше були справжніми. Наші вкрали їх у 1941 році, якраз перед Перл-Харбором. Це була одна з найкращих операцій абверу».

Вона побачила недовіру на його обличчі. — Це правда, говорю вам! Сука вже кричала. — Не забувайте, це були німці, і вони прагнули неможливого. Вони зробили це. Вони вкрали кліше та замінили їх відмінними підробками. І то були фальшивки, знищені тупими американцями! А справжні кліше лежали у сейфі у Берліні. Але мої люди не могли зробити гарний папір, досить гарний папір, тому кліше не можна було використати. Коли війну було програно, ми з мамою поїхали до Мексики. Прийшов її коханець. І він мав із собою кліше, які він вкрав. Вони були нацистами, ці двоє, погані німці. Але вони побачили можливість розбагатіти на подвигах інших, більших людей. Мені тоді було лише шістнадцять, і я нічого не вміла, але я знала. Я знала, дивилася та чекала. Коханець помер першим. Потім моя мати. Тоді я здобула свій шанс. Я будувала плани роками, а потім прийшли ці китайські дияволи і завадили мені. А тепер ми досить поговорили, Джеймі.

Стерва перерізала мотузки, якими був пов'язаний Нік. Вона кинула ніж у Ерму і сіла поруч із Ніком на лебедине ліжко. — А тепер покажи мені ще раз, який ти гарний, любий! Примусь мене зомліти. Якщо ти мене повністю задовольниш, я тебе поки що не вб'ю. Тоді я посаджу тебе в камеру і триматиму там до наступного разу. Вона п'яно хихикнула, і в куточках рота виступила слина. «Можливо, я навіть погодую тебе, Джеймі». І вона звивалася під ним.

Кожен рух був тортурою для його змученої та закривавленої шкіри, але Нік виявив, що здатний на це. Винос мозку. Через його плече Стерва сказала: — Тримай пістолет спрямованим на нього, Ермо. Якщо він зробить хоча б один неправильний рух, я дозволяю його застрелити.

П'яний сміх люто луною прокотився величезною спальнею. Сука вкусила Ніка за вухо. — Ходімо, Джеймі. Давай, великий коханець. Заробляй своє життя!

Це була не зовсім весела робота, і він був не в тому, що ви назвали б настроєм. Зберігаючи рівний ритм, Нік думав щонайменше на два ходи вперед. І попрацював язиком над корінним зубом. Під ковпаком на зубі була пігулка з ціанідом. Він підкорився наказу і взяв його із собою. Тепер це може бути йому корисним. Можливо. Майже таке ж голосне слово, начебто.

Сука заплющила очі. Вона почала тихо стогнати. Нік швидко глянув на Ерму. Товста жінка все ще сиділа в кріслі з автоматом напоготові, але вона нахилилася вперед, і він міг бачити хвилювання на її прищавому обличчі. Це може бути корисним. Порушення може просто вплинути на її здатність спрямовувати автомат рівно настільки, щоб...

Йому вдалося зняти ковпачок із корінного зуба. Він притиснув ковпачок до рота, не наважуючись вийняти його пальцем. Він відчув у роті пігулку ціаніду, слизьку та смертельну. Та пігулка була зроблена з желатину і вже почала танути. Він мав витягти це. І швидко!

Нік видав довгий удаваний стогін. Він притиснувся ротом до відкритої вологої червоної каверні рота Герди. Він ніколи не цілував її раніше, і це застало її зненацька. Потім вона відповіла на поцілунок. Її язик був вологим кинджалом, який жалив його рота. Нік спритно засунув пігулку їй у рот своїм язиком. То справді був критичний момент. Якби вона щось запідозрила... якби відчула пігулку...

Він дав їй сильний поштовх, який викликав у неї крик. Вона розтяглася, щоб упіймати його. Він відчув, як вона судорожно проковтнула. Це трапилося. Тепер йому довелося приховувати цей факт, доки таблетка не розтане. І коли це сталося, йому довелося приховувати її смерть, поки у нього не з'явився шанс отримати Ерму.

Стерва, зовсім не звертаючи уваги на смерть, що була в ній, стиснулася і люто корчилася. Нік дозволив одній зі своїх простягнутих рук недбало ковзнути до краю ліжка, де він бачив, як вона вимкнула будильник. Він мав увімкнути його зараз. Раптовий оглушливий шум міг завадити Ермі прицілитися. Йому була потрібна вся допомога, яку він міг отримати. Він мав отримати цей автомат!

