# Сашко - Дирижабль

Галина Викторовна Гайдученко

Якщо хоч раз у житт╕ зважитися та обернутися на поклик дол╕, то звичайн╕ й нудн╕ будн╕ припиняться, ╕ ти зануришся в св╕т пригод, абсолютно зм╕нивши сво╓ життя...

САШКО - ДИРИЖАБЛЬ

ОПОВ╤ДАННЯ

(15 вересня 2018 року)


Олена Борис╕вна йшла додому. Звичайна дорога з роботи. "Взагал╕, у мене все завжди звичайно" - Думала Олена Борис╕вна, старанно обходячи р╕дк╕сн╕ калюж╕, що сохли п╕д яскравим вересневим сонцем: "Будинок - робота, робота - будинок, ╕нод╕ в╕дрядженн ... Н╕ к╕шки, н╕ собаки, н╕ кв╕точки яко╖сь зубож╕ло╖ в горщику... Н╕чого незвичайного... От Н╕на Серг╕╖вна вже втрет╓ ви╖жджа╓ за кордон: в минулому роц╕ ╖здила з чолов╕ком в ╢гипет, в позаминулому - в Чорногор╕ю, а завтра збира╓ться до Туреччини. Коли вона при╖жджа╓, то пот╕м весь тиждень ходить з палаючими очима, з посм╕шкою, що не сповза╓ з обличчя, ╕ пост╕йно розпов╕да╓ про сво╖ пригоди. А як╕ пригоди можуть бути у мене?.."

Олена Борис╕вна зупинилася б╕ля дверей магазину. "Ну, от зараз у мене буде два в одному: ╕ пригода ╕ подорож - я зайду в цей магазин!" - ╤ вона р╕шуче натиснула ручку дверей. У магазин╕ грала легка музика, р╕дк╕сн╕ в╕дв╕дувач╕ прогулювалися м╕ж рядами з одягом, н╕чого не купуючи, продавчиня на кас╕ нудьгувала. "Якщо н╕чого ╕ не куплю, то хоч подивлюся". - Подумала Олена Борис╕вна, вдаючи, що ходить тут не просто так, а щось шука╓: "А що, це теж можна назвати шоп╕нгом. Хоч якась розвага..."

- Ти т╕льки подивися он туди! Он-он, ж╕нка в капелюс╕!

- Н╕чого соб╕! Наш╕ люди так не ходять!...

Олена обернулася ╕ подивилася туди, куди вказували сп╕врозмовниц╕ за ╖╖ спиною. Попереду у в╕шалок з брюками стояла чи то ж╕нка, чи то д╕вчина невизначеного в╕ку. Моментами вона здавалася зовс╕м молодою, моментами у не╖ в╕дчувався вагомий багаж рок╕в. Але головним було не це. Головне - як вона була одягнена. По-перше, величезний н╕жно-бузковий капелюх з бузковими кв╕тами, прикр╕пленими по полю справа. По-друге, такий же бузковий брючний костюм, причому широченн╕ штани-сп╕дниця мали спереду розр╕зи, кр╕зь як╕ через бузковий же г╕пюр проглядали ц╕лком молод╕ ноги. На ногах були бузков╕ босон╕жки на витончен╕й танкетц╕, в руках дама (просто ж╕нкою назвати ╖╖ язик не повертався) тримала бузкову сумку, а на ╖╖ пальцях виблискували бузковими каменями дв╕ ср╕бн╕ каблучки. Так╕ ж камен╕ вис╕ли на грудях. Майже вс╕ в╕дв╕дувач╕, хто крадькома, а хто й в╕дкрито, стежили за дамою в капелюс╕.

- Сирен╓вий туман пред нами проплива╓... - ╢хидно просп╕вала ж╕нка ззаду.

- В сирен╓в╕м туман╕ виплила "Зв╕зда"! - П╕дхопила ╖╖ сп╕врозмовниця ╕ вони дружно, майже не ховаючись, розсм╕ялися.

Дама в бузковому не звертала уваги н╕ на те, як╕ кидають на не╖ погляди, н╕ на те, як╕ в╕дпускаються у ╖╖ сл╕д коментар╕. "Десь я ╖╖ вже бачила..." - Подумала Олена - "Але де? Коли..." Раптом ж╕нка п╕дняла голову ╕ подивилася прямо в оч╕ Олени Борис╕вни. Вона рад╕сно ╕ прив╕тно посм╕хнулася ╕ кивнула. "Кивнула мен╕? Чому? Я н╕як не можу ╖╖ пригадати... Що робити?" - Про всяк випадок Олена Борис╕вна теж посм╕хнулася ╕ кивнула у в╕дпов╕дь. У цей момент музика зм╕нилася на п╕сню:

Уважно подивися на вс╕ боки:

Готу╓ тоб╕ доля десь сюрпризи!

Щоб ╖х знайти й в╕дправитись в кру╖зи,

Зробити треба лише перш╕ кроки!

Бузкова дама багатозначно п╕дняла вказ╕вний палець вгору, ще раз кивнула й вийшла за двер╕. Олена Борис╕вна абсолютно непом╕тно для себе стала насп╕вувати про себе присп╕в п╕сн╕ ╕ так, насп╕вуючи, теж вийшла з магазину. Бузково╖ дами н╕де не було. Вона просто зникла. Озирнувшись по сторонах, Олена Борис╕вна п╕шла вздовж вулиц╕.

