# Молячись Про Сон

Джеффри Дивер

Зміст


ЧАСТИНА 1


ЧАСТИНА 2


ЧАСТИНА 3


ЧАСТИНА 4


Короткий огляд:


Благання про помсту... Психований вбивця Майкл Грубек втік, щоб знайти жінку, яка його ув'язнила. Він покаже їй, що таке вбивство.... Молиться про порятунок.... Ліз знає, що він десь там. Він переслідує її кожну безсонну ніч, спостерігаючи і чекаючи, щоб забрати її з собою в пекло.... І тепер Ліз молиться про сон.


Молячись Про Сон


Джеффрі Дівер


Авторське право No Джеффрі Дівер, 1994


І чи можете ви, ні з того ні з сього, домогтися від нього, чому він створює цю плутанину, так різко псуючи всі свої спокійні дні бурхливим і небезпечним безумством?


Гамлет, ВІЛЬЯМ ШЕКСПІР


ЧАСТИНА 1

Немає Більш Сильного Звіра


1


Катафалк м'яко хитав його, як колиска.


Стара машина зі скрипом їхала по сільській дорозі, асфальт потріскався і здибився від коренів. Він вважав, що подорож до сих пір займало кілька годин, хоча не здивувався б, виявивши, що вони були в дорозі кілька днів або тижнів. Нарешті він почув вереск несправних гальм і був збитий з пантелику різким поворотом. Потім вони виїхали на хорошу дорогу, шосе штату, і швидко набрали швидкість.


Він потерся особою про атласну етикетку, пришиту всередині пакету. Він не міг розгледіти етикетку в темряві, але запам'ятав слова, елегантно вишиті чорними нитками на жовтої тканини.


Union Rubber Products

Трентон, Нью-Джерсі 08606

ЗРОБЛЕНО В США


Він погладив цю етикетку своєї пухкою щокою і втягнув повітря через крихітний отвір в тому місці, де блискавка була застебнута не до кінця. Плавність переміщення катафалка раптово стурбувала його. Йому здавалося, що він падає прямо в пекло, або, може бути, в колодязь, де він буде затиснутий нерухомо, головою вниз, назавжди ....


Ця думка викликала пронизливий страх ув'язнення, і коли він став нестерпним, він витягнув шию і розтягнув свої товсті губи. Він ухопився за внутрішню сторону блискавки довгими зубами, жовто-сірими, як котячі кігті, і з їх допомогою спробував відкрити механізм. На дюйм, на два, потім ще на декілька. Холодне повітря з запахом вихлопних газів наповнив сумку. Він жадібно вдихнув. Повітря зменшив напад клаустрофобії. Він знав, що люди, які забирали мертвих, називали те, що він зараз лежав в "аварійному мішку". Але він не міг пригадати, щоб ці люди коли-небудь забирали когось загиблого в результаті аварії. Померлі померли, стрибнувши з верхньої площадки сходів в палаті Е. Вони померли від перерізаних вен на своїх товстих передпліччях. Вони померли обличчям вниз в туалетах, і вони померли так само, як той чоловік сьогодні вдень — смужка тканини була обмотана навколо його шиї все тугіше й тугіше.


Але він не міг пригадати жодної аварії.


Його зуби знову відірвалися від губ, і він розстебнув блискавку ще ширше, дюймів на вісім, десять. Його кругла голена голова показалася з нерівного отвори. Зі своїми оскаленными губами і товстої мордою він був схожий на ведмедя, хоча був не тільки безволосим, але і синім, тому що велика частина його голови була пофарбована в цей колір.


Нарешті, зумівши озирнутися, він був розчарований, побачивши, що це зовсім не справжній катафалк, а всього лише універсал, і навіть не чорний, а коричнево-коричневий. Задні вікна були зашторені, і він міг бачити примарні обриси дерев, вивісок, опор електропередач і комор, коли фургон проносився повз — його огляд був спотворений туманною темрявою осіннього вечора.


Через п'ять хвилин він знову взявся за блискавку, гніваючись на те, що його руки були безпорадно скуті, він розчаровано пробурмотів: "Чертовски хороша гума з Нью-Джерсі". Він відкрив сумку ще на чотири дюйми.


Він насупився. Що це був за шум?


Музика! Вона лунала з переднього сидіння, відокремленого від заднього чорної перегородкою з деревоволокнистої плити. В цілому він любив музику, але деякі мелодії його сильно засмучують. Та, яку він зараз почув, мелодія в стилі кантрі-вестерн, з якоїсь причини викликала у нього напади занепокоєння.


Ненавиджу цю сумку! подумав він. Вона чертовски тісний.


Потім до нього дійшло, що він був не один. Ось і все - сумка була наповнена душами потерпілих і роздроблених тел. Стрибуни, потопельники і ножі для розрізання зап'ясть.


Він вірив, що ці душі ненавиділи його, що вони знали, що він самозванець. Вони хотіли замурувати його живим, назавжди, в цьому щільному гумовому мішку. І з цими думками прийшла перша за вечір спалах цієї паніки — різка, рідка, холодна. Він спробував розслабитися, використовуючи дихальні вправи, яким його навчили, але було занадто пізно. Піт виступив на його шкірі, в очах виступили сльози. Він злобно засунув голову в отвір сумки. Він витягнув руки вгору, наскільки вистачило сил, і вдарив по товстої гуми. Він бив босими ногами. Він врізався переніссям в блискавку, яка зіскочила з рейок і застигла.


Майкл Хрубек почав кричати.


Музика змовкла, змінившись бурмотінням збитих з пантелику голосів. Катафалк хитнуло вбік, як літак при бічному вітрі.


Грубек рвонувся тулубом вгору, потім впав на спину, знову і знову, намагаючись протиснутися крізь маленький отвір, його масивні м'язи шиї скрутилися в товсті канати, очі выпучились. Він кричав, ридав і кричав знову. Крихітна дверцята в чорній перегородці відчинилися, і два широко розкриті очі втупилися в задню частину машини. Піддавшись страху, Грубек не побачив службовця і не почув істеричного крику чоловіка: “Зупиніться! Зупиніть машину. Господи, зупиніться!"


Універсал з'їхав на узбіччя під уривчастий перестук гальки. Його оточило хмара пилу, і двоє санітарів, одягнених в пастельно-зелені комбінезони, вискочили з катафалка і побігли до задньої частини. Один з них відчинив дверцята. Над особою Хрубека загорівся маленький жовтий вогник, налякавши його ще більше і викликавши новий напад криків.


"Чорт, він не помер", - сказав молодший з супроводжуючих.


“Чорт, він ще не вмер? Це втеча! Повертайся".


Хрубек знову закричав і сіпнувся вперед. Його здулися вени глибокими згустками на синьому черепі і шиї, а джгути сухожиль затремтіли. Крапельки піни і крові заповнили куточки його рота. Віра і надія на те, що у нього інсульт, прийшли до кожного супроводжує одночасно.


"Заспокойся, ти!" - крикнув той, що молодший.


"У тебе будуть ще більші неприємності!" - пронизливо сказав його напарник і додав без усякої загрози або переконаності: “Ми тебе спіймали, так що заспокойся. Ми заберемо тебе назад".


Грубек віддав оглушливий крик. Як ніби під дією одного цього звуку блискавка піддалася, і металеві зуби вилетіли з аварійного мішка, як дробинки з дробовика. Схлипуючи і хапаючи ротом повітря, Хрубек стрибнув уперед і, перекотившись через кришку багажника, скорчився на землі, голий, якщо не вважати білих боксерських трусів. Він проігнорував супроводжуючих, які, пританцьовуючи, шарахнули від нього, і притулився головою до власного спотвореного відображення в изрытом хромованому бампері катафалка.


"Гаразд, досить про це!" - прогарчав молодший санітар. Коли Грубек нічого не сказав, а просто потерся щокою об бампер і заплакав, службовець підняв дубову гілку вдвічі довше бейсбольної біти і з певною загрозою замахнувся нею на нього.


"Ні", - сказав інший санітар своєму напарникові, який, тим не менш, змахнув масивними оголеними плечима, неначе одбивав швидкий м'яч. Відскочило Дерево майже без звуку, і Грубек, здавалося, не помітив удару. Служитель послабив хватку. "Сучий син".


Рука схопила його напарника зброю. “Ні. Це не наша робота".


Грубек встав, груди важко здіймалися, і повернувся обличчям до слуг. Вони відступили. Але величезний чоловік не рушив уперед. Змучений, він з цікавістю оглянув двох чоловіків, потім знову опустився на землю, потім поповз геть, перекочуючись по траві біля дороги, не звертаючи уваги на холодну осінню росу, покривала його тіло. З його м'ясистого горла вирвався схлип.


Супроводжуючі попрямували до катафалку. Не закривши задні двері, вони заскочили досередини, і фургон рвонувся з місця, забризкуючи Грубека камінням і брудом. Онемевший, він не відчув цих ударів і просто нерухомо лежав на боці, жадібно ковтаючи холодне повітря, що пахне брудом, лайном, кров'ю і жиром. Він дивився, як катафалк зникає в блакитному хмарі диму від шин, вдячний долі за те, що чоловіки пішли і що вони забрали з собою жахливий мішок з гуми з Нью-Джерсі, наповнений примарними мешканцями.


Через кілька хвилин паніка перетворилася в пекуче спогад, потім в похмуру думку, а потім була майже забута. Хрубек піднявся у весь свій зріст у шість футів чотири дюйми і стояв лисий і синій, як друїд. Він зірвав пучок трави і витер рот і підборіддя. Він вивчав географію навколо себе. Дорога проходила посеред глибокої долини; по обидві сторони від широкого асфальту височіли скелясті гребені. Позаду нього, на заході, — там, звідки прибув катафалк, — лікарня губилася в темряві на відстані багатьох миль. Попереду виднілися далекі вогні будинків.


Подібно тварині, звільненому від своїх викрадачів, він кружляв незграбними, обережними стрибками, не знаючи, в якому напрямку рухатися.


Потім, подібно тварині, почуявшему запах, він повернувся в бік вогнів на сході і кинувся бігти зі зловісною грацією і на величезній швидкості.


2


Небо над ними з резонуючого збройового металу перетворилося на чорне.


“Що це? Там?" Жінка вказала на скупчення зірок над далекою лінією вільхи, дуба та рідкісних білих беріз, яка відзначала кінець їх володінь.


Чоловік, що сидів поруч з нею, поворухнувся і поставив свій келих на стіл. “ Я не впевнений.


“ Тримаю парі, Кассіопея. Вона відвела погляд від сузір'я і подивилася на великий державний парк, який був відокремлений від двору чорнильною порожнечею тьмяного озера Нової Англії.


"Могло б бути".


Вони просиділи в цьому викладеному плитами патіо цілу годину, зігріваючись пляшкою вина і надзвичайно приємним листопадовим повітрям. Самотня свічка в синьому сітчастому підсвічнику висвітлювала їх особи, і запах гниючих листя, стиглий і занадто солодкий, витав навколо них. У радіусі півмилі не було сусідів, але вони розмовляли майже пошепки.


"Хіба ти не відчуваєш," повільно запитала вона, " що тут все ще є щось від Матері?


Він розсміявся. “Знаєш, що я завжди думав про привидів? Вони повинні бути голими, чи не так? У одягу немає душі".


Вона глянула в його бік. Його сиве волосся і коричневі штани були єдиними рисами його обличчя, видимими в сгущающейся ночі (і, як вона подумала, робили його схожим на привид). “ Я знаю, що привидів не існує. Я не це мала на увазі. Вона взяла пляшку найкращого каліфорнійського шардоне і налила собі ще. Вона недооцінила, і шийку пляшки голосно дзенькнуло про її келих, налякавши їх обох.


Її чоловік не відривав погляду від зірок, коли запитав: "щось не так?"


"Ні, взагалі нічого".


Довгими, рум'яними і зморшкуватими руками Лизбонн Этчесон розсіяно зачесала свої короткі світле волосся, надаючи форму пасмам, але залишаючи їх такими ж неслухняними, як і раніше. Вона з насолодою потягнулася своїм гнучким сорокарічним тілом і на мить глянула на триповерховий будинок у колоніальному стилі, що підноситься позаду них. Через мить вона продовжила: "Що я маю на увазі, кажучи про маму... Це складно пояснити ". Але як викладач мови королеви Ліз була пов'язана правилом, що складність вирази не є виправданням для того, щоб не висловлювати, і тому вона спробувала ще раз. "'Присутність'. Ось що я маю на увазі.


Як по команді, свічка замерцала в лазурному підсвічнику.


"Я закінчую свою справу". Вона кивнула на полум'я, і вони розсміялися. "Котра година?"


“ Майже дев'ять.


Ліз опустилася в шезлонг і підтягла коліна, подоткнув довгу джинсову спідницю. З-під подолу стирчали кінчики коричневих ковбойських чобіт, прикрашених золотими лозами. Вона знову подивилася на зірки і подумала, що її мати насправді була б хорошим кандидатом на роль привиди. Вона померла всього вісім місяців тому, сидячи в старовинному кріслі-качалці і дивлячись у внутрішній дворик, де зараз сиділи Ліз і Оуен. Літня жінка раптово нахилилася вперед, немов дізнавшись якийсь орієнтир, і сказала: "О, звичайно", а потім померла в дуже спокійну секунду.


Цей будинок теж був би гарним місцем для привиди. Темне квадратне будова займало більше квадратних метрів, ніж могла б з комфортом вмістити навіть плодовита сім'я вісімнадцятого століття. Його стіни були обшиті потемнілими від негоди кедровими стружками, коричневими, лускатими, шорсткими. Обробка була темно-зеленою. Коли будинок був таверною часів війни за незалежність, тепер він був поділений на безліч маленьких кімнат, з'єднаних вузькими коридорами. Стелі перетинали балки, усіяні отворами від порохових жуків, батько Ліз стверджував, що декілька отворів розміром з палець в стінах і стовпах були пророблені мушкетными кулями, випущеними повстанцями, коли вони боролися з британцями, переходячи з кімнати в кімнату.


За останні п'ятдесят років в дизайн інтер'єру будинку були вкладені сотні тисяч доларів, але з якоїсь причини її батьки так і не підключили до нього належним чином електропроводку; електричні ланцюги могли витримати тільки лампи з малопотужними лампочками. Сьогодні ввечері з внутрішнього дворика ці вогні пробивалися крізь маленькі квадратики рябих стекол, як очі жовтяниці.


Ліз, все ще думаючи про свою матір, сказала: "Це було схоже на той випадок, ближче до кінця, коли вона сказала: "Я тільки що розмовляла з твоїм батьком, і він сказав, що скоро повернеться додому ". "Ця розмова була б непростим; до того часу старий був мертвий вже два роки. “Вона, звичайно, уявила це. Але для неї це почуття було реальним".


А їх батько? На мить Ліз задумалася. Ні, батько Наповнююча Обергет, ймовірно, не був присутній тут духом. Він замертво впав у чоловічому туалеті аеропорту Хітроу, коли сердито смикав за відмовляється працювати диспенсер для паперових рушників.


"Забобон", - сказав Оуен.


“Ну, в якомусь сенсі він справді повернувся до неї додому. Вона померла через кілька днів".


"І все ж".


"Напевно, я говорю про те, що ти відчуваєш, коли люди знову разом, люди, які знали когось, кого більше немає".


Оуену набридли розмови про духів померлих. Він пригубив вино і сказав дружині, що запланував ділову поїздку на середу. Він подумав, чи зможе почистити костюм до від'їзду. “ Я залишуся до неділі, так що якщо...


“Почекай. Ти що-небудь чула?" Ліз швидко обернулася і подивилася на густу мережу бузку, яка закривала їм вид на задні двері будинку.


"Ні, я не думаю, що я ..." Його голос затих, і він підняв палець. Він кивнув. Вона не могла бачити вираз його обличчя, але поза здалася їй раптово напруженою.


"Ну ось", - сказала вона. "Це було знову".


Це було схоже на звук кроків, що наближаються до дому з під'їзної доріжки.


“ Знову ця собака? Ліз подивилася на Оуена.


“ У Бушів? Ні, він у загоні. Я бачив його, коли ходив на пробіжку. Напевно, олень.


Ліз зітхнула. За літо місцеве стадо наситилося квітковими цибулинами вартістю понад двісті доларів, а буквально минулого тижня ободрало і згубило прекрасний саджанець японського клена. Вона встала. “ Я його гарненько налякаю.


"Ти хочеш, щоб я це зробив?"


“Ні. Я все одно хочу подзвонити ще раз. Може бути, я приготую чай. Тобі що-небудь потрібно?"


"Ні".


Вона взяла порожню пляшку з-під вина і попрямувала до будинку, виконавши пятидесятифутовый шлях по стежці, що вилася між топиариями, гостро пахне самшитом і голими кущами чорної бузку. Вона пройшла повз невеликого дзеркального ставка, в якому плавало кілька листків латаття. Глянувши вниз, вона побачила своє відображення, її обличчя було освітлене жовтими лампами з першого поверху будинку. Ліз іноді чула, як її називали "негарної", але ніколи не сприймала це в поганому сенсі. Це слово означає простоту і життєстійкість, які для неї були аспектами краси. Сьогодні ввечері, дивлячись у воду, вона ще раз поправила зачіску. Потім різкий порив вітру спотворив її відображення у воді, і вона продовжила шлях до будинку.


Вона більше не чула цього таємничого шуму і розслабилася. Риджтон був одним з найбезпечніших міст штату, красивою селом, оточеній лісистими пагорбами і полями, покритими яскраво-зеленою травою, величезними валунами, кіньми, виведеними для бігу, мальовничими вівцями та коровами. Місто був інкорпорований ще до того, як тринадцять штатів подумали про створення профспілок, і еволюція Риджтона за останні триста років була більше пов'язана з земними зручностями, ніж з економікою або світоглядом. Можна було купити піцу по шматочках і заморожений йогурт, можна було взяти напрокат мотоблоки та відеокасети, але, зрештою, це була обнесена стіною село, де чоловіки були прив'язані до землі — вони будували на ній, продавали її і давали в борг під її заставу, а жінки дбали про дітей і їжі.


Риджтон був містом, якого рідко стосувалися трагедії, а навмисне насильство - ніколи.


Тому сьогодні ввечері, коли Ліз виявила, що кухонні двері, прикрашена квадратами бірюзового пляшкового скла, широко відкрита, вона була швидше роздратована, ніж стривожена. Вона зробила паузу, пляшка вина в її руці повільно зупинилася. Слабка трапеція бурштинового світла розлилася по галявині біля ніг Ліз.


Вона обійшла зарості бузку і подивилася на під'їзну доріжку. Машин не було.


Вітер, уклала вона.


Увійшовши всередину, вона поставила пляшку на обробний столик і справила поверхневий обшук на першому поверсі. Ніяких слідів жирних єнотів або цікавих скунсів. Мить вона стояла нерухомо, прислухаючись до звуків в будинку. Нічого не почувши, Ліз поставила чайник на плиту, потім присіла навпочіпки, щоб поритися в шафці з чаєм та кавою. Як тільки вона поклала руку на коробку з чаєм з шипшини, на неї впала тінь. Вона встала, задихаючись, і виявила, що дивиться в пару настороженных карих очей.


Жінці було близько тридцяти п'яти. Через руку у неї був перекинутий чорний жакет, на ній була біла атласна блузка вільного крою, коротка переливається спідниця і черевики на шнурівці на коротких підборах. Через плече у неї був перекинутий рюкзак.


Ліз проковтнула і виявила, що її рука тремтить. Дві жінки на мить замовкли, дивлячись один на одного. Ліз швидко нахилилася вперед і обняла молоду жінку. "Порція".


Жінка зняла рюкзак і кинула його на острівець, поруч з пляшкою вина.


"Привіт, Ліз".


На мить запанувала напружена тиша. - Я цього не робила, - сказала Ліз.... Я маю на увазі, я думала, ти подзвониш, коли приїдеш до відділку. Ми майже вирішили, що ти не прийдеш. Я подзвонила тобі і прослухала твій автовідповідач. Що ж, рада тебе бачити. "Вона почула, як нервово ллються її слова, і замовкла.


“Мене підвезли. Подумав, навіщо їх турбувати?"


"Це не склало б особливих труднощів".


“ Де ви були, хлопці? Я подивився вгору.