Гретель фон Роте вигнула довгу спину і спробувала закричати. Її зелені очі на мить широко розплющились і подивилися в очі Ніку. У цю частку секунди, її останню на Землі, він прочитав страх, жах та усвідомлення. Потім зелень, здавалося, зникла, і вона розслабилась у його руках. Якби тільки Ерма прийняла передсмертну конвульсію за поворот...

'Що це? Що ти зробив з нею? Він чув, як вона підвелася зі стільця і підійшла до нього. Він ковзнув боком до краю ліжка, його рука нишпорила навколо. У розпачі він намагався виграти час. 'Що це? Нічого такого. Вона, ну просто, ну, ви знаєте. І ти знаєш, що після цього вона завжди лягає спати. Де, чорт забирай, був цей важіль чи ручка чи щось таке?

Пальці Ніка торкнулися маленької кнопки. Він натиснув її. Коли він це зробив, великі двостулкові двері спальні відчинилися. Там стояв Максвелл Харпер. Велика пляма крові на сорочці. Він направив пістолет на Ерму та вистрілив.

Сигнали тривоги зробили пекельний гуркіт. Ерма направила автомат на Харпера і випустила чергу, яка потрапила високому чоловікові у живіт. Град куль відкинув його через двері, коли він розвернувся і мацав стіни в пошуках підтримки.

Кіллмайстер пірнув із ліжка в довгому низькому стрибку. Це був єдиний шанс, що він міг отримати, і він знав це. Але тепер він був Кіллмайстер і зібрав останні сили для цієї можливості. Жодних ілюзій. Це було вбити чи бути вбитим.

Він прослизнув під чергою куль. Жар обпік його обличчя, а порох урізався у спину. Він устромив правий кулак у груди, як баскетбольний м'яч, прямо над серцем. Ерма ахнула, її рота відкрився, і вона випустила автомат. Тепер Нік вдарив її кулаком у живіт, і його кулак глибоко поринув у нього.

Ерма тицьнула йому в очі пальцями правої руки. Вона схопила його за праву руку, потягла вперед і шпурнула на підлогу ударом стегна. Ніку здалося, що йому на голову впав валун. Він на мить завагався. Боже, вона була сильною!

Але вона кинула його на автомат. Він підняв зброю і прицілився до неї — вона кинулась на неї, як розлючений буйвол, — і натиснув на курок. Зброя заклинила. Нік відкинув його так далеко, як тільки міг, і ухилився від удару карате. Він послизнувся і впав, і вона спробувала вдарити його ногою по статевих органах. Він вчасно відкотився, але відчув, як його шкіра рветься і обпалюється, коли її черевик торкнувся його ноги. У шкарпетках туфель у неї були леза для гоління.

Ерма знову напала на нього. Нецензурна лайка виливалася з схожого на анус рота. Жовті очі збожеволіли від ненависті. Нік кинувся до неї. Він дав їй удар головою у живіт. Вона присіла, затамувавши подих, але коли він знову накинувся на неї, вона відкотилася, підняла свої коротенькі футбольні ноги, вдарила його ногою в живіт і перекинула через голову. Він приземлився з глухим поштовхом, який майже означав кінець. Ця дівчина знала всі хитрощі!

Вона прийшла за ним. В цей момент він був приголомшений і майже беззахисний, і вона підійшла до нього ззаду. Він відчув, як його голову різко відтягли назад, і щось схоже на мотузку, гладке, але волокнисте, пахнуче жінкою обвилося навколо його горла. У нього перехопило подих!

Ерма душила його своїм волоссям. Одна з довгих кіс, які вона носила, була обгорнута довкола голови. Тепер вона використовувала його як зашморг. Кімната почала обертатися і почорніла. Тиск був неослабний, жахливий, і він не міг розірвати хватку. Його язик висунувся з рота, у нього вп'ялися зуби, все його прекрасне і поранене тіло затремтіло і помирало від нестачі повітря.

Одна справа – один шанс. Він помацав позаду себе; його рука ковзнула між товстими, м'якими, мускулистими стегнами. Вона опустилася навколішки позаду нього, широко розставивши ноги. Він відчув її пах, сильно вдарив її рукою, своїми нігтями і почав роздерти її. Наче здалеку він почув її крик. Коса з волосся впала з його шиї.