- Л╓но! Л╓но!!! - Хтось гукав з-за столика вуличного кафе.

"Якусь Олену звуть" - Подумала Олена Борис╕вна, нав╕ть не повертаючи голови.

- Л╓но! Оленочко!!! - Як╕йсь чолов╕к схопився з-за столика ╕ поб╕г до не╖ назустр╕ч.

"Симпатичний який..." - промайнуло в голов╕ у Олени Борис╕вни - "Ц╕каво, до кого в╕н б╕жить?" - Вона озирнулася, але ззаду н╕кого не було. - "Невже до мене ?!" Чолов╕к вже п╕дб╕г до не╖ ╕ спробував схопити ╖╖ за руку.

- Оленочка! Ти що, не вп╕зна╓ш? Це ж я - Сашко! Сашко-Дирижабль!!!

Жодного знайомого на ╕м'я Сашко Олена Борис╕вна пригадати не могла. Хоча .. Сашко-Дирижабль... Колись у школ╕ вона сид╕ла за одн╕╓ю партою з хлопчиком, який пост╕йно малював дирижабл╕: ╕ на парт╕, ╕ на п╕дручниках, ╕ в зошитах. Його так ╕ прозвали - Сашко-Дирижабль... П╕сля дев'ятого класу в╕н п╕шов з╕ школи ╕ б╕льше вона про нього н╕коли не чула.

- Вп╕знала? - Хлопець пом╕тив в ╖╖ очах ╕скру вп╕знавання. - А я отут сиджу, п'ю каву, давай з╕ мною!

В його очах св╕тилася така повнота життя ╕ рад╕сть в╕д зустр╕ч╕ з нею, що Олена Борис╕вна не змогла в╕дмовити ╕ пройшла за його столик, продовжуючи повторювати про себе прив'язлив╕ рядки: Уважно подивися на вс╕ боки:

Готу╓ тоб╕ доля десь сюрпризи!

"Ось ╕ перший сюрприз..." - якось розгублено констатувала Олена Борис╕вна ╕ прис╕ла на кра╓чок ст╕льця.

- Л╓на! Оленочка! - Рад╕сно розглядав ╖╖ новий-старий знайомий. - А ти зовс╕м не зм╕нилася: все така ж витончена, м╕н╕атюрна, пов╕тряна... А пам'ята╓ш, як я з тебе очей не зводив? Весь час з╕тхав, щоб ти на мене увагу звернула...

Н╕чого такого Олена Борис╕вна не пам'ятала. Невже за навчанням не пом╕тила, що хтось в╕дчува╓ до не╖ деяк╕ почуття? Не знаючи, як в╕дпов╕сти сво╓му сп╕врозмовников╕, вона просто опустила оч╕ ╕ зосередилася на склянц╕ з кавою.

- Оленочко... Ну як ти? Збулася твоя мр╕я?

- Яка мр╕я?

- Ну, ти ж з п'ятого класу мр╕яла стати вчителькою! Вступила до педагог╕чного?

- ╤ поступила, ╕ зак╕нчила. А зараз працюю психологом.

- Ух ти! Клас! Так ти, певно, здорово розбира╓шся в людях! Це ж просто чудово! Тепер ти точно зрозум╕╓ш, що я хороша людина!

- А ти як? Як твоя мр╕я? - Перевела розмову з себе на нього Олена Борис╕вна.

- ╤ працював, ╕ вчився, ╕ багат╕в, ╕ розорявся! А недавно плюнув на все, ╕ повн╕стю зосередився т╕льки на сво╖й мр╕╖ - на дирижаблях! ╤ ти зна╓ш, одразу ж все налагодилося: ╕ грош╕ з'явилися, ╕ нов╕ друз╕, ╕ ось тебе зустр╕в! У мене ж тепер своя справа - я будую дирижабл╕ ╕ катаю на них людей! В╕д бажаючих в╕дбою нема╓! Хочеш покажу? По╖хали просто зараз!

Ось так, з бухти-барахти, приймати будь-як╕ р╕шення Олена Борис╕вна не звикла. Тому вона почала добирати в думках слова, щоб якось чемно в╕дмовитися, але Сашко не давав можливост╕ зосередитися.

- Ти по суботах працю╓ш?

- Н╕.

- Здорово! Отже, завтра я за тобою за╖ду ╕ повезу тебе на свою д╕лянку - це недалеко, тут, за м╕стом! У мене як раз буде свято - запускаю новий прогулянковий дирижабль!

- Але...

- Там будуть р╕зн╕ конкурси, шаховий турн╕р, пов╕трян╕ кульки з сюрпризами, прогулянка на дирижабл╕!!!

╤ ст╕льки радост╕ св╕тилося в його очах, що Олена Борис╕вна просто не змогла погасити ╖╖ в╕дмовою ╕ якось невпевнено кивнула.

- Ура!!! Завтра р╕вно о дев'ят╕й! Я за тобою при╖ду. Ти все там же живеш?

Олена знову кивнула ╕ випадково подивилася на годинник.

- Ти посп╕ша╓ш? - Сашко одразу схопився ╕ допом╕г Олен╕ п╕днятися. - Я тебе проведу!

