# Апокал╕пс╕с (украинская версия)

Александр Тарасович Гребенкин

Б╕льш╕сть под╕й цього опов╕дання не вигадан╕, в╕дбувалися в реальному житт╕. Автор використав документальн╕ матер╕али, а також розпов╕д╕ сво╖х р╕дних ╕ близьких, як╕ пережили ту важку пору.

Апокал╕псис

опов╕дання


"╤ земн╕ цар╕, ╕ вельмож╕, ╕ багат╕, ╕ тисячники, ╕ сильн╕, ╕ кожен раб та кожен в╕льний, поховались у печери та в скел╕ г╕р, ╕ кажуть до г╕р та до скель: пад╕ть на нас ╕ закрийте нас в╕д Сидячого на престол╕, ╕ в╕д гн╕ву Агнця; бо прийшов великий день гн╕ву Його, ╕ хто ж може встояти?"

Одкровення ╤оанна Богослова


Гуркот╕ли грози далеко за горами, але тут, у невеликому степовому м╕стечку, дув сухий гарячий в╕тер. В╕н н╕с пахощ╕ трав ╕ гор╕лого степу, а також тоненьк╕ струмен╕ вологи. Через задуху в╕кно було в╕дчинене, ╕ Васильченко, сидячи на пружинному л╕жку, дивився в небо.

Давидов спостер╕гав за його сухорлявою згорбленою спиною ╕ згадував розпов╕д╕ про пережите. Завдяки ╖м його журнал╕стський блокнот з аркушами у кл╕тинку поповнився ц╕кавими записами, як╕ просто просилися перетворитися в опов╕дання.

Петро Трохимович Васильченко розпов╕дав свою ╕стор╕ю вже к╕лька раз╕в р╕зним людям. Спочатку робив це гаряче, по -запальному , але, згодом, потроху зн╕чувався, коли в╕дчував недов╕ру сп╕врозмовник╕в, голос його ставав спок╕йним ╕ байдужим, позбавленим гарячо╖ енерг╕╖ ╕ переконливост╕.

Давидову в╕н пов╕рив з самого початку ╕ опов╕дав про сво╓ життя не раз, час в╕д часу згадуючи вс╕ляк╕ подробиц╕. Розпов╕дав дов╕рливо, напевно, тому, що журнал╕ст вм╕в його слухати - тактовно, спок╕йно, не перебиваючи, часом з якимсь дитячим молодим запалом, з ╕скоркою ╕нтересу в очах. Петро Трохимович це ц╕нував, його обличчя сяяло.

Поступово ц╕ уривчаст╕ св╕дчення згуртувалися у важкому блокнот╕ у зв'язну розпов╕дь.


1. ЖИТТЯ


"Народився я в невеликому м╕стечку, на берез╕ невелико╖ р╕чечки Трав"янки, що впада╓ в Дн╕про. М╕сця наш╕ дуже мальовнич╕. Ми жили на околиц╕ м╕ста, серед запашних луг╕в, покритих ромашками, кульбабами, диким кропом, молоча╓м, конюшиною, дзв╕ночками ╕ безл╕ччю ╕нших кв╕т╕в ╕ трав. Перед грозами, як╕ часто в╕дв╕дували м╕сця, пронизливо пахло г╕ркуватою трав'янисто╖ св╕ж╕стю.

На зелених горбах, в оточенн╕ довгокосих верб та кучеряво╖ в╕льхи, стояло к╕лька поб╕лених, п╕д солом'яною стр╕хою, хат. Поруч, в очерет╕ та верболозах хлюпот╕ла ╕ плавно текла р╕чка, на як╕й ми завжди вудили з човн╕в спритну ╕ гнучку чорно-ср╕блясту рибку. ╤нод╕ ми запливали за поворот р╕чки, в мутнувату затоку, де в паростях мешкали важк╕ криклив╕ качки. Тут плавало латаття, а по дзеркальн╕й вод╕ ковзали спритн╕ водом╕рки.

А дал╕, за нашим будинком, пролягала вулиця, мощена с╕рим битим каменем. Там стояли невисок╕ цеглян╕ будинки, видн╕лася церковка, куполи яко╖ поблискували на сонц╕. Коли був свято, лунали дзвони, ╕ звуки ╖х пливли, зливаючись з п╕снями птах╕в ╕ тихим дзюрчанням р╕чечки.

Читати я навчився завдяки нашому паламарев╕, та так добре, що читав вголос мо╖м батькам, як╕ дуже любили м╕й веселий голос, ╕ з задоволенням слухали взят╕ в м╕сцевого вчителя романи про море.

Про море я мр╕яв ще з дитинства. Мен╕ про нього багато розпов╕дав наш сус╕д, матрос Чорноморського флоту Як╕в Стрилко, якого вс╕ називали просто Яцьком.

Як-то ми пливли з ним на човн╕ ╕ почули крики про допомогу. Пам'ятаю, як Яцько, передавши мен╕ вудки, почав несамовито гребти в той б╕к, зв╕дки лунали вигуки. Виявля╓ться, з дерев'яного м╕стка в р╕чку впала одна з наших д╕вчат - Пол╕нка. Яцько п╕рнав, а пот╕м п╕зн╕ше, на берез╕, я бачив немов неживе т╕льце врятовано╖ ╖м д╕вчинки, обл╕плене мокрим одягом. Пол╕нка каламутними очима обвела схилившись над нею людей.

Вже в г╕мназ╕╖ я виготовляв з дерева макети корабл╕в ╕ вигадував р╕зн╕ ╕стор╕╖ про п╕рат╕в.

Я дуже заздрив Якову, який привозив ╕з чергового плавання вс╕ляк╕ чудас╕╖, а пот╕м, з╕ сво╓ю дерев'яною скринькою, знову йшов у море.

Я уявляв себе моряком. З м╕сцевими хлопчиськами ми спорудили пл╕т, з щоглою ╕ в╕трилом з простирадла, ╕ п╕д чорним прапором вирушали по наш╕й р╕чц╕, густо вкрит╕й очеретом, в п╕ратський рейд. У заплав╕ ми, обмотавши навколо голови хустки, як справжн╕ корсари, влаштовували бо╖ з човном сус╕дських хлопчак╕в, фехтуючи дерев'яними шаблями. Наш╕ по╓динки часом набирали в╕дчайдушного характеру, бо доводилося битися з м╕сцевою шпаною. Але усе це мало й свою користь: з дитинства я навчився добряче битися ╕ не звертати уваги на синц╕, садна та забо╖.

У с╕мнадцять рок╕в, мр╕ючи про море, я вт╕к з дому ╕ завдяки Якову, влаштувався на пароплав пом╕чником кочегара. У т╕ роки я був досить високим, жилавим ╕ худим, хоча й до цих п╕р дивуюся, як мене узяли.

Весь св╕т розкрився перед╕ мною, немов та╓мнича старовинна карта. Я ходив у далек╕ рейси, бував у дек╕лькох ╕ноземних портах, нав╕ть почав самост╕йно вивчати мови, спод╕ваючись у майбутньому стати кап╕таном. Пам'ятаю, як я купив на ринку в Одес╕ рос╕йсько-╕спанський словник, став займатися... Але одне мен╕ заважало - я не витримував сильно╖ морсько╖ хитавиц╕, ╕ при найменшому шторм╕ страждав страшенно. Як Як╕в мене не п╕дтримував, як не привчав - усе було марно!

Пом╕чник кап╕тана сердився на мене, ╕ пооб╕цяв, п╕сля зак╕нчення плавання, висадити на берег.

- Тошнотики мен╕ на корабл╕ не потр╕бн╕, - казав в╕н.

Для мене це був сильний удар, але про себе я розум╕в його правоту.

Ми вирушили в останн╕й рейс, ╕ в╕н виявився доленосним.

Наше судно стояло п╕д завантаженням в Пуерто - Нуево - порту Буенос-Айреса. Був веч╕р. Гавань цв╕ла прапорами корабл╕в р╕зних кра╖н. Над прапорами пливли темно-син╕ та рожев╕ хмари, як╕, здавалося, торкалися верх╕вок щогл яхт ╕ труб пароплав╕в. У мутнуват╕й вод╕ погойдувалися апельсинов╕ к╕рки, недопалки. Приб╕й шум╕в у хвилер╕за п╕д в╕тром, трохи пахло рибою ╕ кавунами.