Ліз з хвилину нічого не говорила, а просто дивилася на обличчя молодої жінки, на її світле волосся — точнісінько такого ж відтінку, як у Ліз, - зібрані ззаду чорною пов'язкою. Порція насупилася і повторила своє запитання.


“О, ми на березі озера. Дивна ніч, чи не правда? Бабине літо. У листопаді. Ти їв?"


“Ні, нічого. У мене був пізній сніданок у три. Чи залишився минулої ночі, і ми проспали допізна".


“ Ходімо на вулицю. Оуен там. Тобі принесуть вина.


“Ні, правда. Нічого."


Вони попрямували назад по стежці, і коротку відстань між ними заповнила густа тиша. Ліз запитала про поїздку на поїзді.


"Пізно, але воно дісталося сюди".


"З ким би тебе підвезли"


“Якийсь хлопець. Здається, я навчався в середній школі з його сином. Він весь час говорив про Боббі. Як ніби я повинен знати, хто такий Боббі, якщо він не назвав мені своє прізвище ".


“ Боббі Келсо. Він твого віку. Його батько високий, лисий?


"Я думаю", - неуважно сказала Порція, дивлячись на чорне озеро.


Ліз подивилася їй в очі. “ Тебе так давно тут не було.


Порція видала звук, який міг бути смішком або всхлипыванием. Залишок шляху до патіо вони пройшли мовчки.


"Ласкаво просимо," сказав Оуен, встаючи. Він поцілував невістку в щоку. “ Ми вже майже відмовилися від тебе.


“Так, ну, одну справу за іншою. Не було можливості подзвонити. Вибач".


“Без проблем. Тут, в селі, ми гнучкі. Випийте вина".


"Її підвіз Ірв Келсо", - сказала Ліз. Потім вона вказала на шезлонг. “Сідай. Я відкрию ще пляшку. Нам ще багато чого треба надолужити ".


Але Порція не села. “Ні, спасибі. Ще досить рано, чи не так? Чому б нам не покінчити з брудною роботою?"


У тиші, що наступила Ліз перевела погляд з сестри на чоловіка, потім назад. "Ну..."


- Якщо тільки це не завдасть клопоту, - наполягала Порція.


Оуен похитав головою. “ Не зовсім.


Ліз коливалася. “ Ти не хочеш посидіти кілька хвилин? У нас попереду весь завтрашній день.


"Ні, давай просто зробимо це". Вона засміялася. "Як сказано в рекламі".


Оуен повернувся до молодої жінки. Його обличчя було в тіні, і Ліз не могла розгледіти його вираження. “ Якщо хочеш. Все в кабінеті.


Він пішов першим, і Порція, кинувши погляд на свою старшу сестру, пішла за ним.


Ліз на мить затрималася у внутрішньому дворику. Вона задула свічку і підняла її. Потім вона теж попрямувала до будинку, супроводжувана блискучою росою, піднятої з трави і обсипалася з шкарпеток її черевик, в той час як над нею в нічному небі Кассіопея ставала розпливчатою, потім темна, потім невидимою за клином чорних хмар.


Він йшов по посипаної піском під'їзній доріжці, проходячи крізь калюжі світла з-під застарілих круглих ламп, що стирчать з нерівною гранітної стіни. Звідкись зверху жінка, відома тільки йому як пацієнтка 223-81, задихаючись, голосила, оплакуючи втрату чогось, що знала тільки вона.


Він зупинився біля заґратованої дерев'яних дверей поруч з вантажним майданчиком. В срібну пластикову коробку, недоречну в цій майже середньовічній обстановці, чоловік середніх років вставив пластикову картку і відчинив дверцята. Всередині півдюжини чоловіків і жінок у білих куртках або синіх комбінезонах поглянули на нього. Потім вони ніяково відвели очі.


Молодий лікар у білій куртці, з нервовими чорними волоссям і повними губами швидко підійшов до нього і прошепотів: "Все гірше, ніж ми думали".


"Гірше, Пітер?" - неуважно запитав доктор Рональд Адлер, втупившись на каталку. “Я не знаю про це. Я очікую, що все буде дуже погано".


Він відкинув з очей розпатлане пісочно-сірі волосся і довгим пальцем доторкнувся до тонкого мясистому підборіддя, дивлячись на тіло. Труп був величезним і лисим, на правому біцепсі виднілася змащена часом татуювання. Масивну шию опоясывало червоне пляма. Його спина була такою ж темною від запеченої крові, як і бліде обличчя.


Адлер жестом підкликав молодого лікаря. “Ходімо в мій кабінет. Чому тут всі ці люди? Виженете їх! У мій кабінет. Зараз же."


Зникнувши у вузькому дверному отворі, двоє чоловіків пішли по напівтемним коридором, єдиними звуками були їхні кроки і слабкий виття, який міг належати або Пацієнту 223-81, або вітром, врывавшемуся в щілини у будинку, побудованому століття тому. Стіни кабінету Адлера були зроблені з того ж червоного граніту, який використовувався у всій лікарні, але він був її директором, тому стіни були обшиті панелями. Однак, оскільки це була державна лікарня, "полин" була фальшивою і сильно спотвореної. Кабінет був схожий на кабінет поручителя або адвоката, що переслідує "швидку допомогу".


Адлер включив світло і кинув пальто на оббитий гудзиками диван. Сьогоднішній дзвінок застав його між ніг дружини, і він схопився з ліжка і поспіхом одягнувся. Тільки тепер він помітив, що забув ремінь, і штани висіли нижче його невеликого живота. Це збентежило його, і він швидко сів на свій робочий стілець. Він на мить озирнувся на телефон, немов дивуючись, що той не дзвонить.


Звертаючись до молодій людині, своєму асистентові, Адлер сказав: “Давайте закінчимо, доктор. Не баріться. Сядьте і розкажіть мені".


“Деталі досить уривчасті. Він складний як Каллаган." Пітер Граймс вказав скуйовдженим волоссям на тіло у вантажній платформі. "Ми думаємо, що він..."


Адлер перервав його. - І він...?


“ Той, що втік? Майкл Грубек. Номер 458-94.


“ Продовжуйте. "Адлер обережно поворушив пальцями, і Граймс поклав перед директором пошарпану білу папку.


“ Хрубек, здається...


“Він був тим чолов'ягою? Не думав, що він баламут".


“ Ніколи ним не був. До сьогоднішнього дня. Граймс продовжував втягувати губи, як риба, жує воду, і оголювати маленькі рівні зуби. Адлєру це здалося огидним, і він уткнувся обличчям у папку. Молодий лікар продовжив: “Він поголив голову, щоб бути схожим на Каллагана. Для цього вкрав бритву. Потім він пофарбував особа в синій колір. Зламав ручку і змішав чорнило з— " Очі Адлера метнулися до Граймсу з виразом чи гніву, то замішання. Молодий чоловік швидко сказав: “ Потім він заліз на годину в морозильну камеру. Будь-який інший давно б помер. Як раз перед тим, як приїхали хлопці коронера, щоб забрати Каллагана, Грубек сховав труп і заліз у мішок для трупів. Санітари заглянули всередину, побачили холодне синє тіло і...


Гавкаючий смішок зірвався з тонких губ директора, на яких, до свого шоку, він відчув запах своєї дружини. Посмішка зникла. “Блакитний? Неймовірно. Синій?"


Каллаган помер, пояснив Граймс, від удушення. "Він був синім, коли його знайшли сьогодні вдень".


- Тоді він недовго був синім, мій друг. Як тільки з нього зрізали простирадло, він став не синім. Невже гребаные санітари про це не подумали?"


“ Ну що ж, - сказав Пітер Граймс, не знаючи, що додати.


"Він заподіяв шкоду хлопчикам з м'ясного фургона?" Запитав Адлер. У якийсь момент сьогодні ввечері йому доведеться підрахувати, скільки людей можуть подати в суд на державу в результаті втечі.


“Ні. Вони сказали, що переслідували його, але він зник".


“Вони переслідували його. Я впевнений". Адлер сардонически зітхнув і повернувся до справи. Він жестом попросив Граймса помовчати і почав читати про Майкла Грубеке.


Діагноз DSM-III: Параноїдальна шизофренія... Моносимптоматический маячня... Стверджує, що був госпіталізований в сімнадцяти лікарнях і втік з семи з них. Неподтверждено.


Адлер глянув на свого помічника. "Втік з семи лікарень?" Перш ніж молодий чоловік зміг відповісти на питання, на який насправді відповіді не було, директор знову почав читати.


... здійснено на невизначений термін у відповідності зі статтею 403 Закону штату про психічне здоров'я... Галюцинації (слухові, невізуальні)... підданий важким панічних атак, під час яких П. може впадати в психотичні лють. Інтелект П. середній / вище середнього... З працею обробляє тільки самі абстрактні думки... Вважає, що його переслідують за ним шпигують. Вірить, що інші ненавидять його і про нього пліткують... Помсту й відплату, часто в біблійному або історичному контексті, здаються невід'ємною частиною його омани... Особлива ворожість по відношенню до жінок...


Потім Адлер зачитав звіт приймального небіжчика про ріст, вагу, силу Хрубека, загальному доброму самопочутті та войовничості. Обличчя його залишалося спокійним, хоча серце прискорило кілька ударів, і він подумав зі страхом і клінічним захопленням: "Цей сучий син - звір-убивця". Господи Ісусе.


“В даний час контролюється хлорпромазину гідрохлоридом, 3200 мг / добу. у розділених дозах'. Це правда, Пітер?"


“ Так. Боюся, що так. Три грами торазина.


"Чорт," прошепотів Адлер.


"Про який ..." Асистент похитнувся на столі, натиснувши великими пальцями на стос книг, пальці стали яскраво-червоними від тиску.


“Давай візьмемо це. Все це".


"Він жартував над своїми ліками".


Адлер відчув, як по його обличчю пробігла гаряча хвиля. Він прошепотів: "Скажи мені".


"Там був фільм".


"В кіно?"


Граймс клацнув двома нестрижеными нігтями. “ Пригодницький фільм. І герой прикинувся, що прийняв якийсь наркотик або щось в цьому роді...


“ Ти маєш на увазі, в кімнаті відпочинку?... Що ти хочеш мені сказати?


“ Пригодницький фільм. Але насправді він їх не брав. Таблетки. Він прикинувся, що брав, але потім розжував їх і виплюнув. Харрісон Форд, я думаю. Багато пацієнтів робили це протягом декількох днів після цього. Я думаю, ніхто не думав, що Грубек настільки когнітивно функціональний, тому вони не спостерігали за ним так пильно. Або, може бути, це був Нік Нолті ".


Адлер повільно видихнув. “ Як довго він не вживав льодяники?


“ Чотири дні. Що ж, нехай буде п'ять.


Порившись в своїх впорядкованих думках, Адлер вибрав картотеку психофармакології і зазирнув усередину. Психотическое поведінка у шизофреніків контролюється антипсихотичними препаратами. До торазіну немає фізичної залежності, як до наркотиків, але відмова від нього викличе у Грубека нудоту, запаморочення, пітливість і сильну нервозність, що збільшить ймовірність нападів паніки.


А паніка - це те, що робило шизофреніків небезпечними.


Під дією торазина пацієнти начебто Грубека іноді впадають в психотичні лють. Іноді вони вбивають.


Іноді голоси говорять їм, яку гарну роботу вони виконали з ножем або бейсбольною битою, і пропонують їм вийти і зробити це знову.


Адлер зазначив, що Грубек також страждав важкою безсонням. Це означало, що чоловік буде спати два або три дні — прекрасна можливість досить щедро поширити своє каліцтво.


Стогони ставали все голосніше, заповнюючи напівтемний кабінет. Долоні Адлера піднялися до щік. Він знову відчув запах своєї дружини. Йому знову захотілося повернути час назад на годину. І знову він пошкодував, що ніколи не чув про Майкла Хрубеке.


“ Як ми дізналися про Торазине? - запитав я.


"Один з санітарів," пояснив Граймс, знову запиваючи водою. “ Він знайшов це під матрацом Грубека.


"Хто?"


"Стю Лоу".


“Хто ще знає? Про те, що він жував цукерку?"


“ Він, я, ти. Старша медсестра. Лоу розповів їй.


“Про, це просто здорово. Тепер послухай мене. Скажи Лоу ... скажи йому, що це його робота, якщо він коли-небудь повторить це. Жодного паршивого слова. Почекай ..." Тривожна думка прийшла у голову Адлєру, і він запитав: "Морг знаходиться у відділенні C. Як, чорт візьми, Хрубек отримав доступ до нього?"


"Я не знаю".


"Що ж, з'ясуй".


"Все це сталося дуже швидко, надзвичайно швидко", - випалила схвильована асистентка. “У нас немає і половини необхідної інформації. Я збираю файли, обдзвонюю людей".


"Не дзвони людям".


"Прошу пробачення?"


- Не дзвони нікому з цього приводу без мого дозволу, - гаркнув Адлер.


"Ну, правління..."


"Господи, чувак, особливо дошка".


"Я ще не зробив цього," швидко відповів Граймс, гадаючи, куди поділася його самовпевненість.


“ Боже милостивий! Адлер вибухнув. “ Ви ще не подзвонили в поліцію?


“Ні, немає. Звичайно, ні". Цей дзвінок він збирався зробити як раз в той момент, коли Адлер приїхав в лікарню. Граймс з тривогою помітив, як сильно тремтять його власні пальці. Він задавався питанням, чи не станеться у нього травма блукаючого нерва і не впаде він у непритомність. Чи не попісає на підлогу свого боса.


"Давай подумаємо про це, добре?" Адлер задумався. "Він напевно блукає десь поблизу"... "Де це було?"


"Стінсон".


Адлер тихо повторив ім'я, потім доторкнувся до папки вісьмома твердими кінчиками пальців, немов не даючи їй піднятися в чорнильну стратосферу його вікторіанського офісу для душевнохворих. Його настрій трохи покращився. “ Хто були санітари, які перетягували тіло з моргу в катафалк?


“Лоу був одним з них. Я думаю, що Френк Джессап був іншим ".


“ Пришліть до мене. - Забувши про свої погано сидять брюках, Адлер встав і підійшов до брудного вікна. Його не мили шість місяців. "Ви несете відповідальність," суворо сказав Адлер, " за збереження цього в повному секреті. Зрозуміло?


"Так, сер," автоматично відповів Граймс.


“ І, чорт візьми, з'ясуй, як він вибрався з відділення Е.


"Так, сер".


“Якщо хто-небудь Розповість... персоналу. Якщо хто-небудь що-небудь повідомить пресі, його звільнять. Ні поліції, ні преси. Надішліть цих хлопців сюди. Важка у нас тут робота, чи не так? Ти не згоден? Знайди мені санітарів. Зараз же."


"Ронні, ти відчуваєш себе краще?"


"Я в порядку", - відрізав молодий щільний чоловік. “Ну і що? Я маю на увазі, що ти збираєшся з цим робити? Чесно.


Доктор Річард Колер відчув, як дешеві пружини ліжка підскочили під вагою Ронні, коли пацієнт відсунувся від нього до узголів'я, як ніби Колер був розбещувачем. Очі Ронні підозріло забігали вгору-вниз, коли він оглянув людини, який був його батьком, братом, другом, наставником і лікарем протягом останніх шести місяців. Він уважно вивчав в'ється бахрому рідіючого волосся доктора, його кістляве обличчя, вузькі плечі і талію завдовжки тридцять один дюйм. Здавалося, він запам'ятовував ці риси, щоб мати на увазі гарне опис, коли повідомить про Кольорі в поліцію.


"Тобі незручно, Ронні?"


“Я не можу цього зробити, я не можу зробити цього, доктор. Мені стає дуже страшно." Він заскиглив, як несправедливо звинувачений дитина. Потім, раптово образумившись, він сказав невимушено: "В основному це консервний ніж".


“Це була кухня? Вся робота на кухні?"


"Ні, ні, ні", - заскиглив він. “Відкривачка для консервів. Це занадто багато. Я не розумію, чому ти цього не розумієш.


Тіло Колера стрясла позіхання. Він відчув нестерпну тугу за сну. Він не спав з трьох годин ночі і був тут, у реабілітаційному центрі, з дев'яти. Колер допомагав пацієнтам готувати сніданок і мити посуд. В 10:00 він відправив чотирьох з них на роботу з частковою зайнятістю, консультуючись з роботодавцями про своїх пацієнтів і виступаючи посередником в невеликих суперечках від їх імені.


Решту дня він провів з рештою п'ятьма пацієнтами, які не були зайняті або у яких сьогодні, в неділю, був вихідний. Кожен з молодих чоловіків і жінок пройшов сеанс психотерапії з Кольором, а потім повернувся до рутинних обов'язків з ведення домашнього господарства. Вони розділилися на проектні групи, які виконували те, що для здорових людей було до абсурду простими задачами: чистили картоплю, мили листя салату на вечерю, мили вікна і ванні кімнати, збирали сміття для вторинної переробки, читали один одному вголос. Деякі опустили голови і виконали своє завдання, рішуче насупивши брови. Інші кусали губи, або вищипували брови, або плакали, або були близькі до гіпервентиляції від такого випробування. Зрештою робота була виконана.


А потім - катастрофа.


Незадовго до вечері у Ронні стався напад. Пацієнт, що стояв поруч з ним, відкрив банку тунця електричним відкривачкою, і Ронні з криком вибіг з кухні, викликавши ланцюгову реакцію істерії у декількох інших пацієнтів. Колер нарешті відновив порядок, і вони сіли вечеряти, Колер разом з ними. Їжа була з'їдена, посуд вимитий, в будинку наведений порядок, ігри зіграні, телевізійні програми переглянуті (повтор "Ура" був вибором більшості учасників вечора, і меншість M * A * S * H неохоче підкорялося цього рішення). Потім приймалися ліків з соком або выпивался рідкий торазин зі смаком апельсина, і наставав час сну.


Колер знайшов Ронні, який ховався в кутку своєї кімнати.


"Що б ви хотіли зробити з шумом?" Тепер Колер запитав.


"Я не знаю!" Голос пацієнта був глухим, коли він жував мова — спроба зволожити рот, болісно сухий з-за прийому прокетазина.


Адаптація викликає стрес — найскладніше, з чим доводиться справлятися шизофренікам, — і, розмірковував Колер, Ронні було до чого пристосовуватися тут, в будинку пристарілих. Йому доводилося приймати рішення. Враховувати симпатії і антипатії людей, що живуть з ним. Він повинен був планувати заздалегідь. Безпека лікарні була втрачена. Тут він щодня стикався з подібними проблемами, і пригнічений Колер бачив, що молодий чоловік програє битву.


Зовні, смутно помітний у темряві, була галявина, яку пацієнти все літо ретельно підстригали, а тепер вручну очистили від усіх листків, які помилково впали на неї. Колер зосередився на вікні і побачив у чорному відображенні своє виснажене обличчя, очі, схожі на западинки, занадто вузьке підборіддя. В тисячний раз за цей рік він подумав про те, щоб відростити бороду, щоб підкреслити свої риси.


"Завтра," сказав Колер свого нещасного пацієнту, "ми щось зробимо".


“ Завтра? Це просто здорово. Завтра я можу бути мертвим, і ви теж, містере. Не забувай про це, — огризнувся пацієнт, насміхаючись над людиною, якій він був зобов'язаний не тільки таким душевним спокоєм, яким володів, але, ймовірно, і своїм життям.


Ще до того, як Річард Колер вирішив поступити в медичну школу, він навчився не ображатися на те, що говорять або роблять пацієнти з шизофренією. Якщо слова Ронні його взагалі стурбували, то тільки тому, що вони давали уявлення про рецидив захворювання пацієнта.


Це була одна з клінічних помилок Колера. Пацієнт, мимоволі поміщений в лікарню штату Марсден, добре відреагував на проведене там лікування. Після багатьох спроб підібрати потрібні ліки та дозування Колер почав лікувати його за допомогою психотерапії. Він домігся значного прогресу. Коли однієї з пацієнток будинку престарілих стало настільки краще, що вона змогла переїхати у власну квартиру, Колер помістила сюди Ронні. Однак відразу ж стреси, що супроводжували спільне проживання, виявили найгірші прояви хвороби Ронні, і він регресував, ставши похмурим, защищающимся і параноїдальним.


"Я тобі не довіряю", - гаркнув Ронні. “До біса ясно, що тут відбувається, і мені це зовсім не подобається. І сьогодні ввечері буде гроза. Електрична буря; електричний консервний ніж. Зрозумів? Я маю на увазі, ти кажеш мені, що я можу зробити це, я можу зробити то. Ну, це нісенітниця собача!"