Поки вони йшли до дому Олени, в ╖╖ голов╕ як скалка безперервно крутилися одн╕ ╕ т╕ ж рядки:

Уважно подивися на вс╕ боки:

Готу╓ тоб╕ доля десь сюрпризи!

Щоб ╖х знайти й в╕дправитись в кру╖зи,

Зробити треба лише перш╕ кроки!


***

Олена Борис╕вна прокинулася, як завжди, о сьом╕й годин╕ ранку. Вставати не хот╕лося, ╕ вона просто лежала в л╕жку. "Сашко-Дирижабль..." - Пов╕льно пропливали думки в ╖╖ голов╕ - "Симпатичний такий став... ╤ я йому подобаюся... А як рад╕сно в╕н на мене дивився... Такий погляд - аж до самого серц ... Невже, в╕н, справд╕, був у мене закоханий в школ╕..."

╤ тут вона згадала, що Сашко збирався за нею за╖хати, щоб кудись в╕двезти. "Та н╕! В╕н, напевно, вже про це забув. Так, випадкова зустр╕ч. Треба ж було про щось говорити..." Але про всяк випадок Олена вир╕шила встати ╕ вмитися: "Все одно вже не сплю, так що ж, невмитою валятися?"

Коли вже вмита ╕ зачесана Олена, накинувши халатик, пройшла на кухню, щоб приготувати соб╕ щось на сн╕данок, в╕д дверей пролунав дзв╕нок. Олена завмерла б╕ля в╕дчинених дверцят холодильника. Дзв╕н не припинявся. Акуратно прикривши холодильник, Олена п╕шла в коридор. Трел╕ дзв╕нка не уривалися. Олена в╕дкрила замок ╕ в╕дчинила двер╕. Втопивши кнопку дзв╕нка до самого дна, б╕ля дверей нетерпляче пританцьовував Сашко.

- Нарешт╕! - Вигукнув в╕н ╕ одразу вручив Олен╕ великий букет, з╕ставлений з н╕жно-рожевих троянд ╕ б╕лих л╕л╕й. - А я думав, що ти ще спиш, ╕ ось буджу тебе щосили, аж палець в╕д кнопки посин╕в! - Говорячи це, Сашко ув╕йшов до коридору ╕ озирнувся. - Ну, що ж ти сто╖ш? Де тут у тебе ваза? - ╤ в╕н р╕шуче попрямував до к╕мнати.

Ошелешена таким напором Лена, задр╕ботала за ним, кивком вказала на вазу ╕ в╕ддала кв╕ти. Вже через хвилину кв╕ти стояли посеред журнального столика в наповнен╕й водою ваз╕. Сашко помилувався сво╓ю композиц╕╓ю, якусь кв╕тку поправив, якийсь листок п╕д╕гнув, об╕йшов навколо, мабуть, залишився задоволений ╕ п╕дняв оч╕ на Олену.

- А ти ще не вдягнена?!! Давай, скор╕ше! Труба кличе!

- Яка ще труба? - Розгублено запитала Олена.

- Взагал╕-то, не одна труба, а ц╕лий духовий оркестр! Фуршетн╕ столи накрит╕, народ з╕брався ╕ ковта╓ слинки в оч╕куванн╕ на тебе!

- А...

- А я розпорядився, н╕кому н╕чого не ч╕пати, поки не привезу тебе!

- Але...

- Невже ти дозволиш людям захлинутися слиною ╕ знепритомн╕ти в╕д голоду? Швидше одягайся!

Олена вийшла переодягтися. Одягла св╕тло-блакитн╕ джинси, б╕л╕ крос╕вки, б╕лий светр ╕ б╕лу ж курточку - ╕ просто, ╕ зручно, ╕ нарядно.

- Яка ж ти гарна! - Захоплено вигукнув Сашко, коли вона вийшла до нього. - Ну, б╕жимо!

╤ вони буквально поб╕гли по сходах до виходу. Б╕ля п╕д'╖зду стояла Сашкова авт╕вка - синя, як небо, "Тойота-Кемр╕", розмальована р╕знокольоровими пов╕тряними кульками та дирижаблями.

- Ек╕паж до ваших послуг! - Сашко люб"язно розкрив дверцята ╕ допом╕г Олен╕ с╕сти. - А тепер вперед, до мо╓╖ мр╕╖! - ╤ вони по╖хали.

Як т╕льки ви╖хали за м╕сто на к╕льцеву дорогу, Сашко, як справжн╕й г╕д, почав звертати увагу Олени то на надзвичайно красиво розфарбован╕ ос╕нн╕ дерева уздовж дороги, то на лелеку, що стояв на узб╕чч╕, то на неймов╕рно гарне в╕дображення хмар в озерц╕, то...