Походжаючи в порту, на п╕рс╕ я пом╕тив д╕вчину. В╕терець обв╕ював ╖╖ струнку ф╕гурку, п╕дкреслюючи опукл╕ дугопод╕бн╕ стегна. М╕цн╕ засмагл╕ ноги, як╕ лаг╕дно пестив в╕тер, гр╕лися голими п'ятами на гаряч╕й кам'ян╕й площадц╕, а неподал╕к стояли самотн╕ туфл╕. Чорне густе волосся п╕д р╕зкими поривами примхливого в╕тру зл╕тало, неначе крила. Д╕вчина годувала чайок, а пот╕м, п╕д╕бравши туфл╕, пов╕льно п╕шла з гаван╕ до м╕ста. П╕дкоряючись якомусь внутр╕шньому потягов╕, я ступив за д╕вчиною, милуючись ╖╖ пружною ходою. Ще, коли вона проходила повз, я вловив запах ╖╖ парфум╕в.

Коли чорнява д╕вчина наблизилася до таверни, до не╖ почали приставати американськ╕ моряки, що були нап╕дпитку, зазиваючи при╓днатися до них, об╕цяючи веселенький веч╕р. Вони см╕ялися, сунули ╖й сигару, пропонуючи закурити, пускали дим в обличчя, а пот╕м просто почали тягти за собою. Д╕вчина в╕дбивалася, н╕би сп╕ймана чайка, ╕ я, не витримавши, згадавши вс╕ сво╖ дитяч╕ запекл╕ навички, см╕ливо кинувся в б╕й.

Ох, ╕ д╕сталося мен╕! Якби не Як╕в, не матроси нашого ек╕пажу, не говорив би я зараз з вами! Я лежав п╕д кв╕тучими г╕лками сейби на матроськ╕й шторм╕вц╕ весь побитий, але д╕вчина не втекла. Протиснувшись кр╕зь натовп, вона схилилася над╕ мною ╕ хустинкою витирала кров з мого розбитого обличчя.

А пот╕м ми вже не могли розлучитися з Мар╕елою.

Поки судно стояло в порту, ми бачилися щодня ╕ не могли в╕д╕рватися один в╕д одного. Ми танцювали на вуличних вечорах танго "портеньо" (тобто портове танго). Ми гуляли по гом╕нливому м╕сту, заходили в м╕ськ╕ парки, в╕дпочиваючи п╕д густою т╕нню дерева омбу. Ми лежали на теплому п╕ску сонячного пляжу, в╕дчуваючи запах волого╖ морсько╖ сол╕. Ми пливли назустр╕ч в╕трильникам, навантаженим аргентинським зерном або чил╕йською сел╕трою. Наш╕ уста зливалися в палких поц╕лунках. В стар╕й дерев'ян╕й халупц╕ п╕д шифером, за старою циновкою, що закривала нас в╕д усього св╕ту, ми вдавалися до жарко╖ ╕ шалено╖ любов╕.

Але мен╕ пора було вирушати в дорогу.

Мар╕ела лила сльози. Вона запевняла, що не зможе жити без мене, що вона одна-одн╕с╕нька на цьому б╕лому св╕т╕. П╕сля того, як закрився консервний завод, д╕вчина залишилася без роботи ╕ змушена була заробляти у креольському ансамбл╕ у прибережних тавернах. Там ╖╖ ╕ пом╕тили американськ╕ моряки. Сальн╕ жарти, поплескування по спин╕, принизлив╕ прохання, наполеглив╕ залицяння, стали образливою буденн╕стю.

Мар╕ела часто йшла у гавань. Сид╕ла на причал╕, бездумно дивилася на тиху синю воду ╕ давала волю сльозам. У не╖ був брат Санчо. Але в╕н п╕шов працювати на цукров╕ плантац╕╖, ╕ про нього давно н╕чого не було в╕домо. Я не м╕г уявити без ц╕╓╖ чорнооко╖ д╕вчини подальшого життя.

А вона з╕ сльозами на очах говорила: "Ох, м╕й бон╕то Педро, я зовс╕м одна! Забери мене з собою!"

Я розум╕в, що ми не в змоз╕ розлучитися, ╕ став благати Якова, який мав вплив на кап╕тана, взяти Мар╕елу на пароплав. Вона може виконувати будь-яку роботу!

П╕сля р╕зних труднощ╕в ╕ залагодження формальностей, нам все ж вдалося по╖хати разом. ╤ ось ми сто╖мо на палуб╕ м╕цно обнявшись, ╕ солоний морський в╕тер пестить наш╕ обличчя!

╤ ось нарешт╕ з туману з"явилися р╕дн╕ береги. Ми оселилися в нашому м╕стечку.

Коли я повернувся, батька вже не було в живих. Г╕ркота в╕д втрати батька трохи пом'якшувалась тим, що моя кохана була поруч. Найб╕льше я переживав того, як моя мати прийме ╕спанку. Але мо╖ хвилювання виявилися марними! Мати ласкаво ставилася до Мар╕ели. Сво╖м веселим характером ╕спанська д╕вчина викликала симпат╕ю у вс╕╓╖ мо╓╖ р╕дн╕. Вони назвали ╖╖ Мар╕╓ю.

Поступово Мар╕я-Мар╕ела опанувала нашу мову, хоча спочатку говорила гортанно, роблячи багато жест╕в. Вони з мат╕р'ю зайнялися господарством, працюючи на нашому маленькому городику.

Я залишив море, але дуже сумував за ним, так само, як ╕ Мар╕ела. Ми часто плавали по р╕чц╕ на човн╕, купалися, ловили рибу. Я з захопленням розпов╕дав Мар╕ел╕ про "морськ╕ батал╕╖" нашого дитинства, вона завзято см╕ялася, але часом в ╖╖ очах проглядав смуток. Вона тужила по морю, по сонячн╕й Аргентин╕, по зеленим пальмам ╕ лазуровому прибою, а наш╕ ос╕нн╕ дощ╕ викликали у не╖ глибоку печаль.

А от сн╕гу вона рад╕ла! Для не╖ б╕л╕ сн╕гов╕ пласт╕вц╕, замети велик╕, наче ведмед╕, льодяна, н╕би скляна, р╕чка, були як диво! З легким вереском вона каталася по криз╕, грала в сн╕жки ╕ легко дихала св╕жим морозним пов╕трям, що пахнув димом п╕чних труб ╕ св╕жовипраною б╕лизною.

Особливо важко доводилося Мар╕ел╕ з ╖╖ в╕рою. Вона була католичкою, а в тридцят╕ роки в наш╕й кра╖н╕ були закрит╕ католицьк╕ храми, багато ╕╓рарх╕в опинилися в таборах. На вс╕й ╓вропейськ╕й територ╕╖ кра╖ни католицьких священик╕в ледве нал╕чувалося двадцять чолов╕к. На щастя для д╕вчини один з таких священик╕в жив у сус╕дньому м╕ст╕.

Час в╕д часу Мар╕ела ╖здила на мол╕ння в його та╓мну громаду, але ми з мамою, як могли, в╕дмовляли ╖╖ в╕д цих по╖здок. Тим б╕льше по кра╖н╕ проходила шалена ате╖стична пропаганда ╕ до кожного в╕руючого ставилися з п╕дозрою. Мар╕ела лаг╕дно ╕ спок╕йно переконувала мене в необх╕дност╕, хоча б час в╕д часу, нехай ╕ в домашн╕х умовах, в думках сво╖х звертатися до Господа, але я т╕льки посм╕ювався над ╖╖ забобонами. Чи знав я тод╕, як саме життя спросту╓ мо╖ помилки?

В т╕ роки я вже щосили працював на невеликому заводику с╕льськогосподарських машин, побудованому в одну з п'ятир╕чок. Незабаром у наш╕й родин╕ сталося поповнення - народилася чудова донечка, яку ми назвали Лаурою. Чорнява, з в╕чками гор╕хового кольору, як у мами. Ми розгорнули господарство, купили корову, ╕ наша мала росла ╕ радувала нас. Запов╕тною нашою мр╕╓ю було побувати б╕ля моря, подихати його пов╕трям, поп╕рнати у барв╕нкових хвилях. Назбиравши грошей, ми, до шестил╕ття Лаури, по╖хали до ╢впатор╕╖.