В своїй ідеальній пам'яті Колер зробив коротку уявну позначку про використання Ронні дієслова “може" і джерелі його панічної атаки сьогодні ввечері. Було вже надто пізно, щоб щось зробити у зв'язку з цим спостереженням, але він перегляне досьє молодої людини завтра в своєму офісі в Марсдене і напише звіт. Він потягнувся і почув, як хруснула кістка. "Ти хотіла б повернутися в лікарню, Ронні?" - запитав він, хоча лікар вже прийняв це рішення.


“Ось до чого я хилю. Там немає такого шуму".


"Ні, так спокійніше".


“Я думаю, що хотів би повернутися, доктор. Я повинен повернутися", - сказав Ронні, як ніби програвав спір. “ Причин занадто багато, щоб їх перераховувати.


“Тоді ми зробимо це. У вівторок. А зараз тобі треба трохи поспати".


Ронні, все ще одягнений, згорнувся калачиком на боці. Колер наполіг, щоб він одягнув піжаму і як слід заліз під ковдру, що він і зробив без коментарів. Він наказав Колеру залишити світло включеним і не побажав спокійної ночі, коли лікар вийшов з його палати.


Колер пройшовся по першому поверху будинку, побажав спокійної ночі пацієнтам, які ще не спали, і поговорив з нічним санітаром, який сидів у вітальні і дивився телевізор.


У відкрите вікно вдерся вітерець, і, залучений ним, Колер вийшов на вулицю. Ніч була дивно теплою для листопада. Це нагадало йому один осінній вечір на останньому курсі медичної школи в Дьюке. Він згадав, як ішов по льотному полю з трапа "Юнайтед 737". В тому році поїздка між аеропортами Ла Гуардіа і Ролі-Дарем була для нього як поїздка на роботу; він подолав десятки тисяч миль між двома містами. Ніч, про яку він думав, була його поверненням з Нью-Йорка після канікул на День Подяки. Більшу частину самих канікул він провів у психіатричній лікарні Мюррей-Хілл на Манхеттені, а наступну за ними п'ятницю - в кабінеті батька, слухаючи, як старий переконливо доводить, а потім войовничо наполягає на тому, щоб його син зайнявся внутрішньою медициною, дійшовши до того, що поставив умовою своєї подальшої фінансової підтримки освіти молодої людини вибір спеціальності.


На наступний день юний Річард Колер подякував отцю за гостинність, вечірнім рейсом вилетів назад до коледжу й, коли в понеділок заняття відновилися, в 9:00 ранку був в офісі скарбника, подаючи заяву на отримання студентського кредиту, який дозволив би йому продовжити вивчення психіатрії.


Колер знову болісно позіхнув, представивши свій будинок — кондомініум в півгодини їзди звідси. Це була сільська місцевість, де він міг дозволити собі дуже великий будинок і багато власності. Але метою Колера було відмовитися від землі заради зручності. Для нього не було ні стрижки газонів, ні озеленення, ні фарбування. Він хотів місце, куди міг би втекти, маленьке і замкнутий. Дві спальні, дві ванні кімнати та тераса. Не те щоб у ньому не було елементів розкоші — в кондомініумі була одна з небагатьох кедрових гідромасажних ванн в цій частині штату, кілька полотен Костаби і Хокні та кухня, яку називали "дизайнерської" ("Але хіба не все кухні, - лукаво запитав він у брокера з нерухомості, - спроектовані кимось?" і насолоджувався її улесливим сміхом). Кондомініум, розташований на вершині пагорба, звідки відкривався вид на милі і милі клаптевих лісів і сільськогосподарських угідь вдень і на виблискуючі вогні Бойлстона вночі, був — в буквальному сенсі — островом розсудливості Колера в самому божевільному світі.


І все ж сьогодні ввечері він повернувся в реабілітаційний центр і піднявся по скрипучих сходах в кімнату розміром десять на дванадцять футів, в якій стояли тільки ліжко, комод і металеве дзеркало, прикріплене до стіни.


Він зняв піджак і послабив краватку, потім ліг на ліжко і скинув туфлі. Він подивився у вікно на тьмяну розсип зірок, потім, опустивши очі, побачив пасмо хмар на заході, разрезавшую небо навпіл. Буря. Він чув, що це повинно було бути погано. Хоча сам він любив дощ, він сподівався, що не буде ніякого грому, який налякав багатьох його пацієнтів. Але це занепокоєння тут же вилетів у нього з голови, як тільки він заплющив очі. Сон був усім, про що він міг зараз думати. Він відчував її смак. Він відчував, як від втоми ниють ноги. Він позіхнув, на очі навернулися холодні сльози. І менше ніж через шістдесят секунд він заснув.


3


Вони розписалися дюжину разів і стали мільйонерами.


Сотня аркушів паперу, списаних корявим почерком, заснованих такими словами, як "беручи до уваги" і "справжнім", лежали на столі перед двома жінками. Письмові свідчення під присягою, квитанції, податкові декларації, звільнення від відповідальності, довіреності. Оуен, суворий і дуже схожий на юриста, поширював кожен документ і говорив: “Належним чином оформлене" кожен раз, коли на аркуші була надряпана підпис. Він ставив нотаріальну друк і підписував своє ім'я Монбланом, а потім зазначав інший пункт в заключному аркуші. Порцію, здавалося, бавила його суворість, і вона була на грані того, щоб підколоти його з цього приводу. Ліз, з іншого боку, — після шести років шлюбу — звикла до того, що її чоловік грає в дурника, і мало звертала уваги на його серйозність.


"Я відчуваю себе, - сказала вона, - як президент, який підписує міжнародний договір".


Вони втрьох сиділи в кабінеті, оточивши масивний письмовий стіл з чорного червоного дерева, який батько Ліз купив в Барселоні в шістдесятих. З цієї нагоди — закриття його помістя — Ліз відкопала декупажний плакат з шелаком, який вона сама зробила десять років тому. Це було прикрасою вечірки, що послідувала за продажем бізнесу її батька і його відходом на пенсію. На лівій стороні полотна була наклеєна фотографія самої першої вивіски його компанії - маленького прямокутника, розфарбованого вручну на початку п'ятдесятих років, на якому було написано: L Auberget et Fils Ltd. Поруч була глянцева фотографія величезного рекламного щита, венчавшего компанію при продажу: L Auberget Liquor Importing, Inc. По краю Ліз старанно і чітко зобразила виноградні лози фіолетовим і зеленим маркером. Роки надали шеллаковому покриттю глибокий болісно-жовтий колір.


Хоча старий ніколи не обговорював компанію зі своїми доньками (спадкоємця чоловічої статі не було; fils був виключно для іміджу), Ліз — як душеприказчица стану — дізналася, яким приголомшливим бізнесменом був її батько. За його частим отлучкам протягом усього її дитинства вона знала, що він був залежний від своєї роботи. Але вона ніколи не здогадувалася, поки не померла їх мати і гроші не перейшли до неї і Порції, скільки саме накопичила ця важка робота: дев'ять мільйонів плюс цей будинок, кооператив на П'ятій авеню і котедж за межами Лісабона.


Оуен зібрав папери і склав їх в акуратні пачки, наклеївши на кожну жовту наклейку, позначену його квадратним почерком.


“ Я распоряжусь, щоб для тебе зробили копії, Порція.


"Бережіть їх," попередила Ліз.


Порція стулила губи від материнського тони, і Ліз скривилася, підшукуючи спосіб вибачитися. Але перш ніж вона змогла підібрати слова, Оуен взяв зі столу пляшку шампанського і відкрив її. Він налив три склянки.


"Вип'ємо за..." Початку Ліз і помітила, що інші очікувально дивляться на неї. Вона сказала перше, що прийшло їй в голову. "Батько і мати".


Задзвеніли келихи один про одного.


"Практично кажучи," пояснив Оуен, " це кінець стану. Більша частина переказів і виплат проведена. У нас відкрито ще один рахунок. Це за невиплачені гонорари — виконавцю, юридичній фірмі і бухгалтеру. О, і ще по одному маленькому справі. Він подивився на Ліз. - Ти їй сказав? - запитав я.


Ліз похитала головою.


Порція не зводила очей з Оуена. “ Сказати мені що?


“Ми тільки що отримали повідомлення у п'ятницю. На вас подадуть до суду".


"Що?"


"Виклик спадкоємців".


“Ні! Хто?"


“ Ця проблема за заповітом твого батька.


“ Яка проблема? Десь стався збій? Порція подивилася на Оуена з веселим підозрою.


“Не від мене його не було. Я не складав чернетку. Я говорю про проблему з його школою. Хіба це ні про що не говорить?"


Порція похитала головою, і Оуен продовжив, пояснивши, що коли Ендрю Наповнююча Обергет помер, він залишив все своє майно в довірче керування своїй дружині. Коли вона померла, гроші перейшли до дочок, а невелику спадщину дісталося його альма-матер, приватного коледжу в Массачусетсі.


"О, благослови мене, бо я згрішила", - саркастично прошепотіла Порція і перехрестилася. Їх батько часто згадував — благоговійно і дуже докладно — про своїх днями в Кенсингтонському коледжі.


“ Заповіт було розраховане на тисячу.


“Ну і що? Нехай вони це отримають".


Оуен розсміявся. “Про, але вони не хочуть цього. Вони хочуть мільйон, який він збирався залишити їм спочатку".


- Мільйон?


“Приблизно за рік до його смерті, - продовжила Ліз, - в школу почали приймати жінок. Це було досить погано. Але там також була прийнята резолюція, яка забороняє дискримінацію за ознакою статі і сексуальної орієнтації. Ти повинна все це знати, Порція. Вона повернулася до чоловіка. “ Хіба ти не відправляв їй копії листування?


“Будь ласка, Ліз, трохи поваги. Вона бенефіціар. Її довелося копіювати".


“Напевно, я його отримав. Але, знаєш, якщо на ньому фірмовий бланк юриста, а всередині немає чека, хто зверне на це увагу?"


Ліз почала говорити, але промовчала. Оуен продовжив: “Твій батько вніс доповнення в свій заповіт, скоротивши суму, яку він заповів школі, до тисячі. В знак протесту ".


"Старе лайно".


"Порція!"


“Коли він написав канцлеру, повідомивши йому про зміни, він сказав, що не був, я в значній мірі цитую, він не був проти жінок та девіантів. Він просто був за традицію".


"Я повторюю, що за лайно".


"Школа заперечує додаток".


"Що ж нам робити?"


“По суті, все, що нам потрібно зробити, це зберегти суму, яка дорівнює їх первісній заповітом, на рахунку нерухомості до тих пір, поки все не буде врегульовано. Вам не потрібно турбуватися. Ми виграємо. Але нам все одно потрібно виконати всі формальності.


"Не хвилюєшся?" Випалила Порція. "Це мільйон доларів".


"О, вони програють", - оголосив Оуен. “Він дійсно виконав доповнення під час того заклинання, коли досить регулярно брав Перкодан, а Ліз проводила багато часу вдома. Це те, що збирається довести юрист школи. Брак можливостей і неправомірне вплив з боку одного з інших бенефіціарів ".


"Чому ти кажеш, що вони не переможуть?"


З похмурим обличчям Ліз надпила шампанського. “ Я не хочу чути це знову.


Її чоловік посміхнувся.


“ Я серйозно, Оуен.


Він сказав своїй невістці: “Юрист школи? Я провів невелике розслідування. Виявляється, він вів переговори про контракти від імені школи з компанією, в якій його дружина має великий інтерес. Серйозний конфлікт інтересів. І кримінальний злочин, між іншим. Я збираюся запропонувати йому чотири або п'ять доларів в якості компенсації.


Ліз сказала Порції: “В його вустах це звучить як законна тактика. Для мене це шантаж".


"Звичайно, це шантаж", - сказала Порція. “І що? Але ти думаєш, цей юрист умовить школу погодитися?"


"Він буде... переконливий, я впевнений", - сказав Оуен. "Якщо тільки він не хоче змінити адресу на Чоловічу колонію Брайдуэлл".


"Так що, по суті, він в дупі". Порція розсміялася. Вона підняла свій келих. "Хороша робота, адвокат".


Оуен постукав своїм келихом за її келиху.


Порція допила шампанське і дозволила Оуену налити їй ще. Звертаючись до сестри, вона сказала: “Я б не стала ставитися до цього хлопця погано, Ліз. Він може зробити з тобою те ж, що і з іншими".


Кам'яний фасад Оуена зісковзнув, і він коротко розсміявся.


Ліз сказала: “Напевно, я просто відчуваю себе ображеною. Я навіть не знала, що школа отримає якісь гроші за заповітом. Я маю на увазі, ти можеш уявити, що батько взагалі говорить зі мною про це? Неправомірне вплив? Я кажу, нехай вони подадуть в суд ".


"Ну, я кажу, нехай з цим розбирається наш юрист". З волоссям робочої дівчинки, обрамленими чорній мереживній пов'язкою на голові, Порція, здавалося, чудесним чином перенеслася у шість або сім років — вік, в якому вперше стало ясно, що сестри будуть такими різними людьми. Ліз відчувала, що цей процес, здавалося, тривав дюймами і милями, навіть сьогодні вночі.


Оуен налив ще Моэта. “ Ніколи б не було проблем, якби твій батько тримав свої гроші при собі рот на замку. Мораль така: жодне добра справа не залишається безкарним.


“ Твої послуги коштують дорого, Оуен? - Криво усміхнувшись, спитала Порція.


“ Ніколи. Принаймні, не для красивих жінок. Це прописано в моєму контракті.


Ліз стала між цими двома людьми, пов'язаними з нею кров'ю і законом, і обняла Оуена. "Бачиш, чому він викликає такий дощ?"


"Не може бути сильного дощу, якщо він не заряджається".


“ Я не говорив, що я безкоштовний. Оуен подивився на Порцію. “ Я просто сказав, що я недорогий. За якість завжди доводиться платити.


Ліз попрямувала до сходів. “ Порція, йди сюди. Я хочу тобі дещо показати.


Сестри залишили Оуена складати папери і піднялися нагору. Тиша знову стала щільною, і Ліз зрозуміла, що саме присутність її чоловіка зробило можливим розмова між сестрами.


“ Поїхали. "Вона постала перед Порцією, а потім штовхнула двері в маленьку спальню, включивши верхнє світло. "Voilà."


Порція кивала, вивчаючи нещодавно оброблену кімнату. Ліз провела в цьому будинку місяць, зробивши десятки поїздок до Ральфу Лорену і Лора Ешлі за тканинами і шпалерами, в антикварні магазини за меблями. Їй вдалося знайти стару ліжко з балдахіном, яка була практично ідентична тій, що стояла біля Порції, коли це була її кімната багато років тому.


"Що ти про це думаєш?"


“ Ми займаємося оформленням інтер'єрів, чи не так?


“Це той же матеріал для штор. Дивно, що я його знайшла. Може бути, трохи пожовтів, от і все. Пам'ятаєш, як ми допомагали мамі їх шити? Мені було, скільки, чотирнадцять? Тобі було дев'ять.


“Я не пам'ятаю. Можливо".


Ліз подивилася жінці в очі.


"Що за робота", - сказала Порція, повільно описуючи кола овального плетеному килиму. “Неймовірно. Коли я була тут в останній раз, це виглядало як старий хижу. Мама просто відправила б все до біса.


Тоді чому тобі це не подобається? Ліз мовчки ворожила.


Вона запитала: "Пам'ятаєш Пуху?" - і кивнула на облезлого ведмедика Стейфа, чиї скляні очі неуважно дивилися в кут кімнати, де з'явилася мерехтлива павутина з тих пір, як Ліз в останній раз прибирала тут добу тому.


Порція торкнулася носа ведмедя, потім відступила до дверей і схрестила руки на грудях.


"У чому справа?" Запитала Ліз.


“ Просто я не впевнена, що зможу залишитися.


"Що ти маєш на увазі?"


"Насправді я цього не планував".


- Ти говориш про сьогоднішньому вечорі? Порція, правда?... Вже занадто пізно йти.


“ Потяги ходять всю ніч.


Обличчя Ліз спалахнуло. “ Я думала, ти пробудеш тут пару днів.


“Я знаю, ми говорили про це. Я ... я думаю, я справді волів би просто повернутися на поїзді. Я повинен був сказати тобі ".


“Ти навіть не подзвонила і не сказала, що запізнишся. Ти навіть не сказала нам, що тебе підвезли. Ти просто з'являєшся, забираєш свої гроші і їдеш?"


"Ліз".


“Але ти не можеш просто сидіти в поїзді дві години, а потім розвернутися і поїхати назад. Це безумство." Ліз підійшла до ліжка. Вона потягнулася за ведмедем, але передумала. Вона сіла на покривало із синелі. “ Порція, ми не розмовляли кілька місяців. З минулого літа ми і словом не обмовилися.


Порція допила шампанське і поставила келих на туалетний столик. На її обличчі з'явилося питальне вираз.


"Ти знаєш, про що я говорю", - сказала Ліз.


“Прямо зараз мені важко їхати. І я переживаємо важкі часи ".


- Коли буде вдалий час?


Порція обвела руками кімнату. “Мені шкода, що ти пішла на всю цю роботу. Може бути, на наступному тижні. Через пару тижнів. Я прийду раніше. Проведи день".


Тишу раптово порушив голос Оуена, різко зве Ліз. Вражена, вона подивилася на двері, потім знову на свої коліна і виявила, що все-таки взяла ведмедя. Вона різко встала, поклавши іграшку назад на подушку.


"Ліз" пролунав наполегливий голос Оуена, " спустися сюди.


"Йду". Потім Ліз повернулася до сестри. Вона сказала,


"Давай поговоримо про це", - і перш ніж Порція встигла відкрити рот, щоб заперечити, вийшла з кімнати.


"Це пахне прочуханкою".


"Ну, я б припустив".


Перед двома чоловіками простягалася крута долина, піднімалася на п'ятдесят футів над ними, заповнена чорними камінням, переплетеннями виноградних лоз і гілок без кори, багато мертвих і гнилих. Волога блищала на підліску, як мільйон зміїних лусочок, і роса фарбувала їх комбінезони в той же темно-синій колір, що й уніформа, коли вони працювали у Відділенні Сечі і лайна.


“ Подивися на це. Звідки ми взагалі знаємо, що це його слід?


“ Тому що у нього чотирнадцятий розмір, і він босоніж. Як ти, чорт візьми, думаєш, що це таке? А тепер мовчи.


Місяць ховалася за хмарами, і в сгущающейся темряві кожному чоловікові здалося, що відкрилася перед ним сцена була прямо з фільму жахів.


“ Слухай, хотів запитати — ти долбишь виродків Псалтырем?


"Секретарка Адлера?" Стюарт Лоу хихикнув. “Як ніби це було б дійсно розумно з його боку. Я дійсно думаю, що нам слід більше скиглити. Ніхто з нас не повинен був приходити. Ми не копи.


Чоловіки були великими — м'язистими і високими - і хизувалися короткими стрижками. Лоу був блондином. Френк Джессап був брюнетом. Вони були добродушні і не відчували ні ненависті, ні любові до знаходяться під їх опікою чоловікам і жінкам, які потрапили в біду. Їх робота була роботою, і вони були раді, що їм платять пристойні гроші в районі, де грошей на будь-яку роботу було мало.


Однак вони не були задоволені цим призначенням на сьогоднішній вечір.


"Це була чесна помилка", - пробурмотів Лоу. "Хто б міг подумати, що він зробить те, що він зробив?"


Джессап притулився до сосни, і його ніздрі затріпотіли від запаху скипидару. “ Як щодо Мони? Ти трахаешь її?


"Хто?"


“Мона Кабрилл. Мона Плакса. Медсестра. З відділення D."


“О. Точно. Немає. А ти?"


"Поки немає", - сказав Джессап. “ Я б сам вколов їй дозу тіопенталу і пострибав з нею, як тільки вона відключилася.


Лоу невдоволено гмикнув. “ Давай зосередимося на цьому, Френк.


“Ми б почули його. Такий великий хлопець не може пройти повз, не збивши що-небудь. Минулого тижня вона не носила ліфчик. Вівторок. Старша медсестра відправила її додому за ліфчиком. Але якийсь час це був Тит-Сіті.