Він встиг вдихнути один раз. Вже немає. Вона відкотилася від нього. Він розвернувся і вдарив її ліктем по обличчю. Під товстим підборіддям зчепивши руки. Вона вилаялася і кинулася на нього, і Нік відсахнувся під ударом. О Боже! Що за амазонка?

Вона штовхала його в пах, намагалася каструвати його бритвами. Нік спробував потрапити їй у щелепу правим хуком, промазав, і страшний удар розбив їй ніс, ринула кров. Ерма знову кинулась на нього. Нік пригнувся і кинувся всім тілом їй навколішки. Вона впала через нього, і її розбите обличчя перетворилося на криваву маску. Він почув розбите скло. Потім він почув крик Ерми.

Нік Картер стояв, тупо дивлячись на розбите вікно. Він затнувся. Він був голий і весь у крові. Сигналізація, як і раніше, видавала пекельний шум, тільки тепер звук, здавалося, виходив з його голови. Йому б це й на думку не спало, але пильний і досвідчений спостерігач міг би порівняти його з образом Мікеланджело, який якимось чином зумів повернутися з пекла.

Він дошкандибав до ліжка і вимкнув сигналізацію. Коли сигнали припинилися, він почув ще інші звуки. Стрілянина. Крики. Вибухи гранат.

Нік відсахнувся до розбитого вікна. Зовні було темно. Дощ лив чорними діагоналями.

Він згадав. Ель Тигре!

Він насилу підійшов до високої шафи і дістав якийсь одяг. Штани, сорочка, туфлі він ледве одягнув їх. Він повинен вибратися з цього пекельного замку.

Проходячи повз ліжко, він кинув останній погляд на голу Стерву. Вона лежала на спині, дивлячись на стелю в нерухомому зеленому спогляданні. Нік махнув рукою у бік ліжка і вийшов через подвійні двері.

Він спіткнувся об тіло Харпера і якийсь час не міг підвестися. Було б непогано залишитись там. Назавжди. І спати ...

«Аміго? Ти живий?'

Нік розплющив одне око і примружився. Ель Тигре, закутавшись у патронташі і звісивши сомбреро на голову, стояв, спостерігаючи за ним. В одній руці він тримав гвинтівку, а в другій — пляшку найдорожчого віскі Стерви. Позаду нього стояв панчо, що посміхався, молодший брат, з ще кількома бандитами.

Ель Тигре повторив своє запитання: Ти живий, аміго?

"Кому ти кажеш." Його голос, здавалося, виходив із луни. Нік спробував встати, не зміг, залишився рачки. Ель Тігре сів поруч із ним навпочіпки, обійняв його за плече. Він широко посміхнувся білими зубами, а в його очах читалося благоговіння. — Я маю тобі велике спасибі, аміго, за допомогу. Ви провели чудову роботу. Я ніколи не бачив такого поля бою. Моїм чоловікам було дуже легко. Дякую ще раз.'

Нік підняв руку. - Не треба, сеньйоре. Але я думаю, буде краще, якщо ти витягнеш мене звідси – і швидко. Мексиканська поліція має бути тут з хвилини на хвилину, і бозна-хто ще. Я не хочу, щоб мене тут затримали. Можеш позичити мені коня?

Ель Тигре допоміг йому підвестися. - Все, що хочеш, аміго! Але, звісно, як хочете. Він повернувся і віддав накази Панчо та іншим бандитам, а потім знову обернувся до Ніка: «Я плюю поліції в молоко! Але дякую .

Нік вийшов у коридор. Ель Тигре утримав його твердою рукою. Моментіто, друг. Ти забув, що я обіцяв собі, моє бажання зґвалтувати Суку! Я цього ще не зробив. Де вона?'

Нік хотів пояснити. Потім подумав: чорт із ним. Він надто втомився. Він вказав великим пальцем на подвійні двері. 'Ось там. Вперед... Вона більше не є небезпечною.

Ель Тігре поплескав його по плечу. «Почекай мене, любий. В нас є час. У мене є вартові, які можуть певний час тримати поліцію в страху. Запевняю вас, це не триватиме довго. Він зробив великий ковток із пляшки і простяг її Ніку. «Ага, моя мрія нарешті здійснилася».