Довгооч╕куване море в╕дкрилося перед нами в сл╕пуч╕й блакит╕. П╕вденний в╕тер прин╕с з моря велик╕ л╕лов╕ бриж╕. Ми думали, що наша маленька донечка зляка╓ться важких, темно-зелених хвиль, але Лаура б╕гала б╕ля самого прибою, рад╕ла чайкам ╕ м╕цному св╕жому солоному в╕тру. Море запаморочило голову Мар╕ел╕. Ми, немов два дельф╕ни, гралися на хвилях, а ввечер╕ дихали морським пов╕трям, втрьох сидячи на берез╕, ╕ в╕тер розв╕ював наше волосся.

Ласкавим травневим ранком ми вийшли з дому дуже рано. Море було спок╕йним, ╕ ми хот╕ли вийти на шаланд╕ з╕ знайомим рибалкою, половити скумбр╕ю.

Але щастя н╕коли не бува╓ безк╕нечним, ╕ доля приготувала нам страшн╕ випробування.

Зв╕стка про початок в╕йни, немов батогом, боляче вдарила нас... Я дуже переживав за мат╕р, яка залишилася одна на господарств╕.

Пам'ятаю, нам вдалося ви╖хати з великими труднощами. На вокзал╕ була метушня, б╕ля кас - тиснява ╕ квитк╕в не д╕стати! Нам продав квитки дуже дорого циганкуватого виду спритний хлопець; в╕н об╕цяв, якщо необх╕дно, д╕стати ще ст╕льки ж...

Ми ╖хали, дивилися на навколишн╕й св╕т: ╕ншими стали пейзаж╕, що проносилися за в╕кном, дерева немовби завмерли у тривожному оч╕куванн╕, г╕рко плакали птахи, небо покривалося чорними хмарами, за якими мигот╕ли примарн╕ спалахи червоно╖ заграви ... Обличчя у людей були тривожними, оч╕ ж╕нок блищали в╕д сл╕з.

Пов╕стка з в╕йськкомату не змусила себе довго чекати...

Сльозинка скотилася по мо╖й щоц╕, тривожно кольнуло у серц╕, коли ешелон з червоноарм╕йцями йшов на фронт... Грим╕ли труби оркестру, несамовито заливалася гармошка, я тримав з╕бран╕ в дорогу харч╕, а перед очима на перон╕, що поступово плив у далину, стояли дорога моя мама, улюблена Мар╕ела та чудова кв╕точка моя - Лаура. Ось, щоб не розтоптали груб╕ н╕мецьк╕ чоботи цю кв╕точку, щоб зберегти св╕й д╕м, сво╖х коханих, в╕дстояти свободу сво╓╖ батьк╕вщини я ╕ стискав рушницю у по╖зд╕, який насичений смородом тютюну, поту та чоб╕т, мчав на зах╕д...

╤ не знав я, ск╕льки ще горя мен╕ в╕дм╕ряно жорстокою долею!

Не буду детально розпов╕дати про прибуття на фронт ╕ про перший б╕й - про це добре й багато розпов╕дають бувал╕ солдати у сво╖х в╕йськових спогадах. Скажу т╕льки, що перший б╕й з фашистами приголомшив мене. Як це було не схоже на наш╕ дитяч╕ битви на плотах!

Але все ж я згадував ╖х! Закип╕ла кров у мен╕, взявши на гвинт╕вку напоготов╕ з примкнутим багнетом, виступив я у першу в сво╓му житт╕ атаку. З горла мого виривався страшний крик - вираз ненавист╕ до ворога, який прийшов забрати у мене все найц╕нн╕ше, що ╓ на б╕лому св╕т╕ - мо╖х близьких, м╕й д╕м!

Пам'ятаю, як безжально пронизав я багнетом першого н╕мця, ╕ побачив його здивован╕, вкрит╕ пл╕вкою страху та подиву оч╕...

Воювати нас в╕дправили на сх╕дний фронт. Добиралися ми туди довго, в кузов╕ велико╖ машини. ╥хали похмур╕, негов╕рк╕, пропилен╕, просочен╕ потом наскр╕зь. Там я ╕ познайомився з одним хорошим хлопцем - Васильком. Ус╕ б╕йц╕ називали його Волошка. Оч╕ в нього були син╕, св╕тле волосся - наче п╕р'ячко б╕лого лебедя, ╕ сам в╕н був тенд╕тним, ще зовс╕м хлопчиськом. В╕н був самим веселим та безжурним з ус╕х.

╥хали ми довго, говорили мало. Але в╕н якось зум╕в розворушити мене. Я дов╕рився йому, розпов╕в про все - про сво╓ життя, про Мар╕елу, про маленьку донечку Лауру, про маму.

Василько теж став розпов╕дати про себе. В╕н п╕шов на фронт добровольцем прямо з╕ студентсько╖ лави, додавши соб╕ р╕к, щоб здаватися б╕льш старшим. Були у нього мама ╕ сестричка, батько давно сид╕в у табор╕, за словами Волошки, за злим наклепом.

Я дивувався терп╕нню та оптим╕зму цього хлопчини. Ми вже пожил╕ ╕ досв╕дчен╕ чолов╕ки, були с╕рими та понурими. А в╕н був упевнений у перемоз╕, переконаний, що врешт╕-решт зломимо хребет ворогов╕!

Але договорити тод╕ ми не встигли.

Немов зал╕зн╕ джмел╕ загули над нами л╕таки з хрестами на крилах.

Машина зупинилася, ╕ ми розс╕ялися по пахучому безкрайому степу. По трав╕ заклацали кул╕, загуркот╕ли навколо вибухи. Розбомбивши вщент нашу машину, витративши запас бомб ╕ куль, ворог зник.

Побачив я мого дружочка Волошку - куля влучила йому в обличчя! В╕дчай душив мене, я в╕дтягнув свого друга подал╕, але вже було п╕зно, подивився Волошка востанн╓ мо╖ оч╕, ╕ п╕шла його душа в небесн╕ висоти.

Так воював я до осен╕. Навчився переносити труднощ╕, не боятися стр╕лянини, вибух╕в снаряд╕в, холоду та спеки. Я все чекав лист╕в в╕д мо╖х р╕дних, але, п╕сля перших трьох, пропахлих сльозами лист╕в, в╕стей б╕льше не було.

Все б╕льше надходило чуток про насильно ╕ жорстоко сплюндрованих, змучених ворогом р╕дних м╕стах ╕ дом╕вках...

Ми в╕дступали, а коричнева нацистська чума все сильн╕ше розт╕калася по р╕дн╕й Укра╖н╕. ╤ страшно мен╕ стало за мат╕р, мою дружину ╕ донечку мою, кип╕ли сльози в мен╕... Як, чому, нав╕що, чи╓юсь злою волею в╕д╕брано у мене це просте людське щастя? Чому мирний ╕ тихий рай земний був п╕д╕рваний нацистсько╖ нечистю прийшла з заходу? Чому Бог допустив таке?

Так у злу й жорстоку годину згадав я про батька небесного.

╤ вирвалися у мене слова Кобзаря, в╕рш╕ якого напам'ять знав м╕й батько передав мен╕:

Як понесе з Укра╖ни

У син╓╓ море

Кров ворожу... отойд╕ я

╤ лани ╕ гори -

Все покину, ╕ полину

До самого Бога

Молитися... а до того

Я не знаю Бога.


Я подумав про це - закип╕ла в мо╓му горл╕ ненависть, сльози поб╕гли струмком з очей мо╖х...╤ раптом потемн╕ле небо осяялося сполохами вибух╕в, здригнулася земля, загуркот╕ли гармати. ╤ впав я на р╕дну землю, ╕ набилася в рот земля мен╕, ╕ волосся мо╓ зм╕шалися з землею, ╕ т╕ло було накрите нею... ╤ я лежав,дивлячись незримими очима в темно-син╓ небо, доки не схилився над╕ мною ворог.

2. ЗЕМНЕ ПЕКЛО

Св╕т, що руха╓ться в несамовит╕й земно╖ круговерт╕ ╕ крижан╕ оч╕ людини в с╕рому мундир╕ - це перше, що я побачив, прийшовши до тями. Смерть холодно дивилася на мене з чорного з╕ву гвинт╕вки, руки сам╕ собою п╕днялися до високого в╕чного неба.

Що було дал╕? Брели п╕д ударами батог╕в, п╕д рясним дощем, по розкислому бездор╕жжю до загублено╖ у безмежному степу станц╕╖, немов жертовна худоба на заклання. Перел╕ски з березами та ялинами дивились на нас з докором.