Олена так ╕ не зрозум╕ла, ск╕льки часу вони ╖хали, коли ╖╖ г╕д, звернувши з траси на б╕чну дорогу, раптом зупинився. Ця дорога досить круто п╕рнала вниз, а пот╕м прямою л╕н╕╓ю б╕гла вдалину, перекидаючись мостом через р╕чку ╕ стр╕лою вл╕таючи в л╕с, що простягався аж за обр╕й. Схил по обидва боки в╕д дороги мав вигляд л╕сосмуги з клен╕в, каштан╕в, осик та бер╕з. Як т╕льки л╕сосмуга, зб╕гши по схилу, вихлюпувалася на р╕внину, вона зм╕нювалася чагарником, уздовж якого, паралельно трас╕, пролягала нова асфальтована дорога. Уздовж ц╕╓╖ дороги, просв╕чуючи кр╕зь нап╕вопале листя сад╕в, вишукався ряд двох та триповерхових сучасних котедж╕в. Сашко показав на ряд будинк╕в зл╕ва:

- А он там, бачиш, трет╕й сад з краю, а в ньому двоповерховий будиночок? Це м╕й! Перший ╕ другий належать мо╖м друзям - в╕дм╕нним техн╕кам ╕ механ╕кам Гришку та Мишку, а четвертий - мо╓му самому найкращому другов╕, другому п╕лотов╕ Женьц╕. Сво╖ городи ми об'╓днали ╕ у нас вийшло оте велике поле, аж до самих ангар╕в! - Сашко широким жестом руки гордо обв╕в сво╖ волод╕ння.

На краю поля стояло п'ять металевих ангар╕в, за ними - р╕дк╕сн╕ дерева ╕ чагарник уздовж берега р╕чки, а на ╕ншому ╖╖ берез╕ - справжн╕й л╕с.

- У тих ангарах у нас стоять невеличкий л╕тачок, невеличкий гел╕коптерчик, парочка пов╕тряних екскурс╕йних кульок, один старий дирижабль ╕ один абсолютно новенький. А ще один дирижабль в процес╕ - ми його буду╓мо як летючий корабель з казки. Ну, ти все сама побачиш! По╖хали!

Поки спускалися з укосу ╕ п╕д'╖жджали до будинку, Олена встигла роздивитися, що на краю саду ╕ поля був розташований ряд лавок, на багатьох з яких вже сид╕ли групи людей. Дехто бродив неподал╕к по полю, поглядаючи в б╕к накритих б╕лими скатертинами стол╕в. Трохи осторонь розташувався духовий оркестр. Нав╕ть сюди, до дороги долинали бадьор╕ мелод╕╖.

- От бачиш, ус╕ чекають лише на тебе! - Сашко повернув до будинку, за╖хав у дв╕р ╕ допом╕г Олен╕ вийти з машини. - Ти йди туди, - в╕н вказав у б╕к лавок ╕ народу, що з╕брався, - а я зараз... - ╤ Сашко п╕рнув у будинок.

Олена пов╕льно п╕шла до людей, с╕ла на кра╓чок лавки ╕ почала спостер╕гати. На вс╕х деревах, що межують з полем, вис╕ли невеличк╕ р╕знокольоров╕ пов╕трян╕ кульки з прикр╕пленими до них декоративними кошиками. З кошик╕в визирали маленьк╕ букетики кв╕т╕в ╕ як╕сь коробочки, пакетики, згорточки. "Напевно, сувен╕ри" - подумала Олена.

- А от ╕ я! - Позаду з"явився Сашко. - Тут ан╕матори зап╕знюються, тож поки що порозважа╓мось сам╕. Ти ж у нас, зда╓ться, ще в школ╕ майстром спорту з шах╕в була?

- Була. - Кивнула Олена.

- А пот╕м, напевно, взагал╕ чемп╕онкою стала?

- Та н╕. Якось не вийшло. Вступила до ╕нституту ╕ шахи закинула. Так, ╕нод╕ граю...

- От ╕ чудово! Отже, сьогодн╕ ╕ погра╓ш! Увага! Увага! Оголошу╓ться шаховий турн╕р! За першим столом гра╓ ось ця прекрасна блондинка на ╕м'я Олена, ну, а для початку ╖╖ партнером стану я! Т╕, хто не ц╕кавиться шахами, можуть зробити наб╕г на фуршетн╕ столи! - ╤ в╕н з╕рвав скатертини, що прикривали закуски ╕ напо╖. Поки хтось п╕дносив шахову дошку ╕ розставляв ф╕гури, Сашко нахилився до самого вуха Олени ╕ змовницьки прошепот╕в:

- Давай так: якщо я програю, я дам тоб╕ сто гривень, якщо ти - ти мен╕ даси. Я тоб╕ пот╕м в╕ддам!

- Але я н╕коли не граю на грош╕! - Обурилася Олена.

- Ну, це ж просто так, для затравки! А пот╕м гост╕ роз╕граються, будуть ставити, ╕ ми все под╕лимо навп╕л: ╕ мо╖ витрати трохи окупляться, ╕ ти зможеш п╕дзаробити.

-?!...

- Ти зна╓ш, ск╕льки я вклав у це свято?! Мен╕ ж в╕ддача потр╕бна!

- Ну добре. - Знизала плечима, здаючись, Олена ╕ зробила перший х╕д.

Гра розвивалася швидко.

- Див╕ться, див╕ться, блондинка вигра╓! - Лунав нап╕вшеп╕т в╕д чолов╕к╕в, що стовпилися навколо.

Олена виграла вже через в╕с╕м хвилин. Сашко пол╕з у кишеню, вийняв з не╖ портмоне ╕, демонстративно д╕ставши стогривневу купюру, вручив ╖╖ Олен╕.

- Сто гривень?! - Зашепот╕ли навколо.

- Так, ми завжди гра╓мо по сто. - Незворушно пов╕домив Сашко. - Хто бажа╓ з╕грати з переможцем?