У вологому повітрі відчувався слабкий запах диму від багаття або дров'яної печі. Лоу притиснув товсті долоні до глазницам, перевіряючи, наскільки він наляканий. "Я хочу сказати, що вони платять копам за подібні речі".


“ Ш-ш-ш, - різко прошипів Джессап. Лоу підстрибнув, а потім — під вибух сміху — сильно вдарив свого партнера по руці. “ Ти сучий син. Якийсь час вони спарингували, грубіше, ніж хотіли, тому що напруга спадала. Потім вони знову рушили вгору по долині. Чоловіки, звичайно, були налякані, але справа була радше в обстановці, ніж у втікачеві; обидва чоловіки знали Майкла Грубека. Лоу спостерігав за ним більшу частину тих чотирьох місяців, поки пацієнт перебував в ув'язненні в державній лікарні Марсдена. Грубек міг бути цим сучим сином — саркастичним, прискіпливим, дратівливим, — але він не здавався особливо жорстоким. Тим не менш, Лоу додав: "Я думаю, ми провернем це справа і викличемо поліцію".


"Ми повернемо його, ми збережемо нашу роботу".


“Вони не можуть звільнити нас за це. Звідки нам було знати?"


- Вони не можуть звільнити нас? Джессап пирхнув. “ Ти спиш, хлопець. Ми з тобою білі чоловіки молодше сорока. Вони можуть звільнити нас, тому що їм не подобається, як ми гадим ".


Лоу вирішив, що їм слід припинити розмову. Вони пройшли мовчки тридцять ярдів вгору по холодній, задушливої долині, перш ніж помітили рух. Це було нечітко і могло бути нічим іншим, як кинутим пакетом з-під продуктів, колишеться на вітрі. Але вітру не було. Можливо, олень. Але олені не ходять по лісі, наспівуючи собі під ніс якісь мелодії. Санітари переглянулися і оцінили свою зброю — у кожного був контейнер з булавами та гумовий кийок. Вони поправили рукоятки кийків і продовжили підйом на пагорб.


"Він не хоче нікому нашкодити", - заявив Лоу, потім додав: "Я багато з ним працював".


"Я радий цьому," прошепотів Джессап. “ Заткнися на хрін.


Стогони нагадали Лоу, який був родом з Юти, про що застряг у нозі койоте, який не протягне ніч. "Це стає голосніше", - сказав він без всякої необхідності, і Френк Джессап був вже занадто налякана, щоб знову шикнути на нього.


"Це собака", - припустив Лоу.


Але це була не собака. Звук вирвався прямо з товстого горла Майкла Грубека, який з разюче гучним тріском упав посеред доріжки в двадцяти футах перед санітарами і завмер, як товста статуя.


Лоу, згадавши, скільки разів він мився, няньчився і міркував з Грубеком, раптово відчув себе лідером команди. Він ступив уперед. “Привіт, Майкл. Як справи?"


У відповідь почулося невиразне бурмотіння.


- Ей, містер Майкл! - крикнув Джессап. Мій улюблений пацієнт! З вами все в порядку?


Якщо не вважати брудних шорт, Хрубек був голий. Його обличчя було чудернацько чужим — з його блакитним відтінком, стисненими губами і одержимими очима.


"Тобі не холодно?" Лоу знайшов у собі сили сказати.


“ Ви агенти Пінкертона, виродки.


“ Ні, це я. Це Френк. Ти пам'ятаєш мене, Майкл. З лікарні. І ти знаєш тут Стю. Ми, блядь, санітари з відділення Є. Ти ж знаєш нас, чувак. Ей... Він добродушно розсміявся. "Що ти робиш зовсім без одягу?"


"Що ти ховаєш у своєму, ублюдок?" Грубек з усмішкою парирував.


Раптово реальність їх місії потрясла Лоу. Боже мій, вони були не в лікарні. Їх не оточували колеги-співробітники. Тут не було телефону, поблизу не було психіатричних медсестер з двомастами міліграмами фенобарбоната. Він ослаб від страху, і коли Грубек закричав і побіг вгору по долині, Джессап не відставав, Лоу залишився на місці.


“ Френк, почекай! - Крикнув Лоу.


Але Джессап не став чекати, і Лоу неохоче теж пустився в погоню за величезним синьо-білим чудовиськом, яке стрибало по стежці. Голос Грубека луною віддавався у вологому долині, він благав не стріляти в нього і не катувати. Лоу наздогнав Джессапа, і вони побігли пліч-о-пліч.


Санітари ломилися крізь підлісок, розмахуючи палицями, як мачете. Джессап задихався: “Господи, за цим камінню! Як він може бігати по цих каменях?" Раптово Лоу прийшло спогад — образ Грубека, що стоїть за головною будівлею лікарні з черевиками на шиї, крокуючого босоніж по гравію знову і знову, долинають щось, ніби звертаючись до своїх ніг і закликаючи їх загартуватися. Це було тільки минулого тижня.


"Френк," прохрипів Лоу, " в цьому є щось кумедне. Ми повинні...


А потім вони полетіли.


Пливучи по чорному повітрю. Дерева і каміння переверталися догори ногами, знову і знову. З однаковими криками вони впали в яр, який Хрубек легко перестрибнув. Санітари вдарялися об камені і гілки, падаючи, і їх тіла обертаються врізалися в землю зі страшними поштовхами. Крижаний холод почав поширюватися по стегну і руці Лоу. Вони нерухомо лежали в сірій рідині бруду.


Джессап відчув смак крові. Лоу оглянув свої зігнуті пальці, увага до яких послабився, коли він витер бруд з передпліччя і виявив, що це була зовсім не бруд, а широка подряпина довжиною в фут на тому місці, де раніше була шкіра. "Членосос", - заволав він. “Я збираюся сильно вдарити цього мудака, це останнє, що я зроблю. О, чорт. Я стікав кров'ю. О, чорт ..." Лоу перекотився в сидяче положення і натиснув на подряпину, з жахом відчуваючи власну гарячу, розірвану плоть. Джессап був задоволений тим, що нерухомо лежав на вкритій метаном бруду і вдихав кілька кубічних сантиметрів повітря - максимум, на що були здатні його оглушені легені. Він волого видихнув. Через мить він зміг прошепотіти: "Я думаю"


Лоу так і не дізнався, що було на думці у Джессапа, тому що в цей момент Хрубек ступив на середину яру. Він недбало нахилився, відштовхнувши Стюарта Лоу в бік, зірвав з поясів чоловіків балончики зі сльозогінним газом і закинув їх глибоко в ліс. Він різко повернувся назад до Лоу, який подивився в ухмыляющееся особа Хрубека і почав кричати.


"Припини це!" Хрубек закричав у відповідь. "Припини цей шум!"


Лоу послухався і, скориставшись панікою Хрубека, відповз геть. Очі Джессапа закрилися, і він почав щось незв'язно бурмотіти.


Лоу підняв палицю.


"Ти з Пінкертона", - гаркнув Грубек. “Пінкер-тон. Я в рожевому, містер гребаной санітар. Твоя рука виглядає досить рожевою і ніжною. Гарна спроба, але тобі не слід було переслідувати мене — мені потрібно подбати про смерті.


Гумова палиця в руці Лоу на мить завмерла, потім з чавкающим звуком впала в бруд біля його ніг. Він зірвався з місця й наосліп побіг через ліс, його хоробрість раптово стала такою ж тендітною, як трава і молоді деревця, які вгиналися під його топочущими ногами.


“ О, не залишай мене, Стью, - закричав Джессап в грязь, що прилипла до його губ. “ Я не хочу помирати на самоті.


Грубек проводив поглядом віддаляється фігуру Стюарта Лоу, потім опустився на коліна поверх Джессапа, ще глибше вдавлюючи його голову в землю. Санітар спробував бруд і траву, смак яких нагадало йому дитинство. Він почав плакати.


"Ти тупий виродок", - сказав Грубек. Потім він розлютився: "І я теж не можу носити твою одяг". Він різко ткнув пальцем в нашитую на комбінезоні Джессапа напис "Психіатрична лікарня штату Марсден". Яка від тебе користь? Він почав співати: "Спокійної ночі, леді, спокійної ночі, леді, я побачу, як ви плачете ..."


“ Майкл, будь ласка, відпусти мене.


- Ти розкусив мене, і те, що я роблю, має бути сюрпризом. "Спокійної ночі, лаааааадис, я збираюся побачити, як ви помрете!"


“ Я нікому не скажу, Майкл. Будь ласка, відпусти мене. О, будь ласка. У мене є дружина.


“О, вона гарненька? Ти часто з нею трахаешься? Ти трахаешь її неприємними способами? Скажіть, який у неї адресу?


"Будь Ласка, Майкл..."


"Пробач," прошепотів Хрубек і нахилився.


Крик санітара був дуже сильним і дуже коротким. До безмежного задоволення Майкла Грубека, це підняло в політ витончену сову, дивно золотисту в блакитному світлі ущелини, яка злетіла з найближчого дуба і пролетіла менш ніж у п'яти футах від здивованого обличчя величезного чоловіка.


“... повторюю, Національна метеорологічна служба випустила екстрене штормове попередження для жителів округів Марсден, Купер і Махикан. Очікуються пориви вітру понад вісімдесят миль на годину, торнадо і сильні повені у низинних районах. Рівень води в річці Марсден вже досяг рівня паводку, і очікується, що вона підніметься ще як мінімум на три фути, досягнувши максимуму приблизно в годину або дві ночі. Ми надамо вам бюлетені по мірі надходження додаткової інформації ... "


Порція знайшла їх у кабінеті, схилившись над стереосистемою з тикового дерева, обох похмурих.


Знову зазвучала класична музика, і Оуен вимкнув радіо.


Порція запитала, у чому проблема.


“ Шторм. "Він відвернувся до вікна. “ Марсден — це одна з річок, що живлять озеро.


"Ми отримували кошторису на будівництво берегової лінії", - сказала Ліз. "Але ми не думали, що до весни буде якесь повінь".


Ліз покинула кабінет і увійшла у велику оранжерею, дивлячись на небо, темне, але все ще безтурботне.


Сестра побачила її стривожене обличчя і глянула на Оуена.


"Тут немає фундаменту," пояснив він їй. “ Теплиця. Твої батьки побудували її прямо на землі. Якщо двір затопить...


"Він полетить першим", - сказала Ліз. Не кажучи вже про те, подумала вона, що пятидесятифутовый дуб, що ширяє над головою, може зробити з тонкими стеклами даху теплиці. Вона подивилася на цегляну стіну поряд з собою і розсіяно поправила кам'яну горгулью, яка грайливо посміхнулася, висунувши довгий вигнутий мову. "Чорт", - прошепотіла вона.


"Ти впевнений, що його затопить?" Запитала Порція. В її голосі чулося роздратування — тому що, як припустила Ліз, її втеча з особняка В Обергет сьогодні ввечері виглядав складним.


"Якщо вода підніметься на три фути," сказала Ліз, " її затопить. Вода хлине прямо у двір. Це трапилося в шістдесятих, пам'ятаєш? Змило старе ганок. Це було прямо тут. Де ми стоїмо."


Порція сказала, що не пам'ятає.


Ліз знову подивилася на вікна, шкодуючи, що у них немає часу заклеїти дах і борти фанерою. Їм пощастить, якщо вони збільшать берег озера на два фути і заклеять половину вікон скотчем до того, як вибухне шторм. "Отже," сказала вона, зітхаючи, "ми заклеюємо скотчем і мішками з піском".


Оуен кивнув.


Ліз повернулася до сестри. “ Порція, можу я попросити тебе залишитися?


Молода жінка нічого не сказала. Вона здавалася не стільки роздратованою, скільки збентеженої змовою, спрямованим на те, щоб втримати її там.


"Нам дійсно могла б знадобитися ваша допомога".


Оуен, насупившись, переводив погляд з однієї сестри на іншу. “ Хіба ти не збиралася залишитися на кілька днів?


"Я дійсно повинен був повернутися сьогодні ввечері".


Передбачуваний? Ліз задумалася. І хто це продиктував? Хлопець з "важких часів"? “Я відвезу тебе у відділок завтра. Першим справою. Ти пропустиш не більше години роботи.


Порція кивнула. "Добре".


"Послухай," щиро сказала Ліз, " я ціную це.


Вона поспішила на вулицю, в гараж, подумки промовляючи коротку подячну молитву за погоду, яка дозволила її сестрі залишитися тут хоча б на ніч. Однак раптово це благословення здалося Ліз знаком невдачі, і вона забобонно від нього відмовилася. Потім вона взялася за складання лопат, скотчу і мішковини.


4


"Троє за два роки". Високий чоловік в елегантному сірій уніформі потріпав свої сиві вуса в тон і додав: "Вони всі тут тікають від вас, як від мухи слона".


Доктор Рональд Адлер потріпав свій пояс. З монументальним зітханням, що означав перехід в наступ, він сказав: “Хіба немає більш цінних способів використати цей час, капітан? Дон? Тримаю парі, що вони є.


Поліцейський штату усміхнувся. "Чому ви не повідомили про це?"


"Ми повідомили про,хм, смерті Каллагана", - сказав Адлер.


“ Ви розумієте, про що я кажу, доктор.


"Я думав, ми могли б повернути його без усякої суєти".


“Як саме? Коли одному санітарові вивернули руку назад, а інший напаскудив йому в комбінезон?"


"По суті, він не небезпечний", - припустив Пітер Граймс, принагідно нагадавши і Адлєру, і поліцейському штату, що він був у кімнаті, про що вони забули.


“Будь-який компетентний співробітник поставився б до цього інакше. Вони грали в ковбоїв. Вони впали зі скелі і отримали травми ".


“ Фелл. Хм. Ви, хлопці, намагалися щось приховати, і мені це не подобається.


“ Тут нема чого приховувати. Я не дзвоню тобі кожен раз, коли Джо Пейшенс залишає територію.


“ Не чеши мене між вух, Адлер.


"Ми майже спіймали його".


“Але ти цього не зробив. Тепер, як він виглядає?"


"Він великий", - почав Граймс, перш ніж його голос завмер від страху перед необережними прикметниками.


- Який, до біса, великий? Давай, джемманс. Час витрачається даремно.


Адлер дав опис, потім додав: “Він поголив голову і пофарбував особа в синій колір. Не питайте, він просто зробив це. У нього карі очі, широке обличчя, брудні зуби, і йому двадцять сім років.


Капітан Дон Хавершем, чоловік вдвічі старше Грубека, робив нотатки парних почерком. “Гаразд, у нас є пара машин, що прямують в Стінсон. Я бачу, тобі це не подобається, Адлер, але це повинно бути зроблено. Тепер скажи мені, наскільки небезпечно? Він буде стрибати з дерев?"


"Ні, немає", - сказав режисер, глянувши на Граймса, який потріпав свою грибоподібний корону чорних волосся. Адлер продовжив: “Грубек, він такий — що б ви сказали? — велика мила собака. У цьому втечі він грає в гру ".


"Гав, гав", - сказав капітан. “Здається, я пригадую, що це він був замішаний у тій історії з індіанським стрибком. Це негарно, і це не собака".


Тоді чому, поцікавився Адлер, капітан поцікавився його думкою, якщо солдат вже поставив діагноз Хрубеку?


- Я хочу знати, все ще він небезпечний після того, як всі ці чотири місяці перебував під опікою вас, костоломів. Хоча, я б припустив, що так воно і є, враховуючи того хлопця, якого ти сьогодні поклав у ліжко. Скажи мені, Хрубек, він приймає свої таблетки, як хороший хлопчик?


"Так, це він", - швидко сказав Адлер. “Але почекайте хвилинку. Каллаган, ймовірно, покінчив із собою".


"Самогубство?"


Граймс знову подивився на свого боса і спробував зіставити округлі слова з квадратними фактами.


"Коронер скаже нам, напевно", - продовжив Адлер.


"Я впевнений, що так і буде", - весело сказав Хавершем. “Хоча це свого роду збіг, ви не знаходите? Цей Каллаган покінчив з собою, а потім твій щеня Хрубек дременув у своєму мішку для трупів?


"Хм". Адлер уявив собі, як замикає Хавершема в старій чуланной кімнаті з Біллі Линдом Прескоттом, який після прийому стелазина мастурбував, виючи на все горло, година за годиною.


"Справа в тому," сказав Граймс і, коли обидва чоловіки повернулися до нього, замовк.


Адлер заповнив порожнечу: “Молодий Пітер збирався сказати, що за ті місяці, що Хрубек працює у нас, він був зразковим пацієнтом. Він сидить тихо, нікого не турбує".


"Він як овоч".


З горла Хавершема вирвався вологий сміх. - Овоч? - запитав він Граймса. Хвилину тому він був собакою. Повинно бути, стає гірше. Скажи мені тепер, що ж це за божевільний насправді?"


"Він параноїдальний шизофренік".


“Шизофренія? Роздвоєння особистості? Я бачив цей фільм".


“Ні, не роздвоєння особистості. Шизофренік. Це означає, що у нього манія величі і він не може впоратися з тривогою і стресом".


“Він тупий? Розумово відсталий?"


Професіонал з Адлера наїжився при цьому слові, але залишився незворушним. “Ні. У нього IQ від середнього до високого. Але він не розважливий".


Капітан посміхнувся. “Він повинен бути в деякому роді розважливим, тобі не здається? Щоб вийти чистим з лікарні для душевнохворих злочинців".


Губи Адлера на мить зникли, коли він у задумі повернув їх всередину. Повернувся смак його дружини, і він задався питанням, чи настане у нього ерекція. Він цього не зробив і сказав Хавершему: “Втеча сталася з вини санітарів. Вони будуть покарані".


“Мені здається, вони були. Принаймні, той, у якого зламана рука".


"Послухай, Дон, ми можемо зробити це тихо?"


Капітан посміхнувся. “ Що, злякався невеликий розголосу, містер Третій за два роки?


Адлер помовчав, потім заговорив тихим голосом, який ледь перекривав примарний виття, все ще наполнявший зали. “Тепер послухайте мене, капітан. Перестаньте смикати мене за ланцюг. На моєму опікою близько тисячі самих нещасних людей на Північно-сході, і у мене є гроші, щоб вилікувати приблизно чверть із них. Я можу...


"Тепер все в порядку".


“— Я можу покращити життя деяких з них та захисту від них населення в цілому. Я роблю все, що в моїх довбаних силах, на ті гребаные гроші, які у мене є. Тільки не кажи мені, що у тебе теж не скоротили кількість солдатів.


“Ну, у мене є. Це факт".


"Якщо ця втеча стане великою подією, якийсь придурок-репортер скористається ним, і тоді, можливо, на це піде більше грошей, або, може бути, держава навіть розгляне можливість закриття цього закладу". Рука Адлера метнулася до палатам, заповненим його невдалими підопічними — хтось спав, хтось замишляв змова, хтось вив, хтось витав у кошмарах божевілля або, можливо, навіть бачив сни про розсудливість. "Якщо це відбудеться, то половина цих людей буде бродити зовні, і це буде ваша проблема, а не моя".


"А тепер заспокойтеся, док." сказав Хавершем, чия кар'єра в правоохоронних органах, як і в більшості старших офіцерів, була обумовлена швидше його навичок самозбереження, ніж розшуку, " Скажіть мені правду. Ви говорите, що пацієнт з неблагополучних сімей втік, ось з чим я погоджуся. Але якщо ви скажете мені, що він небезпечний, це буде зовсім інша гра. Що це буде?"


Адлер підтягнув пояса. Йому стало цікаво, мастурбировала його дружина вдома так само пристрасно, як Біллі Лінд Прескотт. "Грубек в напівкоматозному стані," виголосив Адлер прямо в очі Пітера Граймсу. Молодий асистент оцепенело кивнув і додав: "Він хитається як у тумані, як п'яний дурень", - і здивувався, що, чорт візьми, змусило його сказати це.


"Добре," рішуче сказав Хавершем. “ Я розішлю це як повідомлення про зникнення пацієнта. У вас заблукав якийсь хлопець, і ви турбуєтеся про його добробут. Це гарантує, що це не потрапить в поле зору сканерів. Ці хлопчики і дівчатка, яких тут називають репортерами, навіть не помітять цього, особливо коли шторм зносить дахи ".


"Я ціную це, Дон".


“Тепер дозволь мені запитати. У тебе є трохи баксів, щоб витратити?"


"Як це?" - запитав я.