Вахмани - зрадники, що ревно служили ворогам, цин╕чно роздягали нас п╕д струменями дощу, залишаючи лише нат╕льн╕ сорочки ╕ кальсони, били прикладами непок╕рних, вибивали золот╕ зуби, заганяли до пошарпаних вагон╕в.

Набилося нас - як оселедц╕в у д╕жку! У довг╕й дороз╕ дехто з нас, позбавлений елементарних зручностей ╕ медично╖ допомоги, гинув в╕д задухи ╕ спраги.

Поруч з╕ мною ╖хав Зейдельман - професор - ф╕лолог, який нев╕домо зв╕дки з'явився в степу. Про себе в╕н н╕чого не розпов╕дав. На зр╕ст в╕н був невисокий, але ф╕зично дуже м╕цний. При знайомств╕ похмуро потиснув мен╕ руку, немов зал╕зними рукавицями здавив! Йому вдалося в╕дстояти сво╖ окуляри з товстими скельцями, ╕ в╕н все озирався, спостер╕гаючи за д╕ями конвою. А пот╕м п╕дморгнув, ╕ спритно блиснув ср╕блястою рибкою ножа, витягнутого зв╕дкись з рукава. Людина винятково╖ в╕дваги, в╕н, майже весь шлях виколупував д╕рку в ст╕н╕ дерев'яного вагона. Ус╕ шикали на нього, побоюючись покарання, але в╕н робив свою справу наполегливо ╕ методично, ╕ пот╕м ми лише спостер╕гали ╕ не заважали йому. Зейдельману вдалося задумане. На повному ходу в╕н стрибнув п╕д ук╕с, але вахмани тут же пом╕тили, в╕дкрили вогонь. Професор впав у паростях, поблизу заболочено╖ р╕чки. Пот╕м п╕дв╕вся, закривавлений, ╕ знову повалився в траву... Його так ╕ кинули вмирати, хоча, можливо, йому ╕ вдалося вижити - цього мен╕ не в╕домо. Д╕рку у вагон╕ забили фанерою, ╕ наш по╖зд з нещасними бранцями н╕сся в нев╕дом╕сть...

╤ прив╕з в╕н у нас такий пекло - не дай Бог кому ще пережити таких випробувань!

Це був таб╕р смерт╕, який знаходився на Зах╕дн╕й Укра╖н╕. Тут утримувалися в ув'язненн╕ рос╕яни ╕ поляки, укра╖нц╕ ╕ б╕лоруси, чехи ╕ ╓вре╖, французи й ╕тал╕йц╕... "Фабрика смерт╕" включала в себе м╕сце, де утримувалися ув'язнен╕ для роботи, м╕сця, в яких складували реч╕ знищених людей, а також газов╕ камери.

Побачене ╕ пережите в цьому загородженому колючим дротом страшному м╕сц╕ сильно похитнуло мою в╕ру в людство! Бо де ще можна було так наочно побачити, як люди знущаються над людьми, придумуючи все б╕льш витончен╕ тортури ╕ покарання.

Практично щодня гуркот╕ли постр╕ли. Убит╕ шматочками свинцю з чорних трубок смерт╕ люди падали в яму, спрямувавши незряч╕ оч╕ в далеке мовчазне небо. Потрапивши в робочу команду, я був змушений закопувати трупи загиблих в так зван╕й "долин╕ смерт╕" ... З тих п╕р промайнуло багато рок╕в, а перед мо╖м поглядом стоять обличчя загиблих, у вухах лунають ╖х страшн╕ крики.

Приречен╕ на смерть слухняно, наче смирн╕ в╕вц╕, брели до ями, роздягалися наголо за наказом лощених людей у випрасуван╕й форм╕. Оркестр в'язн╕в грав "танго смерт╕", а пот╕м у справу пускали гвинт╕вки та автомати.

"Танго смерт╕" обожнював комендант табору штурмбанфюрер Р╕хтер. В╕н купався в кров╕, його наст╕льки захопила гра у вищого суддю, що в╕н ще й розважався смертю - стр╕ляв у в'язн╕в прямо з балкона сво╓╖ канцеляр╕╖. Причому вибирав тих, хто йдуть з роботи якогось негарно - кульгають, явно хвор╕, зломлен╕ непосильною працею.

Для нього це був вже в╕дпрацьований людський матер╕ал, доведений до стану вичавленого лимона, використаний повн╕стю для потреб великого царства - "третього рейху" новоявленого сатани. Пот╕м Р╕хтер передавав автомат сво╖й дружин╕, ╕ вона теж стр╕ляла з насолодою. ╥х дочка, б╕лява д╕вчинка рок╕в восьми, плескала в долон╕, рад╕сно кричала: "Татку, мамо, ще, ще!" Найближчий пом╕чник коменданта обожнював висмикувати плоскогубцями н╕гт╕ у сво╖х жертв. Варто було т╕льки людин╕ захвор╕ти, просто сп╕ткнутися, показати слабк╕сть або нем╕ч - вона негайно знищувалася!

Кожен з оф╕цер╕в охорони табору, немовби змагаючись один з одним, вигадував сво╖ способи вбивства людей. Можна втопити людину в р╕чц╕ або заморозити у бочц╕. Кинути в казан з киплячою водою. П╕дв╕сити вниз головою ╕ запороти батогом на смерть... Один з оф╕цер╕в - Грубер обожнював п╕дкидати вгору грудних д╕тей, в╕д╕браних у матер╕в ╕ стр╕ляв по них, як по рухом╕й м╕шен╕. Д╕ти падали важкими грушами... При цьому нацист цин╕чно зазначав, що якщо в╕н до сн╕данку не вб'╓ десятьох в'язн╕в, то втратить апетит!

Страшно згадати про "смертельн╕ перегони"! ╥х есес╕вц╕ влаштовували для розваги. Наляканих людей примушували б╕гти, ╖х тру╖ли хижими собаками, п╕дставляли п╕дн╕жки. Тих, хто падав, вбивали!

Був у нас в табор╕ л╕кар - "собачий фюрер" Кляйн. Його так прозвали, бо в╕н мав ц╕лу зграю лютих пс╕в. В╕н проводив експерименти - нацьковував цих голодних ╕ злих пс╕в на роздягнених догола ув'язнених. Нещасних зв╕р╕ розривали - тут же, на очах! Одного разу, коли один в'язень захвор╕в, Кляйн нацькував на нього собак, як╕ його моментально розтерзали. "У табор╕ нема╓ хворих, ╓ лише жив╕ ╕ мертв╕", - часто любив повторювати фашист.

Мало було просто жити ╕ працювати - важливо було пройти перев╕рку. Слабких ╕ хворих в'язн╕в тут же розстр╕лювали перед стро╓м, ╕нших в╕дправляли на роботу.

Якось занедужав ╕ я. Стояв, хитаючись, ╕ товариш╕, жал╕ючи, сховали мене, поставивши у другий ряд.

Був дощовий вересневий день. Низько над горизонтом повзли свинцев╕ хмари. З дерев вже падало перше мокре, пожовкле листя.

Я стояв ╕ дивився в с╕ре небо. Я пригадав останн╕ хвилини, коли бачив сво╖х близьких. На перон╕ стояли мама, Мар╕ела ╕ маленька Лаура. Все це немовби картиною стояло перед мо╖м поглядом...

╤ раптом мо╖ оч╕ зустр╕вся з очима н╕мецького вартового, що стояв неподал╕к на вишц╕. Я пригадав, що вже бачив цього ╓фрейтора ще при в╕дправц╕ бранц╕в на по╖зд╕, а пот╕м - у груп╕ солдат╕в охорони, як╕ супроводжували в'язн╕в на роботи. Цього н╕мця зда╓ться називали Гофманом. В╕н був уже немолодий, невисокого зросту; запам'яталися його широкий рот ╕ довгий н╕с, а також велик╕ поблякл╕, н╕би вицв╕л╕ оч╕, немов байдуж╕ до всього навколишнього. На в╕дм╕ну в╕д ╕нших фашист╕в в╕н був б╕льш спок╕йним, стриманим, прикрикував на нас як-то вдавано, неохоче, б╕льше для порядку.