Охочих виявилося к╕лька ╕ вони в╕дразу ж встановили чергу. Коли Олена почала другу парт╕ю, Сашко прин╕с ╖й невелику тар╕лочку, на як╕й було к╕лька кошичк╕в з ╕крою, пара бутерброд╕в з копченостями, овочева нар╕зка ╕ склянка кави. Так, жуючи ╕ запиваючи, Олена виграла ще к╕лька парт╕й. Кожен раз той, хто програвав, клав на дошку сто гривень ╕ поступався м╕сцем новому гравцев╕. Стопка стогривневих купюр, притиснута в╕д в╕тру пляшкою "Моршинсько╖", ставала все значн╕шою.

╤ тут оркестр заграв "туш" ╕ на поле виб╕гло тро╓ ан╕матор╕в у клоунських костюмах. Поставивши останн╕й мат, Олена п╕шла дивитися на конкурси. Народ веселився, отримуючи як╕сь коп╕йчан╕ призи. Олена теж отримала брелок з в╕дьмою на м╕тл╕, в╕дпов╕вши на питання в╕кторини:

- Хто був першою ж╕нкою, що п╕днялася в небо?

Хтось крикнув, що це була Валентина Терешкова, хтось назвав пр╕звище першо╖ льотчиц╕ початку двадцятого стол╕ття, а Олена сказала:

- Баба Яга.

- Правильно! Баба Яга в ступ╕ ╕ з м╕тлою першою з ж╕нок п╕дкорила пов╕тряний прост╕р! - Загорлав клоун у зелен╕й перуц╕.

Пот╕м почалася лотерея. Кожен бажаючий, заплативши сто гривень, м╕г отримати квиток, з яких всього двадцять давали право першого польоту на дирижабл╕.

- А тоб╕ не треба купувати квиток! - Зв╕дкись п╕дскочив до Олени Сашко. - Ти ╕ так полетиш - в каб╕н╕ п╕лота.

- А я ╕ не збиралася купувати! Я взагал╕ не хочу лет╕ти. Я боюся всяких там куль, дирижабл╕в, л╕так╕в... Я боюся висоти! - Почала в╕дступати в╕д нього Олена.

- Це зовс╕м не страшно! Це дуже красиво ╕... Небесно! От побачиш!

╤ тут розчинилися ворота центрального ангара ╕ д╕вчата - по п'ять з обох бок╕в платформи - в коротеньких червоних сп╕дничках ╕ високих б╕лих чоб╕тках, в б╕лих блузках з червоними еполетами ╕ червоних кеп╕, п╕д бравурний марш духового оркестру супроводили з нього електро-платформу з дирижаблем...

Дирижабль був дуже красивим. В╕н зовс╕м не був схожий на т╕ давн╕ дирижабл╕, як╕ Л╓на бачила на малюнках. Величезна товста сигара була виконана з пластика ╕ армована трубками з нержав╕ючо╖ стал╕, в променях сонця виблискували ср╕бляст╕ пропелери. Пофарбований дирижабль був у яскраво син╕й кол╕р з величезним золотистим написом "ELENA".

Прочитавши напис, Л╓на запитально глянула на Сашка, а той раптом почервон╕в ╕ опустив оч╕. В цей час вс╕ гост╕ кинулися до платформи, щоб роздивитися пов╕тряний корабель ближче, ╕ Сашко потягнув Олену за ними.

До сигари дирижабля знизу була прикр╕плена майже звичайна синя маршрутка, ну, може, трохи ширша. Вх╕д у цю "маршрутку" був ззаду. Уздовж проходу попарно було встановлено п'ять ряд╕в сид╕нь - всього на двадцять пасажир╕в. В╕кна з м╕цного прозорого склопластику при в╕дкриванн╕ опускалися донизу, надаючи пасажирам широкий огляд ╕ пропускаючи всередину в╕льний в╕тер. Каб╕на п╕лот╕в в╕докремлювалася легко╖ нап╕впрозоро╖ перегородкою, а майже вся ╖╖ передня частина теж була прозорою.

Коли гост╕ облазили салон зсередини ╕ надивилися на дирижабль ззовн╕, Сашко, в╕рн╕ше, кап╕тан дирижаблю Олександр Серг╕йович Дерюг╕н, над╕вши синього кашкета з золотою кокардою у вигляд╕ напису "ELENA", оголосив посадку для тих, хто отримав в лотере╖ квитки з цифрою "1". Перш╕ двадцять пасажир╕в зайняли м╕сця в салон╕, ╕нш╕ в╕д╕йшли до ангару. Олена також в╕д╕йшла ╕ спостер╕гала за тим, що в╕дбува╓ться, збоку. От у каб╕ну пройшов другий п╕лот Женька (взагал╕-то, ц╕лком представницького вигляду, тридцяти-восьмир╕чний ╢вген Володимирович). Д╕вчата в червоних сп╕дничках в╕дступили на три кроки назад ╕ стояли р╕вними рядами по обидва боки платформи. Механ╕ки Гришко ╕ Мишко об╕йшли платформу навколо, щось перев╕ряючи ╕ поправляючи.

- Це тоб╕! - Нев╕домо зв╕дки з'явився Сашко ╕ над╕в Олен╕ на голову синю п╕лотку з золотими л╕терами, а пот╕м простягнув таку ж наш╕йну косинку. - Ти будеш стюардесою!