Нік бачив, як він зник у спальні. Він слабо посміхнувся. Як Ель Тигре можна обдурити. Коли ватажок бандитів одразу не повернувся, Нік пішов у спальню і зазирнув усередину. Він скривився і вчепився в одвірок для підтримки. Він повільно похитав головою. Це було незвичайно навіть для Картера. За час служби він бачив дивні та жахливі речі. Але ніколи нічого подібного.

Ель Тигре перебував у процесі виконання своєї обіцянки зґвалтувати цю жінку. Навіть після смерті.


13 – ТЕРМІНАЛ.


Нік лежав у маленькому лазареті "Гомера", спостерігаючи за масою труб і повітроводів, що перетинають низьку стелю. Військово-морський лікар перев'язав його численні рани та вколив заспокійливе. Ці ліки викликали в Kартер чудову ейфорію. На даний момент він був цілком задоволений; він був у безпеці, і йому не треба було ворушити своїми втомленими кістками. Він був трохи невпевнений щодо останніх подій. Панчо за наказом Ель Тигре налив Ніку випивки та посадив його на коня. Потім Панчо та ще один розбійник супроводили його на берег, де його мав забрати "Гомер". А поки Ель Тігре грабував замок і готувався до втечі.

Нік сподівався, що Ель Тигре виживе. Він був дивним птахом, якщо не сказати більше – можливо, він був божевільним, – але він був другом у злиднях. Те, що бандит убив Ніка, не сказавши ні слова, якби це було в його інтересах, нічого не змінило б. Все пройшло добре. Так, Нік побажав Ель Тигре всього найкращого. Йому знадобиться успіх. Мабуть, він прожив би дуже коротке життя.

Зі смертю Харпера та Тьонга Хі, Стерви та Ерми ЦРУ більше не потрібен Ель Тігре. На нього знову нацькують поліцію штату, кинуть на поживу вовкам. Біжи скоріше, Ель Тігре. Біжи далеко.

Якщо мексиканська поліція проникне до пограбованого замку, до зруйнованого Ель-Мірадора, і проведе ретельне розслідування, вони виявлять кілька неймовірних речей. Ще вона знайде сейф, повний грошей, хороших американських грошей, які, Нік не сумнівався, вона конфіскує. ЦРУ було дозволено не перейматися. Він, Нік Картер, пішов своєчасно. Не було нічого, що може пов'язати АХ із цією справою. Хоук був би цьому радий.

Він спробував точно згадати, як він знову опинився на борту Гомера. Панчо залишив його на березі, м'яко попрощавшись. Він смутно пам'ятав їхню згадку про підводний човен, el submarino. Потім він почув, як їхні коні швидко поскакали геть.

Але він не міг викликати "Гомер"! Він втратив мисливський ніж із зумером на рукояті. Він залишив його в акулі, яка напала на нього в лагуні. Як сюди потрапив підводний човен?

Нік тепер міг згадати ясніше. Він згадав шлюпку, дбайливі руки, поспішність і шепіт, коли вони повертали його на Гомер. Потім голка для підшкірних ін'єкцій та благословенний сон.

Лейтенант, який командував Гомером, увійшов у лазарет і посміхнувся Ніку. - Ви почуваєтеся трохи краще, сер? У лейтенанті було щось нове, зауважив Нік із хвилею цікавості. Якесь хвилювання. Пригнічена інтенсивність. І ця усмішка - цей хлопчик був схожий на кота, який виявив вірну систему, щоб зловити мишу!

- Принаймні я знову щось відчуваю, - відповів Нік. - Нічого не зламано, - сказав лікар. Здається, я втратив трохи крові. Кілька тижнів сну, і я повернуся до нормального життя». Від себе додав: плюс кілька дівчат та кілька пляшок. На мить він з жалем подумав про Анджеліта Долореса, Ріта Інеса Дельгадо. Було б чудово побачити її знову, коли попереду буде вільний час. Потім відігнав цю думку. Загалом, надто молода для нього. Він знайде якусь іншу. Це ніколи не було для нього проблемою.

Він запитав. - "Як ти мене забрав? Я не подавав сигналу. Я не міг. Я втратив цю бісову штуку."

Лейтенант сів на край клітки. Він зняв кепку і пригладив волосся. Зверху він лисел.