В╕н нерухомо стояв на вишц╕, стискаючи в руках "шмайсер". Його оч╕ уважно вдивлялися в мо╖, по спин╕ в мене проб╕г холодок, але в╕д його погляду н╕би ставало тепл╕ше ╕ спок╕йн╕ше. Мен╕ здалося, що в╕н нав╕ть заплющив пов╕ки, н╕би злегка, ледве пом╕тно, киваючи. Я також майже непом╕тним рухом кивнув йому у в╕дпов╕дь, ╕ в цей час огляд зак╕нчився, мене благополучно проминули.

На душ╕ стало легше, н╕би над╕я якась з'явилася. З ц╕╓ю легк╕стю, я ╕ в╕дправився на роботи в найближчий л╕с, у мене нав╕ть ╕ сил додалося. А доводилося п╕дн╕мати ╕ вантажити величезн╕ колоди до кузова машини. Я помацав чоло - воно був п╕тним ╕ холодним, в ногах ще залишалась слабк╕сть, але я долав ╖╖, щоб н╕хто з конвойних не пом╕тив хворого. Мен╕ чомусь здавалося, що це той н╕мець на вишц╕ мен╕ допом╕г.

З тих п╕р ми часто переглядалися з тим довгоносим л╕тн╕м н╕мцем. Про себе я називав його Гофманом. Напевно, в╕н д╕йсно носив це пр╕звище. Я згадував г╕мназичн╕ уроки н╕мецько╖ ╕ нав╕ть прояснив для себе значення пр╕звища Гофман. Мен╕ зда╓ться, що воно утворене в╕д н╕мецьких сл╕в "hoffen" ("спод╕ватися") ╕ "Mann" ("людина") ╕ переклада╓ться як "людина над╕╖". Хоча, мабуть, можлив╕ й ╕нш╕ пояснення. Чомусь пригадалися уроки музики в г╕мназ╕╖, ╕ вчитель грав нам сонату Ернста Теодора Амадея Гофмана, н╕мецького композитора ╕ письменника минулого стол╕ття, ╕ запевняв нас, що як композитор Гофман куди сильн╕ше!

У нашого таб╕рного Гофмана був дивний, майже маг╕чний погляд ╕ бездонн╕ оч╕, що немов дзеркало в╕дображали ц╕лий св╕т.

Глянувши в його оч╕ поблизу (а це бувало п╕д час роб╕т, правда, тривало лише мит╕) я поринав у вицв╕ле море, ╕ н╕би бачив в╕дображення навколишнього св╕ту ╕ р╕зн╕ вид╕ння. Стояли як╕сь будинки, рухалися люди, см╕ялися ╕ плакали, скакали кон╕, ╖здили карети, грали оркестри - все це перепл╕талося, осяювалося помаранчевим ╕ блакитним св╕тлом.

Незважаючи на мовчазну п╕дтримку якогось Гофмана, мо╓ ув'язнення в табор╕ поступово приводило мене до розпачу. Я все б╕льше розум╕в, що шанс╕в вижити у мене практично нема╓, над╕й на те, що зв╕льнять сво╖, було теж небагато. Адже потр╕бно було ще якось дожити, дотягнути до того часу.

╤ я почав обдумувати спос╕б втеч╕. Випадки втеч╕ з т╕╓╖ в'язниц╕ були, але вкрай р╕дко вони зак╕нчувалися усп╕хом. ╤ все ж я вир╕шив зробити спробу. Мо╖м супутником, товаришем в цьому небезпечному заход╕ зважився стати Сантьяго Фернандес, антифашист, ╕спанець за нац╕ональн╕стю, який воював у французькому Рус╕ Опору. Незрозум╕ло яким в╕тром його занесло саме в цей таб╕р, я не так блискуче знав ╕спанську, щоб заглибитися в складн╕ перипет╕╖ його дол╕, а в╕н недостатньо волод╕в нашою мовою, щоб усе детально пояснити.

Сантьяго був уже немолодим, довготелесим худорлявим чолов╕ком з╕ щедрою сивиною у волосс╕, яке колись було чорним. В╕н носив гостру бор╕дку ╕ вуса, ╕ чимось нагадував мен╕ Дон К╕хота.

Таб╕р стояв в глушин╕, оточений зм╕шаними л╕сами.

Останн╕ чотири дн╕ нас з Сантьяго при╓днали до команди, що працювала на загот╕вл╕ л╕су. Рубали дерево, воно здригалося, зовс╕м, як людина, пот╕м стогнало, пов╕льно схиляючись, а пот╕м валилося на землю ╕ завмирало. Вже мертве воно очищувалося в╕д г╕лок, а величезний стовбур розпилювали на частини.

Оброблене дерево вантажили у вагони. Через л╕с проходило зал╕зничне полотно, ╖здив по╖зд, що прямував пот╕м кудись на сх╕д, у б╕к фронту.

Наш з Сантьяго план був простий: зал╕зти до вагону, у який вантажили др╕бн╕ г╕лки. По╖зд охоронявся слабо, ╕ ми розраховували зробити це непом╕тно.

В той день виглянуло руде сонце, яке немов танцювало на в╕тр╕, розкидаючи по ос╕нн╕м ф╕олетовим хмарам золот╕ ╕скри.

Спочатку ми мерзли на холодному в╕тр╕, але згодом ╕нтенсивна робота роз╕гр╕ла нас. З самого початку ми намагалися потрапити в ту групу роб╕тник╕в, як╕ грузила стовбури ╕ г╕лки до по╖зда. Для навантаження г╕лок сьогодн╕ використовувався товарний вагон, ╕, через деякий час, в╕н був майже повн╕стю заповнений.

Зазвичай старший з охорони давав знак машин╕сту про в╕дправку ╕ для цього в╕н проходив вперед, вздовж зал╕зничного шляху. Так було ╕ цього разу.

Ще за роботою стежили дво╓ н╕мц╕в з автоматами, один з яких, рудуватий, з невеликими вусами щ╕точкою, п╕днявши ком╕р шинел╕, щоб захиститися в╕д в╕тру, с╕в п╕д деревом ╕ запалив цигарку. А другим охоронцем був той самий Гофман, знайомий мен╕ довгоносий л╕тн╕й н╕мець, який з абсолютно байдужим виглядом спостер╕гав за роботою, час в╕д часу повертаючись на м╕сц╕.

Цим ми ╕ скористалися. Коли в╕н в черговий раз глянув на ту парт╕ю в"язн╕в, що працювала в л╕с╕, то його увагу щось привернуло. В╕н зробив до них к╕лька крок╕в, а ми з Сантьяго швидко зал╕зли у вагон, ╕, не звертаючи уваги на неминуч╕ подряпини ╕ синц╕, повзком прол╕зли в заздалег╕дь п╕дготовлену н╕шу в кутку ╕ с╕ли в не╖, замаскувавшись г╕лками. Якийсь час по╖зд ще стояв, чутно було голоси, а пот╕м ч╕тко пролунали кроки. Ми затамували подих.

Б╕ля дверей хтось стояв, пильно вдивляючись у вагон. Ми з╕щулилися у сво╓му сховку. Жовтуватий пром╕нь л╕хтарика почав ковзати по г╕лках, вони замигот╕ли в наших очах ср╕бними смужками.

В╕д св╕тла, що потрапив у щ╕лину м╕ж г╕лками, я зажмурився, а пот╕м в╕дкрив оч╕. Б╕ля дверей вагона стояв Гофман. Я й дос╕ не можу зрозум╕ти бачив в╕н мене чи н╕. Але, раптом пролунали голоси команди, двер╕ зачинилися, ╕ ми опинилися в повн╕й темряв╕. Голоси затихли, ╕ у мене закрався страх: як же ми зв╕дси вийдемо, якщо вагони замикаються зовн╕? Ми могли розраховувати лише на в╕кно, що закривалося зсередини, але повн╕стю було завалене г╕лками.

Голосно зарев╕в паровоз, ╕ по╖зд пов╕льно рушив, перестукуючи на рейках.

Сантьяго двинув мене л╕ктем, ╕ в темряв╕ я б╕льше вгадав, н╕ж побачив його усм╕хнене обличчя з бор╕дкою ╕ вусами в р╕зн╕ боки: вдалося!

"Чекай-но, друже", - подумалося мен╕, - "рано ти рад╕╓ш".

Ми розташувалися зручн╕ше, вийняли заздалег╕дь припасен╕ сухар╕ ╕ почали смоктати ╖х, щоб вгамувати почуття голоду. Пахло зрубаними г╕лками, листям ╕ хво╓ю.

В╕д напруги у мене забол╕ла голова. ╤ я намагався вгамувати б╕ль, масажуючи скрон╕.