- Н╕! Я не можу! Я боюся!.. - В╕дбивалася ╕ в╕дступала в╕д нього Л╓на.

- Ти т╕льки подивися, як тоб╕ личить! - Сашко розвернув до не╖ притулене до ангару велике дзеркало. - Ти просто створена для неба!

В╕дображення в дзеркал╕ Олен╕ сподобалося. ╥й справд╕ личили ╕ п╕лотка, ╕ косинка. Вона нав╕ть якось п╕дтяглася ╕ озирнулась по сторонах на схвальну реакц╕ю глядач╕в... ╤ не пом╕тила, як опинилася в салон╕. Двер╕ зачинилися, ╕ Сашко потягнув ╖╖ до каб╕ни п╕лот╕в...


***

В╕д страху ╕ напруги Олена не чула команд п╕лот╕в, не бачила, як механ╕ки в╕д'╓днали троси в╕д платформи ╕ дирижабль почав п╕дн╕матися вгору. Лише коли з салону почулися захоплен╕ вигуки пасажир╕в, вона зважилася видихнути ╕ розплющити оч╕.

Сидячи м╕ж п╕лотами, Олена побачила широку панораму м╕сцевост╕, що пропливала внизу: ╕ багатоповерхову околицю м╕ста, ╕ к╕льцеву трасу з крих╕тними авт╕вками на н╕й, ╕ зам╕ськ╕ котедж╕ з клаптями сад╕в ╕ город╕в, ╕ синю р╕чку, яка широкою дугою огинала поле з малесенькими ср╕блястими ангарами з краю, ╕ п╕щан╕ пляж╕ на ╖╖ берегах, ╕ майже безмежний ос╕нн╕й л╕с, що мигот╕в ус╕ма кольорами веселки... Видовище ╕ справд╕ було чудовим. Наст╕льки, що страх кудись зник. Тепер Олена могла в╕льно повертати голову в тому напрямку, куди показував Сашко. А в╕н, гордий ╕ натхнений, показував землю внизу, як сво╓ найб╕льше багатство...

- А тепер пора працювати! Не безкоштовно ж тоб╕ лет╕ти! - Сашко д╕став з-п╕д сид╕ння велику сумку-холодильник. - Ти будеш роздавати пасажирам закуски, а я буду наливати!

У сумц╕-холодильнику були встановлен╕ акуратними стопочки пластиков╕ контейнери, наповнен╕ бутербродами ╕ ╖ст╕вними кошиками з закусками. Олександр йшов за Оленою з пляшкою шампанського ╕ стопкою одноразових стаканчик╕в, наливаючи вс╕м по черз╕. Роздаючи закуски, Олена в╕дчула себе наст╕льки в╕льно, що вже мимовол╕ безупинно посм╕халася, в╕дпов╕дала на жарти ╕ компл╕менти пасажир╕в, допомагала опустити в╕кна тим, у кого це не виходило.

- Увага! - Звернувся до пасажир╕в Сашко, коли з напоями ╕ закусками було пок╕нчено. - Просимо не засм╕чувати нашу планету, н╕чого не викидати у в╕кна, а скласти все непотр╕бне в см╕тт╓вий пакет! - ╤ в╕н сам пройшов по проходу, збираючи см╕ття.

- Оленочко! - Прошепот╕в Сашко, прибравши повний пакет п╕д сво╓ сид╕ння. - Давай-но скача╓мо дор╕жку в проход╕!

- Нав╕що? - Здивувалася та.

- А п╕д дор╕жкою у нас ще один сюрприз...

Дно "маршрутки" п╕д дор╕жкою виявилося прозорим! Л╓на застигла, боячись, що скло п╕д ╖╖ ногами лусне, ╕ вона полетить вниз. Пасажири теж боязко замовкли.

- Н╕чого страшного! - Заспокоював вс╕х Олександр Серг╕йович. - Ви ж ходили по ньому, коли воно було накрите дор╕жкою?! Це армований металевою с╕ткою склопластик. В╕н дуже м╕цний ╕ не б'╓ться. Можете спробувати!

Один чолов╕к з побоюванням ступив на прозору п╕длогу, постояв, потупав ╕ почав походжати в одну й ╕ншу сторону. За ним повставали з╕ сво╖х м╕сць й ╕нш╕. Олена теж посм╕л╕шала ╕ вийшла на середину проходу. Дивитися на пейзаж╕, що пропливали внизу, кр╕зь прозору п╕длогу було ще ц╕кав╕ше. Деяк╕ екскурсанти нав╕ть с╕ли на не╖, щоб було краще видно.

- П╕демо в к╕нець салону, я тоб╕ ще щось покажу. - Та╓мниче прошепот╕в на вухо Олен╕ кап╕тан.

В к╕нц╕ проходу, як в╕домо, були двер╕.

- Тримайся за ц╕ ручки. - Показав Сашко на скоби, прикручен╕ до ст╕ни по обидва боки в╕д дверей. - Зараз я в╕дкрию ц╕ двер╕...

- А може не треба? - Перелякано пропищала Л╓на, але було вже п╕зно.

Сашко в╕дкрив двер╕ ╕ закр╕пив ╖х, щоб вони не бовталися. Тепер в╕д неба ╖х н╕що не в╕дд╕ляло. В╕дчуття польоту було наст╕льки запаморочливим, що у Олени потемн╕ло в очах ╕ руки з╕сковзнули з╕ скоб. Мить - ╕ вона, випавши, стр╕мко полет╕ла до земл╕.