“Є дехто, хто, я думаю, міг би допомогти. Але він не з дешевих".


"Ми державна лікарня", - сказав Адлер. "У нас не так багато грошей".


“Можливо, це правда. Але одна річ, яка у вас дійсно є, - це втікач псих, який виглядає як чортів гунів Аттіла. Так що щодо цього? Ти збираєшся мене вислухати?"


“ О, звичайно, капітан. Звичайно.


Замерзлий і стривожений Майкл Хрубек стояв на широких босих ногах у центрі великого прямокутника прим'ятої трави. Його руки вчепилися в пояс його брудних і покритих плямами роси шорт, і він втупився на обшарпана будівля перед собою.


Маленький магазинчик — таксидермія, капкани і мисливські приналежності — був оточений дротяною сіткою, підвішеній до іржавим стовпів на зав'язках для мішків. Велика частина сітки була притиснута до землі таким чином, що з якоїсь причини сильно гнітило Грубека.


Він пробіг весь шлях від місця нападу на санітарів до цього скупчення вогнів, примарних в тумані: стоянки вантажівок, на якій знаходилися цей магазин, закусочна, заправна станція і антикварний магазин. Впевнений, що його переслідує Секретна служба, Хрубек хотів продовжувати рух. Але, як він голосно сказав собі, оголений чоловік був би “біса помітний". Не помиляйтеся на цей рахунок.


Потім він помітив вітрину в цьому вуличному магазині, і це вирішило справу.


Тепер він стояв на тому самому місці, де простояв останні кілька хвилин, застигнувши на місці, і дивився у вітрину на сім крихітних черепів тварин, зварених і вибілених дочиста, як хмари.


О, подивись туди. Подивися на це!


Сім було важливим числом в космології Майкла Хрубека, і тепер він нахилився вперед, вважаючи їх вголос і насолоджуючись звучанням цифр у себе в роті.


Сім черепів, сім літер, M-I-C-H-A-E-L.


Не помилися, подумав він. Це особлива ніч.


Велика частина роздумів Грубека була метафоричною, і тепер йому здалося, що він прокидається. Йому подобалося спати. Він любив спати. Довгі години в ліжку. Його улюбленою позою було лежати на боці, підтягнувши коліна, наскільки дозволяли його масивні ноги і товста груди і живіт. Більша частина часу його неспання теж була різновидом сну — слизька низка хаотичних сновидінь, мішанина бессвязних осіб і сцен, які проносилися повз нього, продукти як його неспокійного розуму, так і різних ліків.


Прокинься!


Він нахилився і написав на болоті біля своїх ніг своїм коротким пальцем: я такий, який я є, безсонний сьогодні вночі. Прокинься!


Він обійшов магазин, помітивши табличку, сообщавшую, що власник у відпустці. Він штовхнув ногою бічні двері й увійшов. Обходячи високого чорного ведмедя, що встав на диби, він обійшов лавку. Він глибоко вдихнув і відчув запах мускусу і вареної дичини, його руки тремтіли від збудження. Він зауважив полиці з одягом і порився в купах сорочок і комбінезонів, поки не знайшов кілька більш або менш підходящих речей. Потім шкарпетки і, нарешті, кепку з ірландського твіду, яка йому дуже сподобалася. Він надів його собі на голову.


"Дуже модно," прошепотів він, дивлячись у дзеркало.


Грубек продовжував пошуки, поки не знайшов пару чобіт інженера і ледве натягнув їх. Вони були тісними, але не завдавали болю. "Джон Уоркер," пробурмотів він, зі схваленням проводячи руками по своєму одязі. “ Джон Уоркер. Він налив очищувальну рідина на ганчірку і старанно потер обличчя, щоб видалити сині чорнила зі щік і лоба.


Він урочисто поклав сім черепів в зелений полотняний рюкзак, який знайшов в магазині. Потім, підозріло поглядаючи на встав на диби ведмедя, Хрубек перетнув зал і підійшов до прилавка, де помітив целофанові упаковки в'яленої яловичини. Він розірвав їх зубами, одну за одною, і прожував солоне м'ясо, всі вісім упаковок.


Він вже збирався йти, коли глянув униз, під прилавок, і його обличчя розпливлося в широкій усмішці.


"Подарунок від Ісуса Христа, нашого Плаче Господа".


Пістолет представляв собою довгоствольний револьвер "Кольт". Грубек підніс його до обличчя, понюхав і потер холодний синій метал про щоку, посміхаючись, як хлопчисько, тільки що поклав в кишеню десятидолларовую купюру. Він поклав рушницю в рюкзак і, ще раз оцінивши ведмедя, вислизнув за двері.


Клин світла раптово осяяло траву, що супроводжується стукотом алюмінієвої двері. Грубек швидко увійшов у великий відкритий сарай за магазином і витягнув пістолет з рюкзака.


Чоловічий голос прорізав ніч: “Ти залишив його там, піди і підбери. Він заіржавів, я подпалю твою шкуру, молода людина".


Чоловік говорив з темного, але яскраво освітленого одноповерхового будинку, з труби якого тягнуло дровами і сміттєвим димом. Це було приблизно в тридцяти ярдів від магазину.


Повз сараю похмуро пройшов хлопчик років восьми-дев'яти. Не заглядаючи всередину, він зник за лавкою. За мить він попрямував назад до будинку, тримаючи довгий молоток ближче до очей, оглядаючи його і безнадійно дряпаючи нігтем великого пальця плями іржі.


Шум поблизу налякав Грубека. Товстий єнот був у сараї і бігав по бетонній підлозі. Він не помітив його і неуважно копирсався серед мішків із сміттям. Хлопчик почув скрегіт пазурів по бетону і зупинився. Тримаючи іржавий молоток як кийок, він підійшов до дверей сараю і вдивився в чорнильну темряву.


Серце Хрубека шалено закалатало, коли він задумався, що робити, якщо хлопчик зіткнеться з ним лицем до лиця. Що я йому скажу? Я знаю — я скажу йому, що я Віл-я-є Телл. "Я вистрілю йому в голову", - сказав собі Хрубек і спробував впоратися зі своїм прискореним диханням. Єнот обережно зупинився, почувши кроки хлопчика. Його голова повернулася і, побачивши Грубека, тварина напружився. Вишкіривши ікла, воно запанікувало і стрибнуло на ногу божевільного. За коротку частку секунди Хрубек зробив випад, схопивши велику тварину за шию. Ще до того, як голкоподібні кігті вдарили, Хрубек з тихим хрускотом переламав йому хребет.


Гарна спроба, подумав він. Не пощастило.


Тварина сіпнулося один раз і померло.


Хлопчик підійшов ближче до дверей і прислухався. Більше нічого не почувши, він повільно повернувся в будинок. Прожектор на задньому дворі був погашений.


Хрубек заспокоївся, на мить розсіяно погладивши хутро єнота, потім дуже обережно поклав тварина на живіт, розкинувши задні лапи і хвіст позаду, а передні витягнувши вперед. Стікаючи слиною від жадання, Грубек узяв з верстака викрутку та глибоко увігнав її в потилицю тварини. Потім він витягнув інструмент і жбурнув обм'якле тіло в кут гаража.


Збираючись іти, він підняв голову і побачив ряд з шести пасток для тварин, підвішених до кілочків.


Ну, подивися на це. Ще подарунки.... Це сповільнить їх, не сумнівайся!


Сунувши три пастки в рюкзак, Грубек вийшов назовні. Він зупинився посеред запорошеного ділянки за магазином і понюхав свої руки. До бензину домішувався мускусний запах єнота. Він підніс пальці до обличчя і вдихнув цей запах у просоченому дровами повітрі, глибоко-глибоко, так глибоко, що у нього захворіли легені. Як ніби повітря вдарило йому в пах, він майже одразу ж випростався. Він витягнув свій пеніс з комбінезона і розсіяно погладив себе, використовуючи слизьку кров з викрутки, щоб змастити рух. Закривши очі, він повернув голову набік, в такт рухам правої руки, відчуваючи, як посилюється висота звуку, по мірі того як він гипервентилировал, голова ставала все більш і більш запаморочливої.


Він видав неземної звук, коли рясно і сильно скінчив на темну землю.


Грубек витер руки об траву, потім поправив на голові квадратну ірландську капелюх. Ковзнувши в кущі, він присів навпочіпки і влаштувався зручніше. Була ще одна річ, якої він потребував прямо зараз, і в глибині душі він знав, що Бог ось-ось пошле йому це.


Оуен Атчесон дістав з полиці в теплиці велику стопку джутових мішків. Вони значно просунулися по береговій лінії і вже забудували один низовинний ділянку газону декількома футами мішків з піском. Його м'язи боліли, і він насилу потягнувся, думаючи про зустріч, яку запланував на завтра, про свою поїздку пізніше на тижні.


Він виглянув назовні і побачив Ліз, яка на березі озера наповнювала мішки піском.


Безшумно рухаючись по проходу, він проходив повз рослин, назв яких не знав і не хотів знати. Вчасно спрацював клапан поливу з клацанням відкрився і наповнив частину теплиці хмарами туману, які приховали рослини і кам'яні барельєфи, що висіли на цегляній кладці.


У дальньому кінці приміщення він зупинився. Порція подивилася на нього своїми карими очима.


"Мені здалося, я бачив тебе тут", - сказав він.


“ Перша допомога. "Вона задерла спідницю вище, відвертаючись від нього і, показуючи на стегні невелика пляма крові у футі над тильною стороною коліна.


"Що сталося?"


“Спустився за новим рулоном скотча. Я нахилився, і гребаной шип уткнувся мені в дупу. Частина його все ще там, я це відчуваю ".


"Виглядає не так вже й погано".


“Чи Не так? Страшенно боляче". Вона повернулася й оглянула його з ніг до голови, потім коротко розсміялася. “Знаєш, ти виглядаєш як лорд маєтку. Дуже середньовічно. Щось на зразок сера Ральфа Лорена.


В її голосі, здавалося, чулася насмішка, але вона тут же посміхнулася так, немов втягнула його в особисту жарт. Її обличчя спотворилося, коли вона встромила в крихітну ранку ніготь, покритий червоним лаком, таким же, як кров, залившая її шкіру.


На кожній руці було по чотири срібні кільця, а з одного мочки звисала складна спіральна сережка. Іншу протикали чотири срібних обруча. Порція відмовилася від запропонованої Ліз більш практичною одягу. На ній все ще були її переливається золотом з сріблом спідниця і вільна блуза. В оранжереї було прохолодно, і Оуену стало ясно, що під білою атласною тканиною на ній немає ліфчика. Він побіжно оглянув її фігуру, розмірковуючи про те, що, хоча його дружину з її хлоп'ячою постаттю можна було б назвати ефектною або гарною, її сестра була виключно чуттєвим створенням. Часом його вражало, що у них одні й ті ж гени.


"Дай мені глянути на це", - сказав він.


Вона знову повернулася спиною і задерла спідницю. Він увімкнув настільну лампу і освітив її бліде ногу, потім опустився на коліна, щоб оглянути рану.


"Це справді втече?" - запитала вона. "Оранжерея?"


"Можливо".


Порція посміхнулася. “ Що б Ліз робила без квітів? У вас є страховка від повені?


“Ні. Будинок знаходиться нижче рівня затоплення. Вони не стали б виписувати поліс".


“ Я все одно не думаю, що рожеві кущі були прикриті.


“Це залежить від політики. Це узгоджений ризик".


"Раз юрист, значить, завжди юрист", - сказала Порція. Він підняв очі, але знову не зміг зрозуміти, насміхається вона над ним. Вона продовжила: “То ганок, про який згадувала Ліз? У цій частині двору? Я думаю, вона помиляється. Я не думаю, що його змило. Я думаю, батько зніс його, щоб побудувати мамі оранжерею. Порція кивнула в бік високих оранжево-червоних трояндових кущів. “Ліз веде себе так, немов це святе місце. Але мама навіть не особливо хотіла цього ".


“ Я думала, Рут жила заради своїх квітів.


“Так розповідає Ліз. Але немає. Батько наполіг. Моя власна теорія полягає в тому, що це було зроблено, скажімо, для того, щоб зайняти її, поки він був у від'їзді по справах ".


“ Ім'я твоєї матері і "зло" - це не ті слова, які я коли-небудь поєднував. Оуен промокнув крапельку крові і заглянув в рану.


“Ніколи не знаєш напевно. Тиха вода і все таке. Але тоді, був батько параноїком, чи що?"


“ Звідки мені знати. Він мені ніколи особливо не подобався.


"Ооо, це боляче", - прошепотіла вона, коли він торкнувся її, і опустила голову. “Коли ми були маленькими, ми вечеряли по неділях на тій старій веранді. Рівно о другій годині дня. Батько дзвонив в дзвоник, і ми повинні були бути на місці. Спекотне, картопля, зелена квасоля. Ми їли, поки він читав лекції про літературу, бізнесі або космічних польотах. Іноді про політику. Найбільше йому подобалися астронавти.


“Він дійсно там, цей шип. Тільки кінчик. Я його бачу".


“Страшенно боляче. Ти можеш це витягти?"


“ У мене є пінцет. Він витягнув швейцарський армійський ніж.


Вона порилася в кишені і простягнула йому запальничку Bic. "Тримай". Коли він нерозуміюче подивився на неї, вона розсміялася і сказала: “Простерілізуй це. Живучи в Нью-Йорку, навчаєшся дбайливо ставитися до того, що ти вкладаєш в своє тіло ".


Він взяв запальничку і підніс полум'я до кінчика пінцета.


"Швейцарський армійський ніж," сказала вона, спостерігаючи за ним. “ На ньому є штопор і все таке? Маленькі ножиці? Збільшувальне скло?


"Знаєш, Порція, іноді важко зрозуміти, чи ти смієшся над ким-то".


“Напевно, це через мого різкого відношення до великого міста. Іноді це приводить мене до неприємностей. Не сприймай це на свій рахунок ". Порція замовкла і відвернулась, уткнувшись обличчям в рожевий кущ. Вона глибоко зітхнула.


“ Я не знав, що ти куриш. Він повернув їй запальничку.


“ Я - ні. Тільки не сигарети. А потім, після того, як ми з'їмо десерт, до якого додавався... ?


"Я поняття не маю".


"Портвейн".


Оуен сказав, що йому варто було б здогадатися.


“ Ти любиш портвейн, Оуен?


“Ні. Я не люблю портвейн".


"О, Господи, як боляче".


"Вибач".


Він поклав свою велику руку на передню частину стегна Порції і, міцно тримаючи її, притиснув маленьке лезо пінцета до основи шипа. “ Підніми поділ, щоб не забруднити його кров'ю. "Вона задерла спідницю трохи вище, і він мигцем побачив мереживну обробку червоних трусиків. Він сильніше натиснув пінцетом.


Її очі були закриті, а зуби щільно стиснуті. “Ні, я теж терпіти не можу портвейн, але я є експертом в цьому питанні. Я звернув увагу на мовлення дорогого батька за вечерею. Тисяча дев'ятсот сімнадцятого був таким же гарним роком, як і еталонний.... Який був? Вона запитливо підняла брову. Коли він не відповів, вона видихнула, пересилюючи біль, і сказала: “Ну, 1963 рік, звичайно. Я думала, всі ви, джентльмени-фермери з вищих верств суспільства, знаєте це".


“ Мені подобається працювати на фермі не більше, ніж портвейн.


"Ну, тоді сад". Він відчув, як тремтить її стегно в його руці. Він стиснув міцніше. Порція продовжила: “У справді доброго портвейну 1917 року букет нагадує тютюн. Недільні вечори! Після портвейну — і батька лекції про портвейні, або НАСА, чи в літературі, чи Бог знає що ще - і після наших болос левадос і джему нам, дітям, було нічим зайнятися. - Вона глибоко зітхнула, потім запитала: - Оуен, насправді мені не обов'язково було бути тут, чи не так? Я міг би підписати все в Нью-Йорку, завірити у нотаріуса та надіслати тобі по пошті, вірно?


Він помовчав. “ Так, ти могла б.


"Отже, чого ж вона насправді хоче?"


"Ти її сестра".


“Чи означає це, що я повинен знати, чому вона запросила мене? Чи це значить, що вона хоче моєї компанії?"


“ Вона тебе майже не бачила.


Порція хрипко засміялася. “ Ти вже дістала цього маленького сосунки?


“ Він майже закінчився. Оуен глянув на двері, через яку його дружина, якщо б захотіла увійти в оранжерею в цей момент, застала б їх за тим, що вони робили. Він знову спробував пінцетом, відчув, як вона тремтить. Вона прикусила губу і промовчала. Потім він витягнув шип і встав.


Все ще притримуючи напівпрозору спідницю, Порція повернулася. Оуен вловив ще один проблиск трусиків, потім підняв пінцет, кінчик якого був яскравим від її крові. "Можна подумати, він більше", - сказала вона. “Спасибі. Ти людина багатьох талантів".


“ Це не так уже й погано. Лише булавочный укол. Але тобі слід чимось змастити рану. Бактин. Перекис.


"У тебе є що-небудь?"


"У ванній нагорі," відповів він. - У тій, що поряд з нашою спальнею.


Вона приклала до рани паперову серветку і оглянула тканина. "Чортові троянди," пробурмотіла Порція і, опустивши вниз, попрямувала до сходів.


5


Він обхопив її руками і притулився губами до її губ. Це не був ніжний поцілунок. Її пальці намацали його тверді біцепси і притягли ближче. Вона потерлася про його оголені груди, прикриту тільки тонкою тканиною блузки.


"Я втрачаю контроль", - подумав Оуен. "Чорт візьми, я втрачаю контроль". Він закрив очі і знову поцілував її.


Його мова ковзнув між її губ і пограв з її мовою. Вона затулила його зубами нижню губу і втягнула її в рот. Потім вона завагалася і відвернулася, відчуваючи себе ніяково.


"Ні, - наказав він. “ Поцілуй мене.


- А що, якщо вона нас побачить?


Оуен шикнув на неї, помітивши, що її протест був млявим. Як ніби ризик бути спійманої був частиною її пристрасті. Можливо, більшою її частиною.


Його руки опустилися до її блузці. Вона здригнулася, коли гудзик відірвалася і впала до їхніх ніг, але більше не пручалася. Сукня розійшлося, і тильна сторона його долонь торкнулася її оголених грудей.


"Ти?" почала вона, але він знову поцілував її і простягнув свою велику руку так, що великий і мизинцевый пальці торкнулися сосків. Інша його рука обвилася навколо білої плоті її спини і притягла її ближче.


Його рука задерла її спідницю вище і заправила край тканини за пояс, оголивши бліду шкіру. Вона підняла стегна, але він один раз погладив її тугі шовкові трусики і більше до них не торкався. Замість цього він взяв її за руку, розстебнув блискавку на брюках і виліз назовні, грубо стуливши її пальці навколо себе, мовчки наказуючи їй гладити, сильно, так сильно, що йому майже стало боляче. Коли вона замовкла, він наказав: "Ні, сильніше!"


І вона це зробила.


За мить він зупинив її, наполегливо схопивши за плечі і розгорнувши так, щоб вона виявилася до нього спиною. Він поклав долоню їй на потилицю і підштовхнув її вперед, потім стягнув трусики вниз. Впершись обома руками її стегна, він жорстко увійшов до неї і миттєво втратив рештки самовладання. Він навалився на неї. Його руки стиснули її грудей, і він притягнув її до себе, дихання виривалось у неї з рота маленькими ривками. Він опустив зуби на її потилицю і стулив їх на ньому, сильно прікусивая, відчуваючи смак поту і духів. Вона звивалася і горнулася до нього спиною, схлипуючи.


Цей звук привів його в рух. Він вислизнув і серед жорстоких спазмів залишив блискучу цівку на внутрішній стороні її стегна. Він дозволив своїй вазі впасти їй на спину, задихаючись.


Потім він відчув рух і зрозумів, що вона все це час погладжував себе. Його руки знову ковзнули до її грудей, і він потягнув за соски. Кілька митей опісля він відчув, як напружилися її ноги, і, коли вона з пронизливим стогоном вигукнула його ім'я, її тіло знову сильно затремтіло. Мить вона залишалася нерухомою, потім подалася вперед і перекотилася на спину. Він опустився поряд з нею на коліна.


В декількох метрах один від одного, не торкаючись один одного.