Пройшло досить багато часу. Ритм╕чно ╕ м╕рно гупали вагони, нав╕ваючи др╕моту. А пот╕м прийшов ╕ сон. Прийшло якесь почуття байдужост╕ до того, що станеться: як буде, так ╕ буде!

╥хали ми досить довго. Минула, напевно, ц╕ла доба, коли, прокинувшись, ми зрозум╕ли, що по╖зд сто╖ть, ймов╕рно, на як╕йсь станц╕╖. Чути було гудки паровоз╕в, далек╕ голоси людей. Скор╕ш за все була н╕ч, тому, що кр╕зь щ╕лину у в╕кн╕ не просочувалося н╕якого св╕тла.

Обговоривши ситуац╕ю з Сантьяго, ми вир╕шили покинути вагон, побоюючись, що вранц╕, при розвантаженн╕, нас негайно виявлять. А раптом це к╕нцева станц╕я... Ми, як могли, уминали г╕лки, ламали ╖х на др╕бн╕ частини, намагаючись д╕статися до ╓диного в╕конця. Незабаром нам, з великими труднощами, втомленим ╕ подряпаним, вдалося це зробити. Але раптом виявилося, що в╕кно забите дерев'яним щитком. Почалося найважче - ми пробували пальцями виколупувати цвяхи.

Бажання вирватися з пастки зробило свою справу: ламаючи н╕гт╕, пор╕завши пальц╕, ми п╕дчепили ╕ вийняли два цвяха, залишався трет╕й, найб╕льш м╕цно вбитий, в╕н не п╕ддавався. Ми почали вставляти в отвори, щ╕лини найб╕льш м╕цн╕ стовбури г╕лок, ╕, з великими зусиллями, зламали щиток. Це ми зробили з таким хрускотом, що одразу ж зача╖лися, злякавшись неминучою реакц╕╖ охорони. Але було тихо. Мабуть, у н╕чний час нас просто н╕хто не почув.

Однак, коли ми визирнули назовн╕, то визначили наближення ранку.

Густа темрява ще огортала околиц╕. На нас дихнуло св╕жим дощовим в╕тром, що прин╕с запахи трав. Але втекти з нашо╖ схованки ми не встигли, бо раптом зашип╕вши, брязнувши, по╖зд рушив з м╕сця. Колеса загупали по стр╕лках, по╖зд розганявся, вагон кидало з боку на б╕к. Замигот╕ли вогн╕, ми минули станц╕ю... Потяглися с╕р╕ темн╕ будинки - наш╕ р╕дн╕ м╕сця, як╕ поки що були загарбан╕ проклятим н╕мцем.

Набравши темп, по╖зд минув селище ╕ вирвався у широкий степ. Стрибати на зал╕зничний насип в незнайом╕й м╕сцевост╕ на так╕й швидкост╕ було небезпечно. Ми стали чекати слушно╖ нагоди.

Св╕тл╕шав обр╕й, ╕ ми побоювалися того, що т╕кати доведеться вдень, коли можна потрапити п╕д приц╕ли охоронц╕в ешелону.

На щастя, через деякий час, по╖зд значно упов╕льнив х╕д, ╕ на поворот╕, ми зважилися...

- Не будемо звол╕кати, пора, - сказав я.

Висунувши в в╕конце ноги вперед, я стрибнув у с╕рий присмерк ╕, боляче вдарившись об кам╕ння, покотився в траву.

Сл╕дом за мною в╕дважно стрибнув ╕ Сантьяго, скотився з насипу, заохав, насилу п╕дв╕вшись, зашкутильгав до мене.

Я обмацав голову. Вона бол╕ла, рука була в кров╕. Т╕ло ломило в╕д сильного удару.

Сантьяго в╕дразу повалився поруч в густу польову траву, кривлячись, стогнучи в╕д болю у ноз╕.

- Перелом? - з тривогою запитав я.

Сантьяго спробував встати, але скрикнувши, упав...

- Вивих, зда╓ться, - тихо промовив в╕н.

Вдалеч╕нь в╕д нас лет╕в по╖зд. Незабаром його вогн╕ зникли в туманн╕й пелен╕ ранку.

Ми довго брели по безкрайньому степу, назустр╕ч червоному сонцю, промен╕ якого прор╕зували с╕рий туман. Я п╕дтримував Сантьяго, який щосили кульгав, мужньо витримуючи б╕ль, а сам думав, що нам робити дал╕.

В душ╕ зм╕шалися рад╕сть набуто╖ свободи, скорбота за близькими й тривога за наше майбутн╓.

Ми вир╕шили д╕статися до найближчого поселення, попросити дах ╕ ╖жу, а пот╕м або пробиратися до л╕н╕╖ фронту до сво╖х, або сховатися на деякий час п╕д пологом густих л╕с╕в... Але я добре розум╕в, що ховатися довгий час без допомоги людини ми не можемо.

З╕йшовши на св╕й престол яскраве сонце з╕гр╕ло нас. З'╖вши останн╕ сухар╕, ми попили води з струмка, а, пот╕м, зморен╕, попадали в траву б╕ля густого чагарника. Лежали, п╕дставивши виснажен╕ т╕ла сонячним променям ╕ польовому в╕тру.

Смертельна втома охопила нас. Сон був м╕цний, наче старий аргентинський ром. Примарився такий дорогий ╕ милий мен╕ домашн╕й затишок, мо╖ близьк╕ й р╕дн╕. Добр╕ оч╕ матер╕. ╤ пахучий хл╕б, глечик св╕жого молока в ╖╖ руках. Ласкав╕ руки Мар╕ели, ╖╖ м'як╕ пристрасн╕ губи ╕ пружн╕ перса. Маленька усм╕хнена Лаура, яку я несу на сво╖й ши╖, ╕ ми мчимо кудись рад╕сн╕, задоволен╕ життям...

Отямився я в╕д якогось внутр╕шнього неспокою ╕ спочатку побачив небо. Низьке, щ╕льне, воно загорталося пухнастими пов╕тряними масами, що св╕тилися то син╕м, то червоним. Сонячн╕ промен╕ ледве проривалися золотими краплями кр╕зь хмарну пелену...

В╕ддалений гр╕зний гавк╕т злючих собак, такий знайомий ╕ ненависний, змусив нас швидко п╕днятися.

Сантьяго щось говорив по-╕спанськи, вказуючи на горизонт, ╕ ми побачили, що в╕д л╕су кроку╓ шеренга н╕мецьких солдат╕в.

Нас охопив жах!

Пересилюючи б╕ль, ми кинулися б╕гти, як можна швидше, на ск╕льки вистачало сил! Здобута свобода зак╕нчувалася, позаду нас була страшна, нев╕дворотна влада злов╕сних ╕стот, монстр╕в (╖х не можна було назвати людьми), ╕ сльози стали заливати мо╓ обличчя.

Знесилений, страждаючий в╕д болю Сантьяго впав, а пот╕м п╕днявся назустр╕ч шеренз╕ в бл╕до-с╕р╕й форм╕.

В╕н щось загрозливо кричав по-╕спанськи, ╕, стараючись триматися м╕цно ╕ гордо, а пот╕м, накульгуючи, п╕шов прямо на них. В його руц╕ був кам╕нь. З ус╕╓╖ сили в╕н жбурнув його в б╕к нацист╕в. Застрочили автомати, засп╕вали гостр╕ шален╕ кул╕, ╕ мужн╕й ╕спанець впав у прив"ялу траву, заливаючи ╖╖ темно-червоною кров'ю.

Я схилився над сво╖м товаришем, але душа вже покинула т╕ло цього безстрашного лицаря нашого стол╕ття... Розпластано╖ птахом м╕й товариш лежав на скривавлен╕й земл╕.

Тепер я, безпорадний ╕ слабкий, стояв ╕ чекав, коли один з гудючих гострожалих джмел╕в зачепить мене, ╕ я розд╕лю долю свого товариша, бо повертатися знову в те страшне земне пекло мен╕ не хот╕лося.

Ц╕ хвилини здалися мен╕ в╕чн╕стю, ╕ я побачив усе сво╓ життя, в╕д самого народження ╕ до сьогодення, ╕ просив Бога прийняти мою душу до себе.