- А-а-а-а!!!...

Всього к╕лька секунд знадобилося кап╕тану, щоб схопити закр╕плений п╕д стелею парашут, над╕ти його на себе ╕ стрибнути за Оленою. П╕рнувши вниз головою, в╕н швидко наздогнав ╖╖, обхопив руками за тал╕ю ╕, з ус╕х сил притиснувши ╖╖ до себе, смикнув за к╕льце. Парашут розкрився ╕ ╖х потягло вгору.

- ╤ зовс╕м не страшно... ╤ дуже нав╕ть при╓мно... - Заспокоював Сашко Олену, поки вона не перестала кричати ╕, обхопивши його руками ╕ ногами, нав╕ть стала повертати голову, розглядаючи живописне озеро, над яким вони якраз прол╕тали. - От бачиш, все залежить в╕д характеру людини! Нав╕ть падаючи з велико╖ висоти, можна або журитися, що життя так скоро зак╕нчиться, або насолоджуватися в╕льним пад╕нням ╕ милуватися видами. Тим б╕льше, що ми ╕ не впадемо - парашут довгою мотузкою прикр╕плений до дирижабля ╕ нас скоро п╕дтягнуть до салону.

╤ Л╓на стала милуватися. ╤ насолоджуватися. Але не т╕льки польотом. Було неймов╕рно при╓мно в╕дчувати себе в м╕цних об╕ймах цього впевненого чолов╕ка, який сильно ╕ н╕жно пригортав ╖╖ до себе...

Пот╕м ╖х втягли в салон, закрили двер╕ ╕ лягли на зворотний курс. ╤ хоча Олена вже повн╕стю прийшла до тями, вона всю дорогу так ╕ сид╕ла в об╕ймах Олександра...

***

Пот╕м Н╕на, дружина ╢вген╕я Володимировича, по╖ла ╖╖ гарячим бульйоном з гр╕нками на веранд╕ Сашкового будинку. Сашко вин╕с кр╕сло-гойдалку ╕, посадивши в нього Олену, дбайливо укутав ╖╖ пледом ╕ п╕дклав п╕д голову маленьку подушечку. Поки Олена др╕мала на св╕жому пов╕тр╕, ╢вген з Сашком зробили ще три п╕вгодинних польоти, прокатавши на дирижабл╕ вс╕х бажаючих, як╕ мали квитки з номерами "2", "3" ╕ "4". Проспавши дв╕ години ╕ в╕дчуваючи себе абсолютно бадьорою ╕ сповненою сил, Олена спустилася до поля, почувши там як╕сь весел╕ крики. Ан╕матори з жартами ╕ примовками пропонували вс╕м присутн╕м знайти на деревах "свою щасливу пов╕тряну кулю" з подарунком-сюрпризом. Гост╕ кинулися до дерев, зн╕маючи з них т╕ кульки, як╕ ╖м сподобалися. Боротися за подарунок в загальному натовп╕ Олен╕ не хот╕лося. Вона озирнулася ╕ побачила червону кульку у вигляд╕ сердечка, з золотими л╕терами "ELENA", що вис╕ла окремо в╕д ╕нших, набагато ближче до дому. У золотав╕й корзиночц╕ п╕д нею був прикр╕плений круглий букетик з м╕н╕атюрних трояндочок, а п╕д ним якась коробочка. Л╓на д╕стала червону коробочку, але в╕дкривати ╖╖ не посп╕шала.

- В╕дкрий. - Захриплим в╕д хвилювання голосом сказав у не╖ за спиною Сашко, який п╕д╕йшов тихо ╕ непом╕тно.

Л╓на розкрила коробочку ╕ побачила в н╕й витончену каблучку з трьома рожевими прозорими кам╕нчиками. Камен╕ були розташован╕ трикутником - два б╕льших зверху ╕ один, трохи менший, знизу. Верхн╕ камен╕ були з'╓днан╕ м╕ж собою ср╕бним знаком "неск╕нченн╕сть", а все разом було охоплено тонко╖ золотою оправою у вигляд╕ серця.

- Я приготував цю каблучку для тебе ще к╕лька рок╕в тому. - Сашко об╕йняв Олену ззаду за плеч╕ ╕ торкнувся губами ╖╖ щоки. - Воно символ╕зу╓ мою неск╕нченну любов до тебе...

Олена не знала, що в╕дпов╕сти ╕ як реагувати, а тому стояла, затамувавши подих ╕ не рухаючись. Сашко з╕тхнув.

- От ╕ сказав. А ст╕льки рок╕в не наважувався!.. Ти не б╕йся, тебе це н╕ до чого не зобов'язу╓! Просто знай, що на св╕т╕ ╓ людина, яка тебе любить з самого дитинства, ╕ буде любити все життя.

Л╓на спробувала зв╕льнитися ╕ повернулася до нього обличчям.

- Одягни. Хочу подивитися, чи вгадав я з розм╕ром.

Каблучка виявилася впору. Причому наст╕льки впору, що, здавалося, вона було на пальц╕ в Олени все життя. Вона так гармон╕йно вписалася на ╖╖ пальц╕, що руку вже неможливо було без не╖ уявити.