Як ніби слова були неправильними, ніби слова могли видати цей секрет, він нічого не сказав, але нахилився і поцілував її в щоку офіційним, братським жестом. Вона один раз стиснула його руку.


Потім Оуен підняв лопату і зник у водостічній трубі, залишивши свою дружину лежати, як студентку коледжу, на березі темного озера, на акуратно складених рядах мішків з піском.


Ліз Атчесон дивилася на тьмяні хмари над головою і з тривогою поглядала на будинок, щоб подивитися, чи могла Порція стати свідком їх подання.


Вода хлюпотіла об каміння всього в футі від її голови, але здавалася, незважаючи на підвищення рівня, досить мирною.


Вона кілька разів глибоко зітхнула і на мить заплющила очі. Що, чорт візьми, це викликало? вона задавалася питанням. Оуен був чоловіком з більш сильним апетитом, ніж у неї, це правда, але у нього теж було примхливе настрій; секс був першим, що вмирало, коли він ставав страсним або стурбованим. Пройшло три чи чотири тижні з тих пір, як він перебирався на її сторону ліжка.


І коли в останній раз вони знаходили більш авантюрне місце? Кухня, "Черокі", на свіжому повітрі? Ну, вона не могла пригадати. Місяці. Багато місяців.


Він підійшов до неї десять хвилин тому, несучи купу джутових мішків з теплиці. Вона стояла до нього спиною і нахилилася, щоб поставити мішок з піском на дамбу, коли почула, як поруч впала купа порожніх мішків, і відчула його руки на своїх стегнах.


- Оуен, що ти робиш? Вона розсміялася і відчула, що її притискують до нього. Він вже був збуджений.


“Ні, у нас немає на це часу. Боже мій, Порція миє вікна нагорі! Вона може дивитися прямо на вулицю!"


Він мовчки обхопив долонями її грудей і палко поцілував в потилицю.


“ Оуен, ні! Вона обернулася.


“ Ш-ш-ш, - це було все, що він сказав, і його непохитні руки ковзнули їй під спідницю.


“ Оуен, ти здурів? Не зараз.


"Так", - сказав він. "Зараз".


І ззаду теж. Поза, яка йому зазвичай не подобалася; він волів притискати її до спини, безпорадну, і дивитися на її обличчя, поки він пульсує на неї зверху.


Що на нього найшло?


Може бути, над хмарами світить повний місяць.


Може бути, це...


Вода хлюпотіла в ритмі блюзу.


...ковбойські чоботи.


Вона глянула на жовті вікна будинку — вікна, з яких вона була тепер повністю, хоча й невиразно, видно. Бачила Порція?


А якби вона це зробила? Ліз задумалася. Що ж, нехай буде так. Зрештою, він мій чоловік.


Вона закрила очі і з подивом виявила, що її хилить на сон - незважаючи на адреналін, який все ще вирував в її крові, незважаючи на термінове завершення збору мішків з піском. Що ж, ось диво вечора. Боже мій, забудь про повені, забудь про оргазмах на вулиці... Здається, я засинаю.


Ліз Этчесон страждала безсонням. Вона могла провести без сну двадцять чотири години. Іноді тридцять, тридцять шість годин, проведених у повній бойовій готовності, в повному пильнуванні. Хвороба переслідувала її протягом багатьох років, але загострилася незабаром після інциденту з Індійським стрибком у травні минулого року. Кошмари починалися через п'ятнадцять-двадцять хвилин після того, як вона провалювалася в сон — сни, наповнені чорними печерами, кров'ю, очі, які були мертвими очима, молящими про пощаду, очима, які були жорстоко живими....


Як ляпас, вона прокидалася.


Зрештою, її серцебиття сповільнювався, піт на скронях і шиї випаровувався. І вона лежала в ліжку, в полоні свідомості, їй ставало погано від втоми, і її дражнили галюцинації. Година за годиною, за годиною. Дивлячись на синьо-зелені цифрові цифри, які рухалися вперед. Ці цифри набували божевільний сенс — 1: 39 здавався єхидним, форма 2: 58 заспокоювала, 4: 45 була барикадою; якщо вона не переступала її уві сні, то знала, що програла битву за ту ніч.


Вона могла призвести всілякі факти про сон. Ейнштейну було потрібно десять годин у день, Наполеону - всього п'ять. Рекордсменом за безсонні є каліфорнієць, який пильнував 453 години. Середній людина спить від семи з половиною до восьми годин, кот - шістнадцять. Був смертельний тип безсоння, різновид прионного захворювання, при якому руйнувалася область таламуса головного мозку. У Ліз було рівно двадцять дві книги про порушення сну і безсоння; іноді вона зачитувала їх назви замість того, щоб рахувати овець.


"Це просто спосіб уникнути нічних кошмарів", - сказав їй лікар Ліз. “Ти повинна сказати собі, що це всього лише сни. Спробуй повторити це. 'Це всього лише сни; вони не можуть заподіяти мені шкоди. Це всього лише сни; вони не можуть заподіяти мені шкоди".


Вона зробила, як було велено, але незручність цієї вивернутою на мову мантри, як правило, будила її ще більше.


І все ж сьогодні ввечері Ліз Атчесон, що лежав на вулиці з оголеними грудьми і спідницею до стегон, відчула, що сон швидко наближається. Вона розслаблялася все більше і більше, дивлячись на теплицю, освітлену ультрамариново-синім світлом. Вона почула, як Оуен з дзвоном опустив лопату на мішок з піском. Вона побачила тінь Порції у спальні нагорі.


Дивні образи почали танцювати в її свідомості. Вона впізнала в цьому усвідомлене сновидіння. Вона бачила, як обличчя тануть, люди стають темними фігурами, випаровувальними формами, квіти мутують.


Ліз представила темно-червону, криваво-червону вікторіанську троянду Джона Армстронга, і це був останній образ в її свідомості, перш ніж вона провалилася під воду.


Минуло, напевно, не більше десяти секунд, перш ніж хруснула гілка, гучна, як рушничний постріл. Ліз, скрупульозно склавши рум'яні руки на грудях, як зображення давно померлої святий, села, миттєво і безповоротно прокинувшись, застебнула блузку і обсмикнула спідницю, втупившись на темну постать чоловіка, який з'явився з-за ряду болиголовів і подався вперед.


Звернувши пікап "Шевроле" 79-го року випуску з польової дороги на шосе 236, він включив ліниво цокаючий двигун, поки вантажівка не набрав швидкість до сімдесяти. Він почув те, що назвав злісним поведінкою, і вирішив більше не думати про це.


Трентон Хек сидів майже напівлежачи, його ліва нога була на акселератор, а права витягнута вперед, спираючись на лавку під обвислим тілом чотирирічного пса, на морді якого було написано жаль. Саме так водив Хек — витягнувши ногу, не обов'язково з собакою на ній, — і він купив автомобіль з автоматичною коробкою передач і сидінням-лавкою виключно із-за цієї практики.


Трентона Хека, який був рівно на тридцять два роки старше собаки, іноді називали "тим худим хлопцем з Хаммонд-Крик", хоча, якщо б люди побачили його без сорочки, оголював м'язи, сформовані життям на полюванні, рибалці і випадковими заробітками в сільських містечках, вони б вирішили, що він зовсім не худий. Він був худорлявим, він був жилавим. Тільки минулого місяця його живіт почав випирати з-за пояса. В основному це було пов'язано з бездіяльністю, хоча частково це можна було пояснити мережевим вживанням Budweisers і одиночними вечерями в рамках twin TV dinners.


Сьогодні ввечері Хек помассировал пляма на своїх вицвілих блакитних джинсах, під яким виднілося лоснящееся пляма від старого кульового поранення прямо в центрі правого стегна. Йому виповнилося чотири роки (наближається річниця, подумав він), але рана все ще натягала його м'язи, як холодні гумові стрічки. Хек обігнав повільно рухається седан і перебудувався на свою смугу. З дзеркала заднього виду вантажівки звисала велика пластикова молочна кістка. Вона виглядала справжньою, і Хек купив її, щоб спантеличити собаку, хоча, звичайно, це було не так; Еміль був чистокровним.


Хек їхав по шосе на хорошій швидкості, насвистуючи беззвучну мелодію крізь нерівні зуби. Промайнув повз придорожній знак, і він зняв ногу з акселератора і швидко загальмував, змусивши собаку з'їхати вперед на вініловому сидіння, скривившись. Хек пригальмувала на повороті і проїхав чверть милі по дорозі з поганим асфальтом. Вдалині він побачив вогні і кілька невиразних зірок, але в основному відчував непереборне почуття самотності. Він знайшов покинутий придорожній кіоск — халупу, з якою фермер багато років тому продавав сир і мед. Хек вибрався з вантажівки, залишивши двигун включеним, а собаку неспокійно сіпається на сидіння.


Сьогодні ввечері Хек був одягнений так, як одягався завжди, якщо тільки не стояли тріскучі морози: чорна футболка під сорочкою і синя джинсова куртка. Кучеряве каштанове волосся, ниспадавшие на вуха, прикривала кепка з логотипом "Нью-Йорк Метс". Кепка була подарунком від жінки, яка могла привести всю життєву статистику "Флашинг Медоу слаггерс" за п'ятнадцятирічну історію (Джилл сама відмінно грала в наклбол), але йому було начхати на команду, і він носив пошарпану кепку тільки тому, що це був подарунок від неї.


Він неспокійно озирнувся і повільно побрів по курній парковці. Він глянув на вантажівку, що працює на холостому ходу, і прийшов до висновку, що це занадто сильний маяк. Він заглушив двигун і фари. Оповитий темрявою, він відновив свої ходіння. Неподалік почувся шерех. Хек одразу впізнав звук кроків єнота. За мить він помітив залишки мускусу на дупі скунса, коли пес безшумно пройшло позаду нього. Ці істоти не представляли загрози, і все ж, ходячи по кімнаті, він тримав руку на чорній ребристою рукоятці свого старого автоматичного пістолета з бакеліту, який бовтався в ще більш старої ковбойському кобурі в комплекті з ремінцями з сиром'ятної шкіри для ніг.


Небо затягли хмари. Гроза назрівала. "Дощ, якщо тобі потрібно", - він говорив тихо, хоча і не до небес, - "але затримай цей вітер ще на кілька годин, Господи." Мені могла б знадобитися тут деяка допомога, і я могла б використовувати її на шкоду.


Позаду нього голосно хруснула гілка, і він швидко обернувся, ледве не врізавшись в примітну березу. Він знав мало тварин у дикій природі, які ось так ламали гілки; він пам'ятав тільки величезну лосиху, незграбно бредущую зі своїми дитинчатами, і семіфутового ведмедя грізлі, жадібно глядящего на Хека з доброзичливою димки свого статусу охороняється виду.


"Може бути, це п'яний олень", - подумав він, щоб підбадьорити себе.


Хек продовжував ходити. Потім стоянку заповнили вогні, і під'їхала машина. Вона припаркувалася з неквапливим вереском гальм. Випроставшись, як сержант навчального табору, офіцер у сірому костюмі пройшов по вологій землі туди, де стояв Хек.


“ Дон. "Хек мляво віддав честь.


“Трент. Радий, що ти був вільний. Радий тебе бачити".


"Шторм на підході", - сказав Хек.


“ Я думав, цей твій Еміль може відчути запах навіть крізь ураган.


Можливо, сказав він Хавершему, але він не був схильний до того, щоб в нього вдарила блискавка. “ Отже, хто втік?


“ Той псих, якого спіймали минулої весни в "Індіан Леп". Пам'ятаєш його?


- А хто тут цього не робить?


"Ушився в чиємусь мішку для трупів сьогодні вночі". Хавершем розповів про втечу.


"Можливо, це божевілля, але це показує деяку кмітливість".


"Він недалеко від Стинсона".


"Значить, він багато їздив, цей псих?"


“Ага. Син коронера, той, що був за кермом, зараз там. Як і Чарлі Феннел і пара патрульних з Дж. З ним його сучки".


Собаки Загону були не справжніми слідопитами, а мисливськими собаками — лабрадорами, яких інколи залучали для вынюхивания. У них були світлі носи, і, будучи стерилізованими суками, вони трималися подалі від стовпів і дерев, і їх нелегко було збити з шляху істинного. Але вони дійсно відволікалися. Еміль був безпомилкової собакою; коли він ішов по сліду, він йшов прямо по кролику, що сидить у нього на шляху, і не звертав на нього уваги, і єдиним звуком, який ви чули, було його хрипке тривожне дихання, коли він мчав по сліду. Дівчата, з іншого боку, були щасливі на трасі і проводили більшу частину часу, займаючись четвертуванням з незначним ентузіазмом і вереском. І все ж, коли переслідуєш небезпечного втікача, хорошою практикою є йти зі зграєю. Він запитав Хавершема, що вони могли б використовувати для наведення на слід.


“ Нижня білизна. Капітан простягнув пластиковий пакет. Хек був упевнений, що Хавершем знає, як поводитися з парфумерними виробами. Він переконався, що білизна не прали недавно і що ніхто не доторкався до тканини пальцями. Поліцейський додав: "Наскільки ми можемо судити, він бігає практично голим".


Хек подумав, що капітан жартує.


“Ні, сер. Він великий хлопець, на ньому багато підкладки. Адлер, той лікар Марсдене, він говорив мені, що ці шизофреніки не відчувають холод, як нормальні люди. Вони ніби заніміли. Вони теж не відчувають болю. Ти можеш вдарити їх, і вони навіть не зрозуміють, що потрапили ".


“Тов, приємно це знати, Дон. Скажи мені, він теж літає?"


Хавершем усміхнувся, потім додав: “Кажуть, він досить нешкідливий. Він часто так робить. Адлер говорить, що він втік з семи лікарень. Вони завжди знаходять його. Для нього це як гра. Сумка, в якій він утік? Вона належала тому хлопцеві, це було самогубство ".


“ Нешкідливий? Вони що, не читали про "Індійський стрибок"? Хек посміхнувся і кивнув у бік Марсденской лікарні. “ Хто там божевільний, а хто ні? Хек раптом зрозумів, що не може дивитися на Хавершема. “ Послухайте, по телефону ви згадали п'ятсот доларів в якості мого гонорару. І винагорода. Десять тисяч. Це вірно, Дон? Десять?


“Так, сер. Гонорар з мого фонду допомоги, як зазвичай. Нагорода від держави. З бюджету Адлера. Він дуже хоче роздобути цього хлопця ".


“ Думаю, він не виклав це в письмовій формі?


“ Адлер? Немає. Але він дійсно хоче, щоб цього хлопця спіймали. Якщо ти одягнеш на нього ошийник, ти отримаєш свої гроші, Трент. І ти єдиний штатська в цій справі. Мої хлопці не можуть взяти ні пенні.


"Ми доберемося до нього".


Капітан дивився в ніч і, здавалося, розмірковував. Нарешті він сказав: “Трентон? Я знаю, я казав тобі, що він не небезпечний, але тримай його ближче до себе. "Хавершем вказав на пістолет на стегні Хека. “Я повинен сказати вам — ймовірно, це був нещасний випадок, судячи з того, що говорить Адлер, але Грубек, можливо, напав на кілька санітарів. Зламав одному з них руку, як зубочистку. Міг би загинути, якщо б його ніхто не знайшов.


"Ну, так він небезпечний чи ні?" Запитав Хек.


“Все, що я кажу, це тримати вухо гостро. Скажи, що це за штуковина?"


“ Це мій старий Р-38. Хек поплескав по своїй кобурі, в деталях згадуючи той день, коли він передав свій службовий автоматичний "Глок" цій самій людині, очі Хека застигли на чорному пістолеті, коли він вставляв його у рукоятку, виймав обойму, відкривав затвор. За ним пішли значок і посвідчення особи. Хек сам купив форму, тому вони дозволили йому залишити її собі, хоча йому довелося підписати бланк, в якому говорилося, що він ніколи не буде носити її на публіці, і його обличчя почервоніло від гніву й сорому, коли він записував своє ім'я на папері.


"Вони все ще продають боєприпаси для цієї старої штуковини?"


- Дев'ятиміліметровий “парабелум" - ось і все, що це таке.


Хавершем просунув голову в пасажирське вікно і погладив собаку по голові. Собака сиділа байдужа і нудьгуюча, дивлячись на ворушіння сивого волосся капітана. “ Гаразд, Еміль, йди, зроби так, щоб ми і твій господар пишалися тобою. Чуєш? Іди і злови нам божевільного. Хороший хлопчик, розумниця. Хавершем повернувся до Хеку. “ Хіба він не славний старина?


А Трентон Хек, який приймав пологи у сук, виходжував цуценят з допомогою піпеток, висмоктував зміїний отрута з лопаток ретриверів і мчав до ветеринарів зі швидкістю дев'яносто миль на годину, щоб врятувати собак, яких можна було врятувати, і безжально пристрілював їх милосердної кулею, коли вони не могли, який не розмовляв з собаками, крім як наказував їм, — Трентон Хек просто кивнув капітану з обережною посмішкою. “ Краще йти. Поки не охолола доріжка.


"Як, чорт візьми, це сталося?" Гримнув Оуен. “Він божевільний. Він не може втекти! Вони що, залишили двері цього сучого сина відкритою?


“Якась плутанина. Вони були, знаєте, уривчасті в деталях ". Стенлі Вебер, законно обраний шериф Об'єднаної села Риджтон, виявився тим зловмисником, який пробудив Ліз від її короткого сну. Він пройшов повз, навіть не помітивши її, направляється Порцією до водопропускної труби, де працював Оуен.


Його новини були набагато більш тривожними, ніж його несподіваний приїзд.


"Боже мій, Стен," сказала Ліз, " це лікарня для душевнохворих злочинців. У них що, немає ґрат?"


Вона згадувала: глибоко посаджені очі на місячному, веселому, божевільному обличчі. Жовті зуби. Його виючий голос. "Sic semper tyrannis... Лис-кістка... Привіт, Лис-боун!"


"Цьому немає виправдання". Оуен сердито походжав по кімнаті. Він був великим чоловіком, сильним у багатьох відносинах, і у нього був характер, який лякав навіть Ліз. Шериф схрестив руки на грудях, немов захищаючись, і нахилився в гніві. "Коли це сталося?" Оуен продовжив. "Вони знають, куди він прямує?"


“Протягом останніх двох годин. Я був на рації". Він вказав на свою патрульну машину, як ніби намагаючись збити "ф'юрі" Оуена зі сліду. “Я розмовляв з Доном Хавершемом. З поліцією штату? Він багатозначно додав: “Він хороша людина. Він капітан".


“О, капітан. Боже мій".


Ліз зловила себе на тому, що дивиться на ноги шерифа; у своїх важких темних черевиках він був схожий не стільки на державного службовця, скільки на бойового людини, що виконує бойове завдання. Подих вітру торкнулося її блузки. Вона спостерігала, як дюжина листя впала прямо з гілок високого клена, немов шукаючи укриття до приходу бурі. Ліз здригнулася і зрозуміла, що кухонні двері прочинені. Вона закрила її.


Раптово почулися кроки, і Ліз подивилася на двері у вітальню.


Порція помовчала, потім увійшла в кухню, все ще одягнена в свій тонкий сексуальний наряд, її пишні груди зухвало вимальовувалась білою шовковою тканиною блузки. Шериф кивнув молодий жінці, яка байдуже посміхнулася. Погляд представника закону двічі опустився на її груди. Дискмен Порції був засунуть в кишеню спідниці, а в одному вусі стирчала єдина затичка для вух. З болтающейся затички лунав металевий звук "чанка-чанка".


"Хрубек втік", - сказала Ліз.


"О, ні". Другу затичку для вух витягли, і вона накинула шнур на шию, як лікар одягає стетоскоп. Хрипкі звуки рок-музики тепер звучали голосніше, вириваючись з обох крихітних розеток.


"Слухай, ти не могла б відключити це?" Попросила Ліз, і Порція розсіяно підкорилася.


Ліз, Оуен і Порція стояли в ряд на глазурованою теракотової плитки, такою ж холодною, як бетонну ганок зовні, схрестивши руки на грудях. Їх побудова здалося Ліз дурним, і вона порушила лад, щоб наповнити чайник. “ Кава чи чай, Стенлі?


“Ні, спасибі. Кажуть, він просто блукає втрачений. Він втік до Стинсоне, майже в десяти милях на схід від лікарні".