3. СТРАШНИЙ СУД ╤ РИБАЛКА У ЧОВН╤

Я стояв п╕д нависаючим простирадлом неба, яке пов╕льно оберталося ф╕олетовими рукавами. Над ним вир╕знялися гр╕зн╕, чорнильного св╕ту смуги, ╕ багрян╕ в╕дблиски падали в суху траву, змушуючи ╖╖ дим╕ти. Величезн╕ стовпи чорних хмар п╕дпирали важке небо, похитуючись. Земля ворушилася, н╕би в т╕л╕ ╖╖ м╕стилися схован╕ чорн╕ дракони, що бажали зв╕льнення. Твердь стала тремт╕ти, наче в╕д розрив╕в снаряд╕в, спучувалася, тряслася, вивертаючись величезними пластами. Запах земл╕, трави ╕ шалено╖ електрики вдарив у н╕здр╕, а в╕д пилу почало дерти в горл╕.

Кущ полоскався, тремт╕в п╕д в╕тром, наче прапор, а деревце зламало, наче с╕рник й понесло геть. Чорнота поступово небесну блакить, змикаючись з молочно-багряними рукавами хмар.

Земля знову сильно здригнулася, я подумав нав╕ть про землетрус або ураган; кр╕зь чорн╕ пузат╕ хмари раз за разом визирали сяюч╕ величезними св╕тляками з╕рки. Хмари клубочилися ╕ рвалися, грона з╕рок тряслися, падаючи окремими гр╕зними блискучими стр╕лами, н╕би ╕ справд╕ настав к╕нець св╕ту! Прокотився гр╕м по всьому небу, н╕би швидка, величезна кол╕сниця про╖хала по кам"ян╕й дороз╕. Сонце стало бронзово-жовтого в╕дт╕нку.

Озирнувшись, я побачив, що стою на розлог╕й р╕внин╕, вс╕яною безл╕ччю людей. Жах, хвилювання ╕ якийсь побожний трепет поступово опановували людьми. Гул численних голос╕в перейшов у дику какофон╕ю звук╕в, що коливалися хвилями над св╕том.

Кра╖ хмар згорнулися, наче стародавн╕й пап╕рус, а пот╕м кр╕зь них почало переможно пробиватися сл╕пуче б╕ле сяйво. Здавалося, що хтось величезний, могутн╕й ╕ сильний, над╕лений неземною владою, в просторих б╕лих шатах, стояв над нами, над ус╕м св╕том, над розбурханим жалюг╕дними голосами натовпом людей. В той же час н╕чого схожого з людиною не було видно в цьому сяйв╕, але я ╕ оточуюч╕ в╕дчували гострий погляд чи╖хось уважних Очей, пронизливих, до само╖ сут╕, до самого денця душ╕. ╤ н╕куди не можна було сховатися в╕д цих Очей, ╕ втекти не можна було, багато людей закривалися руками, падали на землю в╕д цього Погляду, але не могли врятуватися!

╤ люди впали ниць навколо мене, ╕ я разом з ус╕ма, ╕ ще сильн╕ше було чутно страшне людське виття. Я подивився в той б╕к, зв╕дки лунали найстрашн╕ш╕, болюч╕ крики ╕ побачив безл╕ч людей, яких покрило чимось червоним, немов кров'ю, й вини стали под╕бн╕ насиченим кров"ю п'явкам. Серед цих людей я вир╕знив сво╖х мучител╕в. Жалюг╕дн╕ криваво-червон╕ постат╕ Грубера, Р╕хтера, Кляйна та ╖х под╕бним буквально рвало на частини; вони вдавлювали пальц╕ у сво╖ власн╕ з╕ниц╕ ╕ виривали ╖х, щоб не бачити Очей, Того, що стояв над св╕том в небесному сяйв╕. Видерт╕ оч╕ вони тримали в закривавлених долонях, скоцюрблених пальцях та вили страшними утробними голосами, але не могли врятуватися.

╤, як я тепер розум╕ю, вмирали вони в╕д пекучого сорому за сво╖ д╕яння... ╤ почав тр╕скатися ╕ опадати ╖х одяг, а пот╕м лопатися шк╕ра, перетворюючись в струпи, ╕ тут же, в одну мить, гол╕ к╕стляв╕ руки ╕ безок╕ черепа розсипалися у прах! Так гинули т╕, хто знущався над людьми, а ╕нш╕ стояли й з благогов╕нням ╕ хвилюванням дивилися на все це, ╕ ╖х були м╕льярди...

Я глянув угору, на сяючих сл╕пучо б╕лим небесн╕ висоти, затуманило мою св╕дом╕сть, ╕ я побачив золотий пром╕нь, падаючий з неба, який пров╕в на земл╕ золоту дор╕жку, як би пропонуючи ступити. ╤ я з╕йшов на не╖...

Отямився я в сл╕пучо-б╕л╕й хмар╕. Придивившись, я зрозум╕в, що цей б╕лий кол╕р створюють кв╕ти на найгарн╕шому в св╕т╕ луз╕. Пелюстков╕ сукн╕ ромашок кокетливо загиналися донизу, кв╕ти н╕би вклонилися, а б╕л╕ головки поповника в╕тали мене сво╖ми п╕днятими в р╕зн╕ боки пелюстками, наче коронами. Я обережно помацав опуклий жовтий ромашковий кошик, немовби перев╕ряючи на дотик розсипану навколо красу, пот╕м з╕рвав листочок дерев╕ю. В╕н лежав на руц╕, немов п╕р'╖нка птаха, легкий, як пушинка, ╕ така мудр╕сть Творця мен╕ побачилася в цьому листочку, що я в╕дчув незвичайну, давно втрачену легк╕сть ╕ св╕ж╕сть.

Я погладив н╕жну зелену траву, моя голова сховалася в н╕й, як у чар╕вному царств╕. В╕дразу в╕дчув духмяний запах, знайомий з дитинства.

На руку мен╕ с╕ло "сонечко", ╕ прил╕т маленького яскравого жучка викликав велику рад╕сть у душ╕.

"Це до радост╕ ╕ щастя", - промайнуло в голов╕. Я порахував цятки на панцир╕ "сонечка". Божа кор╕вка вибралася на вказ╕вний палець, розправила крила ╕ полет╕ла.

Шелестячи травою, я пурхав - легкий, майже невагомий, над лугом. ╤ кв╕ти, ╕ трави п╕дн╕малися за мною, кивали мен╕, н╕би бажаючи добро╖ дороги.

Я п╕д╕йшов до синьо╖ чаш╕ озера.

Верби полоскали сво╖ коси у св╕тло-зелен╕й вод╕. Вода була пор╕вняно теплою, ╕ я легко пров╕в долонею по м'як╕й ╖╖ поверхн╕.

Протилежний берег зар╕с широкою стр╕чкою очерету, комишу та рогози.

Посеред озера застиг у б╕лому човн╕ рибалка.

Я с╕в на п╕сок, ╕ дивився на нього, на ф╕алков╕ хмари, слухав, як шумить п╕д в╕терцем м╕цний дуб.

Зустр╕вся очима з рибаком, в╕н посм╕хнувся мен╕, й спрямував човна до берега.

Я запитав його про улов. Рибалка похвалився лящем, окунем, минем, язем, п╕чкурами, фореллю ╕ нав╕ть щукою.

- Зараз юшку зваримо, - сказав в╕н. - Яка ж юшка без щучо╖ голови?

Ми сид╕ли на трав╕ мирно розмовляючи, дивлячись на в╕чний вогонь, передчуваючи царське блюдо, вдихаючи пахощ╕.

Про що йшла розмова? Не пам"ятаю, впевнений лише у тому, що вона була легкою та теплою, як л╕тн╕й в╕тер в пол╕.

Звали мого сп╕врозмовника Фел╕ксом.

В╕н акуратно проц╕див бульйон, повернув його в казанок, додав трохи крупно╖ риби, а мене попросив нар╕зати цибул╕ ╕ моркви.

Заправивши юшку зеленню ╕ перцем, спробувавши на с╕ль, ми сид╕ли вже мовчки, милуючись навколишньою природою, сл╕пучою атмосферою полуденного дня.

Коли рибна юшка настоялася, ╕ Фел╕кс розлив ╖╖ з металевим тар╕лках, та виказав подяку Всевишньому за смачнючу страву.

- Покуштуйте. ╤ все у вас буде добре.

П╕сля цих його сл╕в я вже н╕чого не пам'ятаю.