- Дуже красиво. - Пробурмот╕ла Л╓на. - Дякую...

- Послухай. Я, звичайно, розум╕ю, що для тебе це все занадто неспод╕вано, але я-то з цим живу все життя!.. Я тебе люблю. По справжньому. ╤ хочу, щоб ти стала мо╓ю дружиною...

- Я... Ти... Я не можу ось так в╕драз ... Ми ж т╕льки вчора зустр╕лися!

- Не посп╕шай! Не треба н╕чого говорити зараз. Просто подумай над мо╓ю пропозиц╕╓ю. Хочеш, думай р╕к, хочеш - десять. Яке б р╕шення ти не прийняла, я з ним погоджусь. Я нав╕ть готовий бути просто тво╖м другом...

Л╓на мовчки розглядала каблучку на сво╓му пальц╕, не знаючи, що в╕дпов╕сти. ╥й треба було прийти до тями ╕ подумати.

- Я подумаю. - Сказала вона нап╕впошепки.

В цей час ан╕матори запропонували вс╕м загадувати бажання ╕ в╕дпускати ╖х разом з╕ сво╖ми кулями в небо.

"Хочу, щоб я була щаслива!" - подумала Олена. "Хочу, щоб ми були щаслив╕!" - подумав Олександр. Вони розтиснули пальц╕ одночасно ╕ червоне сердечко з написом "ELENA" в╕днесло ╖х бажання в св╕тл╕ призах╕дного сонця високо за хмари...

Ан╕матори по╖хали. Гост╕ стали розходитися ╕ роз'╖жджатися. Олена Борис╕вна посп╕шила додому. Олександр Серг╕йович п╕шов виводити машину.

- Ск╕льки я його знаю, ст╕льки в╕н ╕ розпов╕да╓ про тебе. - П╕д╕йшла попрощатися з Оленою Н╕на. - Не муч його занадто довго. Якою би не була твоя в╕дпов╕дь, постарайся дати ╖╖ протягом тижня.

Сашко помахав в╕д вор╕т, запрошуючи Олену с╕дати в машину. ╥хали мовчки. На прощання в╕н дружньо поц╕лував ╖╖ в щоку ╕ в╕дразу ж по╖хав, залишивши в╕зитку з номером свого телефону.

Л╓на думала. Вранц╕ ╕ ввечер╕, вдень ╕ нав╕ть ув╕ сн╕. Пригадувала, яким Сашко був у дитинств╕, пор╕внювала з тим, яким став зараз... Всього один день нового знайомства... З Сашком було тепло, затишно, в╕д нього в╕яло силою, впевнен╕стю, над╕йн╕стю. В╕н був ╖й симпатичний ╕ при╓мний...

У четвер, по дороз╕ з роботи, Л╓на зайшла в магазин за продуктами. Хл╕б, кеф╕р, кава, пачка пельмен╕в... ╤ раптом вона знову побачила даму в капелюс╕. На цей раз вона була не в бузковому, а в синьо-б╕лому: з п╕д син╕х штан╕в визирали б╕л╕ туфл╕, зверху над б╕лою курткою-п╕джаком виглядав син╕й светр з б╕лим намистом. Син╕й капелюх з б╕лою стр╕чкою, що звисала ззаду в╕льними к╕нцями майже до середини спини, син╕ камен╕ в каблучках на руках... Дама дивилася на зн╕яков╕лу ╕ розгублену д╕вчину, схожу на с╕ру мишку, ╕ посм╕халася ╖й. Раптом звичайна мелод╕я, що звучала в магазин╕ фоном, зм╕нилася на п╕сню:

Скромн╕сть красить особист╕сть лише в с╕рий кол╕р.

Будь розкута та см╕лива. як яскрав╕ зор╕!

Все в тво╖х руках - ╕ щастя, ╕ потоки б╕д.

З рад╕стю в╕дкри╓ двер╕ для тебе весь св╕т!

Дама в капелюс╕ п╕дняла вгору вказ╕вний палець, кивнула "с╕р╕й мишц╕" ╕ покинула магазин. "Ще в одн╕╓╖ людини з"явився шанс зм╕нити сво╓ життя..." - Подумала Олена. - "Чи зможе ця с╕ра мишка зм╕нити свою долю?.. А як я скористалася сво╖м шансом? Чи готова я до зм╕н?.. Ну що ж, це, як у вир з головою. Або як з дверей дирижабля на землю! Стрибнула - ╕ летиш..." З Сашком було добре, незвично, ц╕каво... Л╓на вже встигла за ним скучити. Вона вже хот╕ла подзвонити ввечер╕ в п'ятницю ╕ сказати, що згодна на його пропозиц╕ю, але пот╕м, все ж, в╕дклала це пов╕домлення до ранку.

Суботн╕й ранок видався сонячним ╕ теплим - почалося бабине л╕то. Л╓на розсунула ф╕ранки, пропускаючи рад╕сн╕ промен╕ в к╕мнату, ╕ побачила п╕д в╕кном синю "Тойоту-Кемр╕", розмальовану пов╕тряними кулями ╕ дирижаблями. Вона кинулася до дверей, в╕дчинила ╖х ╕ в╕дразу ж опинилася в об╕ймах Олександра.

- Так! Так! Так! - Твердила вона, в╕дпов╕даючи на його гаряч╕ поц╕лунки. - Я згодна!...