"І в п'ятдесяти милях на схід від того місця, де вони зараз стояли", - подумала Ліз. Це було все одно що мати повний бензобак або дві двадцятидоларових купюри в кишені — може бути, несуттєве, може бути, марне, але, тим не менш, розраду.


"Отже," сказала Порція, " він їде звідси.


"Схоже на те".


Ліз згадувала: божевільний, повертається до життя, дзвенять ручні і ножні кайдани, його очі пристають до глядачів процесу. І вона була тією, кого він роздягав з найбільшим завзяттям. "Лісбон, Лісбон..."


Ліз плакала тоді — в червні, — почувши його пронизливий сміх гієни, що заповнив зал суду, і зараз їй хотілося плакати. Вона зціпила зуби і повернулася до плити, щоб приготувати чашку трав'яного чаю. Оуен все ще засипав шерифа гнівними питаннями. Скільки людей його шукають? У них є собаки? Він взяв з собою якусь зброю? Шериф мужньо витримав цей перехресний допит, а потім відповів: “Справа в тому, що вони нічого особливого не роблять з цього приводу. Це вийшло тільки як інформаційний бюлетень. Не прохання про допомогу у втечі. Я б сам припустив, що вони в значній мірі вилікували його. Шокував його, напевно, як вони це роблять. З допомогою цих електродних штуковин. Він десь бродить, і вони його заберуть...


Оуен махнув рукою і почав щось говорити, але Ліз перебила його. "Якщо це нікого не хвилює, Стен, що ти тут робиш?"


“Ну, я зайшов спитати, чи збереглося у тебе листа. Подумав, що це може дати їм ключ до розгадки, куди він зник".


“ Лист? - Запитав Оуен.


Ліз, однак, точно знала, яку букву він мав на увазі. Це була її перша думка цим увечері, коли шериф вимовив слово "Марсден".


"Я знаю, де це", - сказала вона і пішла за ним.


6


Місіс Лісбон Этчесон:


Я перебуваю в цій кімнаті, я не можу дихати, я нічого не чую. Мене утримують тут несправедливо, і вони, так, вони заважають мені зробити те, що я ПОВИНЕН. Це дуже важливо. вони утримують мене і розповіли брехню про мене Вашингтону і всьому світу. вони думають, що я небезпечний і т. д., Але це їх виправдання, і всі в це вірять. Тобто вірять "їм". вони дуже сильні, і ми повинні їх боятися, вони всюди.


Це ЗМОВА. ШАХРАЙСТВО + S + ПІРАТСТВО.


і я знаю, що ВИ в цьому замішані!!!!


Помста моя, а не ЛОРДІВ, тому що Господь знає, що я зробив, і не дасть МЕНІ спокою. Він стріляє мені в голову кожну ніч!!! Я приймаю свою долю, і ТИ, така красива, теж повинна. Прийди до мене на вічний спокій назавжди.


Скрізь. Назавжди. Помста.


ЄВА-жінка


ПРИЙДИ до МЕНЕ.


я твій коханий


Почерк Майкла Грубека складався з зелених, чорних і синіх чорнил.


І з-за її імені, і з-за його "підпис", червоної.


Шериф голосно, дратівливо втягнув повітря крізь блискучі білі зуби. "Ти хоч що-небудь з цього розумієш?" Він адресував запитання Оуену.


Ліз відповіла: "Це просто балачки".


Оуен глянув на неї, потім додав: "Ми говорили про це, коли це прийшло, але ми подумали, що це була дитяча витівка".


Ліз викладала англійську второкурсникам середньої школи Риджтона.


"Я крута учениця". Вона слабо розсміялася. "Я була на своїй частці у списках лайна шістнадцятирічних".


"'я твій коханець'. "Шериф поправив пояс з пістолетом. Якусь мить він дивився на лист. “ Зворотну адресу?


Ліз перегорнула папку manilla, куди вона поклала цей лист, — у проріз для листів, Різне. Тільки що пройшла, як вона тепер зазначила, Остання воля і заповіт — Оуена і Ліз. Вона знайшла конверт. Зворотної адреси не було. Поштовий штемпель був Глостерський.


"Це зовсім не поруч з Марсденом", - зазначила вона.


“ Дозвольте мені подзвонити. Шериф глянув на Оуена, який кивнув на телефон.


Притулившись до стійки і потягуючи чай з шипшини, Ліз згадала жарку вересневу суботу, коли вона пересаджувала кущ чайно-гібридних троянд лимонно-жовтого кольору. Піт стікав по її носі, лоскочучи шкіру. Оуен працював весь день і тільки що повернувся. Близько шостої вечора, сонце село низько і поблекло. Він стояв в дверному отворі, його широкі плечі поникли, в руці він тримав аркуш паперу. Ліз глянула на нього, і рослина потонуло в її пальцях, шип уткнувся в шкіру. З-за жовтуватого, серйозного виразу обличчя чоловіка вона спочатку не помітила болю. Секунду потому Ліз подивилася вниз і побачила на своєму пальці крапельку крові. Вона поставила рослина на землю. Оуен простягнув їй це саме лист, і вона повільно взяла його у нього, залишивши на конверті кривавий відбиток пальця, схожий на старомодну воскову печатку.


Тепер Порція прочитала це. Вона знизала плечима і оголосила Ліз: “У мене з собою деякі речі. Якщо хочеш, зайди в кімнату. Це може тебе розслабити".


Ліз моргнула і змусила себе виглядати незворушною. Тільки її сестра, розмірковувала вона з емоційної дистанції, запропонувала б косячок п'ятій частині міської поліції, що стояла поблизу (бампер його патрульної машини свідчив: Риджтон говорить "НІ наркотикам"). Це була вінтажна Порція — грайлива, хитра, порочна. О, Порція — модна, бліда молодша сестра з французької кіскою, зі своїм Дискменом і низкою худорлявих бойфрендів. Їй довелося пережити вечір за містом, і вона послала Ліз один з тих холодних поцілунків, які так добре пам'ятала її старша сестра.


Ліз не відповіла. Молода жінка знизала плечима і, кинувши погляд на Оуена, вийшла з кухні.


Шериф, який не чув пропозиції Порції і, ймовірно, не зрозумів би його, якби почув, повісив трубку. Коли він заговорив, це було для Оуена. "Ну що ж... зрештою, їй не було про що турбуватися ".


Вона? Повторила Ліз про себе. Невже це я? Її обличчя спалахнуло, і вона відчула, що навіть старомодний Оуен зніяковів від покровительственного відносини шерифа.


“Вони сказали, що це нічого не значить. Грубек - шизофренік - вони не дуже добре ладнають з людьми лицем до лиця. Дуже нервують, щоб розмовляти або щось в цьому роді. Тому вони пишуть ці довгі листи, які в основному несуть повну нісенітницю, а коли вони все-таки загрожують, то занадто налякані, щоб діяти у відповідності з ними ".


“ Поштовий штемпель? - Запитала Твердо Ліз. “ Глостер.


“Ах, щодо цього. Я запитав. Можливо, він все ще відправив це. У перший тиждень вересня його відправили в цю лікарню на якісь аналізи. Там досить низький рівень безпеки. Можливо, він вислизнув і відправив лист. Але, як я вам уже казав, він попрямував на схід, подалі звідси.


Шериф і Ліз одночасно подивилися на Оуена, який, оскільки був найбільшим людиною в кімнаті і самим серйозним, здавався головним. "А що, якщо це не так?"


“Чорт візьми, він пішки, Оуен. Доктор сказав, що він ні за що не зможе водити машину. І хто його підвезе, такого великого божевільного?"


“Я просто питаю тебе, - сказав Оуен, - що, якщо він не поїде на схід. Що, якщо він передумає і приїде сюди?"


“ Тут? - запитав шериф і замовк.


"Я хочу, щоб ти приставив людини до дому".


“ Прости, Оуен. Нічим не можу допомогти. У нас є...


"Стен, це серйозно".


“— насувається гроза. Передбачається, що це буде грандіозно. А Фред Бертхолдер в ліжку з грипом. Хворий як собака. Вся сім'я перехворіла ".


“ Один чоловік. Тільки до тих пір, поки вони його не впіймають.


“Слухай, навіть хлопці зі штату розкидані досить слабо. Вони в патрулюванні шосе в основному з—за..."


"Чортів шторм," виплюнув Оуен. Він рідко лаявся в присутності людей, яких погано знав; він вважав це ознакою слабкості. Ліз на мить була шокована цим упущенням — не з-за лайки як такої, а з-за гніву, який міг за неї ховатися.


“ У нас свої пріоритети. Кинь, не дивися в той бік, Оуен. Я буду час від часу зв'язуватися з Хавершемом. Якщо щось зміниться, я буду тут, як змащена маслом блискавка ".


Оуен підійшов до вікна і подивився на озеро. Він був або паралізований гнівом, або глибоко замислився.


"Чому б вам не переночувати в готелі?" - запропонував шериф з життєрадісністю, яка, на думку Ліз, надзвичайно дратувала. "Гей, так ви зможете гарненько виспатися вночі і вам не доведеться ні про що турбуватися".


"Гарного нічного відпочинку," пробурмотіла Ліз. “ Звичайно.


"Повірте мені, хлопці, вам не про що турбуватися". Він подивився у вікно на небо, можливо, сподіваючись на яскраву смугу блискавки, яка виправдала б його відправку помічників сьогодні ввечері. "Я буду стежити за цим, так, сер". Шериф сумно посміхнувся і ступив до дверей.


Тільки Ліз побажала йому спокійної ночі.


Оуен походжав біля вікна, дивлячись на озеро. Він сказав як ні в чому не бувало: “Я думаю, ми повинні це зробити. Я маю на увазі готель. Ми знімемо пару кімнат у "Марсден Інн".


Химерний маленький готель типу "ліжко і сніданок", убогий (за висловом Оуена), з засушеними квітами, розхитаної меблями, сільськими вінками і жахливо щирими картинами, що зображують живих коней, мертвих птахів і дітей дев'ятнадцятого століття з осклілими очима.


“ Не найкраще притулок від божевільного, ти б сказав?


“Не схоже, що він зміг би пройти навіть половину шляху до Риджтона, не кажучи вже про те, щоб знайти готель, в якому ми зупинилися.... Якщо б він взагалі був схильний знайти нас. Крім того, Готель всього в двох милях звідси. Я не хочу далеко йти сьогодні ввечері.


"Нам потрібно закінчити будівництво греблі і обмотку стрічкою".


Оуен на мить замовк. Він запитав неуважним голосом: "Як ти гадаєш, де він?"


“ Я не піду, поки ми не закінчимо цю дамбу. Мішки з піском, ці...


Очі Оуена спалахнули. “ Чому ти сперечаєшся?


Ліз моргнула. Вона навчилася терпіти його запальність. Вона знала, що зазвичай вона спрямована не туди. Так, зараз її чоловік сердився, але не на неї — на шерифа. У більшості випадків вона вирувала у відповідь. Але сьогодні вона не підвищувала голосу. З іншого боку, вона не збиралася відступати. “Я не заперечую. Готель в порядку. Але я не піду, поки ми не наберемо ще принаймні фут мішків з піском.


Його очі знову пішли на озеро, в той час як погляд Ліз опустився до листа, що лежить на обробній дошці. Ліз разгладила його, потім склала папір. Він видав шарудить звук, і вона чомусь подумала про висохлій шкірі. Вона здригнулася і кинула його на стопку рахунків, на які потрібно було підшити.


Ліз одягла куртку. Він збирався сперечатися або погодитися? Не в силах передбачити його реакцію, вона відчула, як її шлунок скручується у вузол. “ Це не повинно зайняти більше години, - обережно сказала вона. Він нічого не сказав. “ Ти думаєш, ми зможемо зібрати достатньо сумок до того часу?


Оуен нарешті одвернувся від вікна і запитав, що вона тільки що сказала.


“Мішки з піском? Чи зможемо ми зібрати достатньо за годину?"


“ Година? Я впевнений, що ми зможемо. "Його спокій здивувало її. “ У будь-якому випадку, я не думаю, що все буде так погано, як вони кажуть. Ти ж знаєш тутешніх метеорологів — вони завжди б'ють тривогу.


Водій перемкнув передачу на найнижчу зі своїх тринадцяти і направив величезний білий тягач з причепом повз ресторан на парковку. Він заблокував гальма і заглушив дизель, потім сверился з картою, витративши більше часу, чим, на його думку, зазвичай для такого розумного людини, як він, на те, щоб підрахувати, що буде в Бангор до четвертої години наступного дня.


Водій, молодий чоловік, був вдягнутий у кепку Dolphins задом наперед, а на ногах у нього були туфлі-човники Nike. У Blaupunkt була гранжевая касета, підкріплена півдюжиною реп - та хіп-хоп-касет (секрет, яким ніколи не можна ділитися ні з одним кровним родичем). Він виліз із кабіни, затримавшись досить надовго, щоб з розчаруванням поглянути в бічне дзеркало на розсип прищів на своїй щоці, потім зістрибнув на землю. Він був на півдорозі до закусочної, коли голос гаркнув: "Гей, Джон Драйвер!"


Величезний чоловік раптово опинився поруч з ним, ширяючи на ногах, схожих на стовбури дерев. Водій зупинився, вражений, коли побачив блискучу кругле обличчя, усмішку в плямах слини, очі, збуджені, як у дитини, що грає в м'яч.


“ Привіт, - пробурмотів водій, заїкаючись.


Великий чоловік раптово відчув ніяковість і, здавалося, шукав, що б таке сказати. "Це справжня машина", - сказав він, хоча і не дивився в бік вантажівки, а продовжував дивитися вниз, на водія.


“Ага, дякую. Ти вибач мене, я втомився і збираюся перекусити".


“Чау-чау. Звичайно. Це щаслива сімка. Дивись. Раз, два, три, чотири, п'ять, шість ... Його рука обводила машини на стоянці. "Сім". Чоловік поправив вовняну твидовую кепку, яка сиділа на його голові, схожою на кулю для боулінгу. Він здавався лисим, і водій подумав, не нацистський це скінхед. Він сказав: "Пощастило", - і занадто голосно розсміявся.


“Ого. Це восьмий". Хлопець вказував на іншу вантажівку, який тільки що в'їхав на стоянку. Його рот скривився в посмішці. "Завжди якийсь ублюдок все псує".


- Таке дійсно трапляється. Ще б. Водій вирішив, що зможе обігнати цього недоумка, але думка про те, що він буде виглядати дурнем перед колегами-далекобійниками, турбувала його не менше, ніж думка про те, що його затопчуть. “Добре. Так, сер. А тепер добраніч. "Він бочком попрямував до закусочної.


Очі здорованя спалахнули занепокоєнням. “ Почекай, почекай, почекай! Ти їдеш на схід, Джон Драйвер?


Молодий чоловік подивився в темні очі. "Насправді це не моє ім'я," обережно сказав він.


“Я їду в Бостон. Це будинок нашої країни. Мені дійсно потрібно потрапити в Бостон."


“ Вибачте, але я не можу вас підвезти. Я працюю на...


"Підвезти?" - запитав чоловік з великою цікавістю. "Підвезти?"


“Ем, я не можу тебе підвезти? Ти розумієш, про що я кажу? Я працюю в компанії, і вони б мене звільнили, якби я це зробив".


“Не пощастило, так? Не пощастило?"


“ Я ж кажу, це правило.


"Але що я збираюся робити?"


"Їм не надто подобається, що ти пробуєш кататися на стоянках для вантажівок?" Це був не питання, але він був дуже наляканий, щоб запропонувати чоловікові щось категоричне. "Ти міг би трохи пройтися по дорозі заклинанням і великим пальцем?"


"Вгору по дорозі і великим пальцем".


“ Хто-небудь може заїхати за тобою.


“Вгору по дорозі і на великий палець. Я міг би це зробити. Чи можу я таким чином дістатися до Бостона?"


“Он той перехрестя, бачиш світлофор? Це 118-я вулиця, поверни наліво, це буде північ. Це приведе тебе до межштатной автомагістралі, і ти в мить ока опинишся в Бостоні ".


“Спасибі, Джон Драйвер. Благослови тебе Господь. Вгору по дорозі і показуй великий палець".


Здоровань рушив через стоянку м'язистим, незграбним кроком. Водій виголосив коротку подячну молитву — за те, що вижив у цій зустрічі, так і, що не менш важливо, за те, що в результаті у нього вийшла гарна історія для розповіді своїм колегам-далекобійникам, яка майже не потребувала якихось приукрашиваниях.


Пітер Граймс повернувся в кабінет директора лікарні і сів у робоче крісло. Адлер недбало запитав: "Що він зробив?" - ніби відновлюючи нещодавно перервану розмову.


"Прошу пробачення?"


Адлер поплескав по зеленій папці. “Звіт про чергування медсестер. Хрубеку було дозволено перебувати у відділенні "З". У нього був доступ на територію. Він просто зайшов прямо в морг. Ось як він туди потрапив. Він тільки що зайшов в морозилку. О, Пітер, Пітер, Пітер... Це недобре." Адлер змирився з вогкістю свого кабінету і тепер був одягнений в чорний кардиган, в нижню петлицю якого він просунув мізинець.


"І я з'ясував чому", - оголосив Граймс. "Він був частиною програми Діка Колера".


“ О, заради Бога, не в реабілітаційний центр?


“Ні. Обмежений тутешньої територією. Набір "Середовище" і робоча програма. З якоїсь причини у нього була робота на фермі. Доїти корів або щось в цьому роді, я вважаю ". Асистентка дивилася в чорне вікно на ту частину території, де приблизно на десяти акрах серед скелястих пагорбів розкинулася некомерційна ферма лікарні, керована волонтерами і укомплектована пацієнтами.


"Чому нічого з цього не було у файлі?" Адлер знову ляснув по папці, як ніби карав цуценя.


“Я думаю, що є якісь інші файли, яких у нас немає. Я не знаю, що з ними сталося. Відбувається щось дивне ".


"Рада директорів рекомендувала Грубека для участі в програмі?" Адлер, як член Ради директорів Marsden, молився про одному конкретному відповіді на це питання.


"Ні", - сказав Граймс.


"Ах".


“ Може бути, Дік Колер якимось чином підсунув його сюди.


"'Підсунув його всередину'? Накинувся Адлер. “Ми повинні бути дуже обережними в цьому питанні, друже мій. Ти мав на увазі це: 'підсунув його всередину'? Тепер подумай. Подумай гарненько.


“Ну, я не знаю. Грубек завжди перебував під пильним наглядом. Не зовсім зрозуміло, хто це схвалив. Документи уривчасті ".


"Так, може бути, він все-таки не"послизнувся", - розмірковував Адлер? Може бути, м'яч впустив який-небудь інший ідіот".


Граймсу стало цікаво, чи не образили його.


Директор лікарні повільно зітхнув. “Зачекайте хвилинку. Колера немає в штаті. У нього тут є офіс?"


Граймс був здивований, що Адлер не знав. “Так, він знає. Це частина угоди з Фрэмингтоном. Ми надаємо обладнання для обслуговування".


"Він не лікар", - відрізав Адлер.


“ У певному сенсі, так. "У відсутність поліцейського Граймс нез'ясовним чином відчув себе сміливіше.


“Я хочу з'ясувати, що, чорт візьми, тут відбувається, і я хочу знати це протягом наступної години. Хто черговий ординатор відділення E?"


“Я не зовсім впевнений. Я думаю—"


"Пітер, ти повинен розібратися з цим", - відрізав Адлер. “З'ясуй, хто це, і скажи йому, щоб ішов додому. Скажи йому, щоб узяв вихідний".


“Так. Іди додому? Ти впевнений?"


“І скажи йому, щоб ні з ким не розмовляв"... Мене цікавить ця жінка... Адлер пошукав клаптик паперу, знайшов його і простягнув Граймсу. “Грубек коли-небудь згадував про неї? Хто-небудь коли-небудь згадував про неї?


Граймс прочитав ім'я. “Місіс Оуен Этчесон? Немає. Хто вона?"


“Вона була в Indian Leap. Вона давала свідчення проти Грубека на суді. Вона стверджує, що отримала від нього листа з погрозами у вересні минулого року, коли наш маленький хлопчик грав в кубики в Глостері. Шериф каже, що її чоловік думає, що Хрубек полює за нею.


"Риджтон," задумливо промовив Граймс. - В сорока милях на захід звідси. Без проблем.


"Так?" Адлер перевів свої червоні очі на молодого доктора. “Добре. Я відчуваю таке полегшення. Тепер скажи мені, чому ти думаєш, що це, цитую, не проблема".