4. ПОВЕРНЕННЯ


Мо╖м новим небом був закопчена стеля старого будинку. Над╕ мною схилилося обличчя вже немолодо╖ ж╕нки. ╥╖ добр╕ син╕ оч╕ дивилися сп╕вчутливо ╕ тепло. Пан╕ Тереза, проста польська селянка, дала мен╕ притулок ╕ ╖жу. Вс╕ мо╖ розпов╕д╕ про вид╕ння вона сприймала як насл╕дки хвороби. Виявля╓ться, мене знайшли пораненим на околиц╕ м╕сцевого л╕су, ╕ я пролежав у гарячц╕ вже б╕льше тижня. Як я д╕стався в╕д поля до л╕су - до сих п╕р зрозум╕ти не можу! Та й чому тут дивуватися? У нашому житт╕ бува╓ безл╕ч дивних ╕ незбагнених речей!

Всю ос╕нь ╕ початок зими я ховався в дом╕ пан╕ Терези, а посеред зими, коли я вже трохи зм╕цн╕в, до мене прийшов ╖╖ брат Генр╕к, оглянув мене строго ╕ приск╕пливо, а пот╕м запропонував брати участь в Опор╕.

Я погодився. Так я став б╕йцем Арм╕╖ Людово╖, створено╖ на початку зими сорок четвертого.

Мо╓ бойове хрещення в╕дбулося п╕д час сутички з н╕мцями в Липських л╕сах. Ми проводили бо╖ з нацистами, руйнували мости та зал╕зниц╕, орган╕зовуючи авар╕╖ н╕мецьких ешелон╕в, зриваючи ╖х просування на фронт, нападали на склади, на невелик╕ каральн╕ загони, визволяли полонених з в'язниць ╕ табор╕в.

Свою першу особисту зброя я здобув у бою, п╕д час знаменитого нападу на склад збро╖ в м╕ст╕ Марки. Вл╕тку, п╕д час бо╖в у Яновських л╕сах, коли н╕мц╕ проводили антипартизанскую операц╕ю "Штурмвинд", я був поранений, але ми зум╕ли прорвати оточення, ╕ мене, буквально на руках, вин╕с м╕й новий друг Генр╕к - суворий ╕ непохитний бо╓ць, готовий покласти життя за свою батьк╕вщину ╕ товариш╕в.

Вже в к╕нц╕ л╕та ╕ восени я брав участь у нових боях. Моя в╕йна зак╕нчилася в с╕чн╕ сорок п'ятого, п╕д час бо╖в за Варшаву. Я при╓днався до радянських частин, й одразу ж потрапив до госп╕таля з розхитаним здоров'ям.

Додому я повернувся навесн╕ сорок п'ятого, побоюючись не застати сво╖х р╕дних в живих.

╤ ось стою я б╕ля р╕дного дому, в╕д якого залишилися лише сам╕ ру╖ни, бо його було спалено есес╕вцями. Я дивлюся на згарище, охоплений чотирма люблячими руками, ╕ сльози радост╕ Мар╕ели ╕ Лаури, падають на мою пропахлу порохом, тютюном ╕ л╕ками шинель.

Найтраг╕чн╕шим под╕╓ю для мене була загибель мо╓╖ матер╕ - ╖╖ забрали на примусов╕ роботи в Н╕меччину, де вона померла в╕д лихоманки через р╕к.

Мо╖й дорог╕й Мар╕ел╕ ╕ кохан╕й донечц╕ Лаур╕ вдалося вижити п╕д час н╕мецько╖ окупац╕╖. Мар╕анна була ╕спанкою, ╕ ще не забула р╕дну мову. Т╕ три н╕мецьк╕ оф╕цери, що зупинились на пост╕й в нашому будинку, сприймали ╕спанц╕в, як союзник╕в Н╕меччини, ╕ поводилися з мо╖ми р╕дними пор╕вняно коректно. Але це не заважало ╖м згодом перетворити мою дружину ╕ доньку в служниць, вс╕ляко знущатися над ними. ╤нод╕ спати доводилося по два-три години, обслуговуючи ╕ обстируючи непрошених гостей.

Але все зм╕нив сорок трет╕й р╕к.

За р╕чкою загрим╕ло, йшли радянськ╕ в╕йська, ╕ н╕мц╕ в пан╕ц╕ почали збори. Спец╕альн╕ частини отримали наказ спалити будинки мирних жител╕в, знищити вс╕ ╖х домашн╓ господарство.

Мар╕елу ╕ Лауру вигнали з дому ╕ п╕дпалили його, ╕ вони змушен╕ були тулитися в землянц╕, абияк обладнано╖ мо╖м дядьком Миколою. Там у землянц╕ я ╖х ╕ знайшов, коли повернувся.

Дивно, що наша корова, наша любима Жданка залишилася в живих! Як розпов╕ла Мар╕ела, коли розстр╕лювали домашн╕х тварин, то в одному двор╕, то в ╕ншому лунали сух╕ постр╕ли ╕ вереск конаючо╖ худоби.

- Зайшов ╕ в наш дв╕р н╕мець в чорн╕й форм╕, з автоматом. Виглядав вже немолодим. Побачив, що я з маленькою донькою, усм╕хнувся, вийняв ╕ показав нам фото, де зображена ╕ його донька, що залишилася в Н╕меччин╕. Т╕льки вже велика. Похитав головою, сказавши при цьому "погано" ╕ "Г╕тлер капут", вел╕в в╕двести корову в малинник ╕ дав постр╕л мимо. ╤ спок╕йно п╕шов. Так ми залишилися з коровою ╕ багато хто тепер у нас беруть молоко, - розпов╕дала Мар╕ела.

Я попросив описати н╕мця, як в╕н виглядав. Зна╓те, що мене вразило? Це був присадкуватий довгоносий людина з╕ св╕тлими, н╕би пустими очима! При опис╕ я вп╕знавав н╕мця, який служив охоронцем у нас у табор╕! Дуже схожий на Гофмана! Як це могло статися? Може це зб╕г? А може мене ╕ мою с╕м'ю охороняв який-небудь добрий ангел?

П╕зн╕ше я став розпов╕дати ╕стор╕ю, що сталася з╕ мною п╕д час в╕йни, про те як я бачив страшний суд, ╕ смерть мо╖х мучител╕в, але мен╕ н╕хто не в╕рив. Та й я, з╕знатися, ╕нод╕ думаю, а не привид╕лося мен╕ все це, чи не було це передсмертним маячнею?

Ну, що було дал╕? Дал╕ ми стали жити ╕ працювати на сво╖й земл╕, в╕дбудовувати ╖╖, в╕дновлювати д╕м, ростити сад, п╕дн╕мати д╕тей, а пот╕м й онук╕в, ╕ молитися, щоб не повторилося те, що було в т╕ страшн╕ роки з ус╕ма нами".


***

Давидов дивився в оч╕ Петра Трохимовича ╕ бачив скупу сльозу. У в╕дчинене в╕кно влет╕в степовий в╕терець ворушив ср╕блясте волосся старого.

У палату ув╕йшли л╕куючий л╕кар ╕ медсестра.

- Ну, хворий, прошу на огляд. Л╕кар новий з м╕ста в наш район при╖хав. Молодий, але кажуть дуже зд╕бний ╕ перспективний, просто чудеса творить... Ход╕мо, - сказав медик, погладжуючи вуса.

- А, нехай соб╕ ╖де назад, мене все р╕вно вже н╕чого не вряту╓, - сказав Петро Трохимович, махнувши мозолястою рукою. - Адже я знаю, п╕сля тако╖ хвороби не виживають.

- А ми спробу╓мо, - пролунав чийсь голос в╕д дверей.

Ми озирнулися.

Б╕ля входу в палату стояв невисокого зросту молодий чолов╕к з довгим носом ╕ св╕тлими очима. Обличчя його було серйозним, а в св╕тлих очах сяяли вогники над╕╖. Петро Трохимович нав╕ть п╕дв╕вся назустр╕ч. Молодий л╕кар тримав руки в кишенях б╕лого халата, на якому прикр╕плена в╕зитка. На н╕й значилося пр╕звище л╕каря: Т. Гофман.


Жовтень - листопад 2015 року.


* Прим╕тка.

Б╕льш╕сть под╕й цього опов╕дання не вигадан╕, в╕дбувалися в реальному житт╕. Автор використав документальн╕ матер╕али, а також розпов╕д╕ сво╖х р╕дних ╕ близьких, як╕ пережили ту важку пору.