"Ми отримали ваше повідомлення, сер, а потім змогли визначити місцезнаходження за сигналом, який ви відправили". Він запитливо глянув на Ніка. «Чесно кажучи, це не мало для мене жодного сенсу, сер. Але в Сан-Дієго також визначили місце, і вони надіслали мені повідомлення, щоб я забрав тебе і негайно вирушив на місце зустрічі - просто про всяк випадок. Гадаю, добре, що ми це зробили».

- Я теж так думаю. "Хтось використав його повідомлення", - подумав Нік. Ймовірно, це був Хоук, який знав про це все і знав, що якщо його людина надішле сигнал лиха, все має бути дуже серйозно.

"До речі, про Сан-Дієго, - сказав Нік, - коли ми дістанемося туди?"

Лейтенант кивнув головою. — Боюся, що затримаємось, сер. Ми маємо пливти над водою. У нас, е-е, було невелике пошкодження в морі, і ми ніби потихеньку бредемо додому.

'Ах да?' - Нік випростався на лікті. 'Що трапилося?'

Дивний вираз з'явився в очах лейтенанта. Йому не терпілося поговорити про це, сказати цій крутій на вигляд фігурі правду — він відчував, що тут є якийсь зв'язок, — але він пам'ятав свій наказ. — Це… вибачте, сер. Я не можу про це казати. Секретно. Він підвівся, щоб піти. — Що ж, через кілька годин ми будемо в Сан-Дієго, сер.

Біля дверей він озирнувся через плече на Ніка. «Ми мали зіткнення в морі, сер. Це все, що я можу сказати. Нік не був упевнений, чи підморгував лейтенант, якщо йому щось потрапило в око.

Він знову ліг, закурив і знову глянув у стелю. Отже, "Гомер" протаранив "Морського Дракона". Вночі наткнувся на китайський підводний човен і протаранив його. Це справді буде засекречений матеріал – назавжди! Нехай Пекін турбується про підводний човен, який так і не повернувся.


Незважаючи на весь галас, який він зчинив, його доправили до військово-морського шпиталю в Сан-Дієго. Кіллмайстер марно намагався смикати за будь-які ниточки, які тільки міг знайти: лікарів було не зупинити. Попереду він мав щонайменше тиждень ін'єкцій, вітамінів, рентгену та морепродуктів.

Була маленька втіха. Її звали Барбара Холт, вона була найменшою і найчарівнішою військово-морською медсестрою, яку Нік коли-небудь бачив. У неї було руде волосся. Нік не міг зрозуміти, як Голлівуд міг пропустити її. Він умовив її дозволити йому скористатися службовим телефоном. Увечері вона провела його в особистий кабінет Високого Боса, і він зателефонував до Хоука. Почав з його будинку і, коли він не отримав відповіді, у вашингтонгський офіс. Хоуку, як це часто траплялося, доводилося працювати цілодобово.

Коли його бос відповів телефоном, Нік сказав: «Вам краще скористатися шифратором, сер».

"Я вже це роблю."

Нік говорив хвилин десять. Коли він закінчив, Хоук відкашлявся і сказав: Гарна робота, N3. Відмінна робота. Звісно, із ЦРУ вже зв'язалися зі мною. Директор дуже задоволений, задоволений! Я вірю, що ти матимеш медаль. Особисто я не згоден. Ваше его і так вже досить велике. І, до речі: це питання безпеки. Але боюсь, вони наполягають.

Нік сказав: Сер? Я тепер офіційно звільнений від роботи на ЦРУ? Я знову працюю на АХ – тільки на АХ? Відповідаю тільки перед вами та президентом?

'Вірно. Якось так?'

Коли Хоук повісив слухавку, на старому зморшкуватому обличчі він мав розгублений вираз. Він покликав свого секретаря. — Попросіть техніків перевірити цей скремблер, міс Стоукс. N3 не міг сказати те, що, як я думав, я чув ... щось про плювки в молоко!


* * *


Про книгу:


Мексиканська політична партія, графиня, яка дуже розбагатіла на косметиці, ЦРУ та AX.

Ось інгредієнти для завдання, яке змушує Ніка Картера зрозуміти, що носіння пігулки ціаніду для самогубства є нагальною потребою.

Тому його інструкції говорили: мовчіть… або використовуйте пігулку!