Граймс проковтнув і сказав: "Тому що більшість шизофреніків не змогли б самостійно пройти і трьох миль, не кажучи вже про сорок".


"А", - сказав Адлер тоном примхливого старого оксфордського професора. "І якимись маленькими застереженнями, дорогий Граймс, ви підкріпили свою неякісну оцінку?"


Граймс здався. Він замовк і пригладив свої кучеряве волосся.


"А, що, якщо він не сам по собі, доктор?" Гримнув Адлер. “Що, якщо є спільники, уиттинг або ун?" І, Б, що, якщо Хрубек не такий, як, наприклад, більшість шизофреніків? Як щодо тих яблук, доктор? А тепер приступайте. З'ясуй точно, як цей сучий син вибрався на волю.


Граймс не настільки осмілів, щоб не сказати: "Так, сер". І він сказав це дуже швидко.


“ Якщо це...... Почекай хвилинку там. Якщо це— " Адлер махнув рукою, не в силах або не бажаючи називати потенційну трагедію. “ Якщо це стане проблемою ...


"Як це?" - запитав я.


“Поклич Лоу до телефону. Мені потрібно ще раз трохи поговорити з ним. О, та де Колер?"


“Kohler? Сьогодні ввечері він буде в реабілітаційному центрі. У неділю він залишається у нас ночувати."


"Ти думаєш, він буде на обході сьогодні ввечері?"


“ Ні. Він був тут сьогодні о пів на п'яту ранку. І після огляду відправився прямо в реабілітаційний центр. І тоді він ледве тримався на ногах. Я впевнена, що він зараз в ліжку.


"Добре".


"Чи повинен я йому зателефонувати?"


“ Йому зателефонувати? Адлер втупився на Граймса. “ Доктор, серйозно. Він - останній, кого ми хочемо знати про це. Не кажіть йому ні слова. Не... а... слово".


“ Я просто подумав...


“ Ні, ти не просто подумав. Ти взагалі не думав. Я маю на увазі, заради Бога, ти дзвониш цього гребаному ягняті і кажеш: "Вгадай, що? Завтра Великдень'?


7


Пара, що піднімався від пластикового стаканчика кави залишив запотевший еліпс на внутрішній бік лобового скла.


Доктор Річард Колер, зсутулений на передньому сидінні свого п'ятнадцятирічного "БМВ", болісно позіхнув і підняв чашку. Він відсьорбнув гіркої рідини і повернув коробку на приладову панель трохи правіше того місця, де вона стояла. Він неуважно спостерігав, як на склі намалювався новий овал, перекриває той, який тепер выцветал.


Він був припаркований на стоянці для персоналу психіатричної лікарні штату Марсден. Масивна машина, наполовину приховане анемічним болиголовом, була спрямована на невеликий одноповерховий будинок поряд з основним корпусом лікарні.


Чергова медсестра відділення Е, подруга та жінка, з якою він колись зустрічався, подзвонила в реабілітаційний центр двадцять хвилин тому. Вона розповіла Колеру про втечу Майкла і попередила його, що Адлер впирається. Колер ополоснул обличчя крижаною водою, налив у термос кави, потім, похитуючись, дістався до своєї машини і приїхав сюди. Він заїхав на парковку і вибрав це місце для спостереження.


Тепер він підняв очі на готичний фасад лікарні і побачив кілька вогнів. Один з них, як він припустив, що горів у кабінеті доброго доктора Адлера.


Більш кмітливі санітари називали двох докторів Хетфілд і Маккой, і це досить точно описувала їх відносини. Тим не менш, Колер відчував деяку симпатію до директора лікарні. За п'ять років свого перебування на посаді глави Marsden Адлер вів програну політичну і бюджетну боротьбу. Більшість державних психіатричних лікарень були закриті, їх замінили невеликі громадські лікувальні центри. Але як і раніше зберігалася потреба в місцях для утримання неосудних злочинців, а також малозабезпечених і бездомних пацієнтів.


Марсден був таким місцем.


Адлер старанно трудився заради своєї частки державного бюджету і дбав про те, щоб з бідолахами, які перебувають на його утриманні, зверталися по-доброму і приносили максимум користі з важкої ситуації. Це була невдячна робота, і сам Колер кинув медицину, перш ніж братися за неї.


Але після цього симпатія Колера до свого колеги вичерпалася. Тому що він також знав, що в Адлера була робота вартістю 122 000 доларів в рік, включаючи премії за недбалість і державні посібники, що на свою зарплату він працював не більше сорока годин на тиждень. Адлер не стежив за сучасною літературою, не відвідував інститути або курси підвищення кваліфікації і рідко розмовляв з пацієнтами, за винятком нещирих привітань чинного політика.


Однак найбільше Колера обурювало, що Адлер використовував Марсден не як лікувальна установа, а як комбінацію в'язниці та центру денного догляду. Його метою було стримування, а не покращення. Адлер стверджував, що в обов'язки держави входить виправляти людей — просто утримувати їх від заподіяння шкоди собі або іншим.


Колер відповів би: "Тоді чия це робота, доктор?"


Адлер огризався у відповідь: "Ви даєте мені гроші, сер, і я починаю лікувати".


Два лікаря грали в масло і воду з тих пір, як Колер вперше приїхав в Марсден, розмахуючи судовими наказами про призначення і пробуючи незвичайні форми терапії на пацієнтах з важкими психозами. Потім якимось чином — ніхто толком не знав, як - Колер організував Програму Milieu в Марсдене. У ньому некримінальні пацієнти, в основному шизофреніки, вчилися працювати і спілкуватися з іншими людьми, розраховуючи переїхати в реабілітаційний центр за межами Стинсона і, в кінцевому підсумку, у власні квартири або будинку.


Адлєру вистачило розуму зрозуміти, що у нього була вигідна угода, яку йому було б важко повторити де-небудь в цій всесвіту, і, відповідно, він був ні в найменшій мірі не зацікавлений в тому, щоб хитрі нью-йоркські лікарі розгойдували його тендітну човен цими блискучими формами лікування. Нещодавно він намагався домогтися відсторонення Колера, стверджуючи, що молодий лікар не пройшов через належні канали державної цивільної служби, щоб отримати роботу в Марсдене. Але це звинувачення було необґрунтованим, оскільки Колер не отримував зарплати і вважався стороннім підрядником. Крім того, самі пацієнти збунтувалися, коли до них дійшли чутки про те, що вони можуть втратити свого доктора Річарда. Адлер був змушений відступити. Колер продовжував пробиватися в лікарню, втираючись у довіру до штатного персоналу і заводить друзів серед практичних центрів влади — медсестер, секретарів і санітарів. Ворожнеча між Кольором і Адлером розросталася.


Багато лікарі в Марсдене задавалися питанням— чому Колер, у якого могла б бути прибуткова приватна практика, сам накликав на себе всі ці неприємності. Дійсно, вони були спантеличені, чому він взагалі проводив так багато часу в Марсдене, де він отримував невелику плату за лікування пацієнтів і де сама практика була такою вимогливою і розчаровує, що багатьох лікарів вигнала з психіатрії, а деяких і з медицини взагалі.


Але Річард Колер був людиною, який завжди відчував себе. Дипломований спеціаліст з історії мистецтв, з відзнакою, він раптово відмовився від цієї кар'єри в зрілому віці двадцяти трьох років, щоб пробитися в медичну школу Дьюка, а потім і закінчити її. За цими виснажливими роками пішли стажування в Пресвітеріанської колумбії і Нью-Хейвенской загальній лікарні, а потім приватна практика на Манхеттені. Він працював зі стаціонарними прикордонними і майже функціонують психотиками, потім розшукував найважчі випадки: хронічних шизофреніків і страждають біполярною депресією. Він боровся з бюрократичним опором, щоб отримати статус запрошеного лікаря в Марсдене, Фрэмингтоне та інших бедламах штату, де працював по дванадцять-п'ятнадцять годин в день.


Складалося враження, що Колер процвітав завдяки тому самому стресу, який був найлютішим ворогом його пацієнтів-шизофреніків.


На початку своєї кар'єри психіатр розробив кілька прийомів для боротьби з тривогою. Найбільш ефективною була моторошна медитація: візуалізація того, що він вводить голку в виступаючу вену, яка йде від його руки, і витягує звідти пекучий білий світ, який символізував стрес. Цей прийом виявився надзвичайно успішним (хоча зазвичай він найкраще спрацьовував у супроводі келиха бургундського або косяка).


Сьогодні ввечері, сидячи в машині, пахне старою шкірою, маслом і антифризом, він спробував свій старий трюк, хоча і без хімічної добавки. Це не дало ефекту. Він спробував ще раз, фактично закривши очі і представивши містичну процедуру в яскравих деталях. І знову нічого. Він зітхнув і знову втупився на парковку.


Колер напружився і ще глибше втиснувся в переднє сидіння, коли білий фургон, на боці якого було написано "Інтертек Сек'юріті Інкорпорейтед", з'явився і повільно поїхав зигзагами по парковці, відкидаючи прожекторами підозрілі тіні.


Колер включив ліхтарик, який він використовував для неврологічних обстежень, і повернувся до паперах, що лежали перед ним. Ці листи являли собою надзвичайно скорочену версію особистої історії Майкла Хрубека. Записи про життя молодої людини були вкрай неадекватними; оскільки він був незаможним пацієнтом, було доступно дуже мало подробиць про його госпіталізації та історії лікування. Це був ще один гріх, який Колер не міг покласти на директора лікарні. Майкл належав до того типу пацієнтів, досьє на яких практично не існувало, а минуле лікування було значною мірою загадкою. Він так часто жив на вулиці, його виключали з стількох лікарень, і він використовував так багато псевдонімів серед обслуговуючого персоналу, що не було ніякої зв'язковий хроніки його хвороби. Він також страждав особливим типом психічного захворювання, яке залишало у нього безладне уявлення про минуле; те, про що повідомляли параноїдальні шизофреніки, було сумішшю брехні, правди, зізнань, надій, мрій і помилок.


Тим не менш, для людини з досвідом Колера файл, який він зараз відсканував, дозволив йому реконструювати в деяких деталях частина життя Майкла. Цей фрагмент був вражаюче таких, які проливають світло. Він був смутно знайомий з цим досьє, оскільки придбав його чотири місяці тому, коли Майкл потрапив під його опіку. Тепер Колер пошкодував, що не приділив більше уваги його змісту, коли вперше прочитав його. Він також шкодував, що у нього зараз немає часу, щоб переглянути містяться в ньому матеріали. Але, пробігши один раз сторінки, він зауважив, що білий фургон виїхав зі стоянки. Річард Колер поклав папку на підлогу "БМВ".


Він завів машину і поїхав по мокрому асфальту до одноповерхової будівлі, за яким спостерігав останні півгодини. Він обігнув його і виявив задні двері, яка знаходилася поруч з пошарпаним зеленим сміттєвим контейнером. Він загальмував до упору, мить роздумував, а потім — після того, як розсудливо пристебнув ремінь безпеки — врізався правим переднім бампером автомобіля в двері, як йому здалося, неквапливою швидкості. Тим не менш, від удару дерево розкололося так сильно, що двері зірвалася з обох петель і полетіла глибоко в темряву всередині.


Він зупинив "Шевроле" на узбіччі шосе 236. Пошарпаний вантажівка різко накренився вліво, і порожній "Апельсин Краш" підкотився до дверцят. Взвизгнули гальма, коли вантажівка зупинилася.


Трентон Хек відчинив дверцята і вийшов. Банку з-під газованої води з гуркотом впала на кам'янисту узбіччя дороги, Хек болісно нахилився і закинув порожню банку під сидіння.


"Підемо", - сказав він Емілю, який, вже націлившись на зниження нахилу сидіння, розслабив той чи інший мускул і вислизнув вперед, а потім за двері. Він приземлився на землю і потягнувся, потім заморгав від миготливих вогнів машини поліції штату, стояла впоперек шосе.


Поруч з підсвіченим "Додж крузером" стояв ще один чорно-білий, а поруч з ним - фургон для перевезення м'яса окружного коронера. Четверо чоловіків підняли голови, коли Хек перетнув широку смугу чорного, всипаного галькою асфальту. Він відвів Еміля подалі від машин — він завжди як можна швидше витягав собаку з вантажівки на місці обшуку і тримав її подалі від двигунів автомобілів; вихлопні гази притупляють нюх собак.


“ Сідай, - скомандував Хек, коли вони опинилися на галявині з підвітряного боку від машин. “ Лягай. Еміль зробив, як було велено, хоча з нетерпінням відзначив присутність поблизу кількох чотирилапих дам.


"Гей, Трентон," покликав один з чоловіків. Він був великим чоловіком, великим у всьому, не тільки в шлунку — ні в їжі, ні в випивки, — і його вага сильно тиснув на гудзики і кишені сірої уніформи. Він стримував двох молодих самок лабрадора-ретривера, які копирсалися носом у калюжу.


"Привіт, Чарлі".


- Ну, якщо це не "Кадилак слідопитів". Це сказав один із двох молодих солдатів, що стоять на узбіччі дороги, чоловік, якого Хек називав, хоча і не в обличчя, "Хлопчиком". Це був юнак з вузькою щелепою, віком Хека на шість років, хоча виглядав на п'ятнадцять. Ідея Трентона Хека впоратися з скороченням бюджету полягала б у тому, щоб звільнити цього хлопця і залишити самого Хека в поліції з зарплатою в три чверті. Але його думки не запитали, і тому Хлопець, який, хоча і був молодшим, найнявся на роботу за два місяці до Хека, все ще був солдатом, в той час як Трентон Хек заробив вісімдесят сім доларів в минулому місяці, вивозячи старі пральні машини та кондиціонери для води на смітник у Хаммонд-Крик.


"Привіт, Еміль", - сказав Хлопчик.


Хек кивнув йому і помахав рукою іншому солдатові, який відповів на привітання.


Чарлі Феннел і Хек підійшли до коричневого катафалку, поряд з яким стояв молодий чоловік у блідо-зеленому комбінезоні.


"Не дуже-то схоже на пошукову групу," сказав Хек Феннелу.


Поліцейський відповів, що їм пощастило з тим, що вони зробили. “Приблизно опівночі у Цивільному центрі починається концерт. Ви чули про це?"


"Рок-н-рол," пробурмотів Хек.


“Ага. Дон послав туди групу солдатів. У них був якийсь хлопець, якого застрелили в останньому ".


"Хіба у них немає охорони для таких справ?"


“ Це був охоронець, який застрелив хлопця.


"Не схоже на блискуче використання грошей платників податків - гнати череду на купку молоді, яка платить за те, щоб оглушити себе".


Крім того, додав Феннел, капітан спрямував значну частину військ на патрулювання доріг. “Він вважає, що із-за шторму вони будуть підбирати їх з асфальту. Слухай, я чув, що за піймання цього божевільного призначена нагорода.


Хек не відривав очей від трави перед собою і не знав, що сказати.


"Послухай," продовжив Феннел пошепки, " я чув про твою ситуації, Трентон. Я сподіваюся, що ти отримаєш ці гроші. Я вболіваю за тебе".


"Спасибі за це, Чарлі".


У Хека були дивні відносини з Чарлі Феннелом. Та ж куля, яка залишила блискучу зіркоподібну рану на правому стегні Хека, спочатку пройшла через груди брата Феннела, коли він присів навпочіпки біля їх патрульної машини, миттєво вбиває поліцейського. Хек припустив, що частина живої крові людини потрапила в його власне тіло, і з-за цього він і Чарлі Феннел були кровними братами, коли їх видалили. Часом Трентону Хеку здавалося, що їм з Феннелом слід було б зблизитися. Однак чим більше часу чоловіки проводили в суспільстві один одного, тим менше вони знаходили загального. Час від часу вони говорили про полювання чи риболовлі, але плани ні до чого не привели. Для них обох це було таємним полегшенням.


Хек і Феннел зупинилися біля фургона коронера з м'ясом. Хек підняв голову і вдихнув повітря, просочений запахом розкладання, який так помітний в такі сирі осінні ночі, як ця. Він ще раз понюхав повітря, і Феннел з цікавістю подивився на нього.


"Ніякого деревного диму", - сказав Хек у відповідь.


“Неа. Схоже, що ні".


“ Значить, куди б не подався цей Хрубек, він прямував не до будинку, який міг відчути.


“ Ти навчився цього у Еміля? Хех.


- Що саме сталося? - запитав Хек у помічника коронера.


Молодий чоловік глянув на Феннела, мовчки просячи дозволу відповісти цивільному. Хек звик до занепаду власного авторитету. Коли черговий отримав схвальне бурчання Феннела, він пояснив, як Хрубеку вдалося втекти, а потім додав: "Ми деякий час гналися за ним".


"Погнався за ним, чи не так?" Хек не зміг утриматися від підколки: “Ну, навряд чи це твоя робота - ловити його. Я б не звинувачував тебе, якби ти просто втік звідси, до біса з цим божевільним.


“Ну так. Ми цього не зробили. Ми погналися за ним". Черговий знизав плечима, молодий і набагато вище сорому.


“Добре. Давайте перейдемо до справи". Хек зауважив, що Феннел деякий час тому надів на своїх собак повідкові ремені. Це схвилювало їх і збило з пантелику. Якщо собаки-шукача не збираються негайно вирушати по сліду, вони повинні носити тільки свої звичайні нашийники. Хек мало не сказав що-небудь Феннелу, але стримався. Те, як солдат управлявся зі своїми собаками, було його справою; Трентон Хек більше не був інструктором по вистежуванню людей.


Він дістав з кишені червону нейлонову збрую і четвертьдюймовую нейлонову волосінь для бігу. Еміль відразу напружився, хоча і залишився сидіти на місці. Хек підсік його і обмотав кінець волосіні навколо власного лівого зап'ястя, всупереч загальноприйнятій практиці захоплення правою рукою; яким би накачаним наркотиками і легковажним не був цей здоровань, Хек пам'ятав попередження Хавершема і хотів, щоб його рука для стрільби була вільна. Потім він дістав пакет з іншої кишені куртки. Він відкрив його, відсунувши пластик від грудочки бавовняних шорт.


"Господи," сказав Хлопчик, сморщив ніс. “ Брудні жокеї?


"Мускус - найкращий", - пробурмотів Хек. "Пальчики оближеш..." Він підштовхнув брудне спіднє до молодому солдату, який, пританцьовуючи, пішов.


“Трентон, припини це! На них знайшло вплив божевілля! Тримай їх подалі!"


Чарлі Феннел голосно розсміявся. Хек придушив свій власний сміх, а потім суворо крикнув Емілю: "Добре", що означало, що собака повинна встати.


Вони дозволили Емілю і сучків понюхати один одного, морду і дупу, поки ті обмінювалися своїми складними привітаннями. Потім Хек притиснув шорти Грубека до землі, намагаючись не терти тканиною носи собак — просто даючи їм відчути запах, який для людини зник в одну мить, якщо б його взагалі можна було виявити.


"Знайди!" Крикнув Хек. "Знайди, Еміль!"


Три собаки почали тремтіти й пританцьовувати, гасаючи колами, уткнувшись носами у землю. Вони пирхали, вдихаючи пил і кислі пари бензину або мастила, і виділяли невидимі молекули запаху однієї людини з мільйони інших.


"Знайди, знайди!"


Собака йшла попереду, натягуючи повідець, тягнучи Хека за собою. Інші собаки пішли за нею. Феннел був великим чоловіком, але його тягли два скажених шестидесятифунтовых лабрадора, і він незграбно трусив поруч з Геком, який щосили намагався не відставати. Незабаром обидва чоловіки вже задихалися.


Сучі носи час від часу опускалися на землю майже в однакових місцях на асфальті траси 236. Вони стежили за кроком, вдихаючи в кожному місці, де Грубек ставив ногу на землю. Еміль вистежував по-іншому; він нюхав протягом декількох секунд, потім злегка піднімав голову і якийсь час тримав її над землею. Це був вистежування лінії, практика досвідчених собак-шукачів; постійне обнюхування сліду могло вимотати тварину за пару годин.


Раптово Еміль звернув з дороги на південь і опинився в полі, зарослому високою травою і чагарником, де було досить укриття навіть для такої великої людини, як Хрубек.


"О, брат," пробурмотів Хек, розглядаючи темну пустку, в яку заглибився його пес. “ Обираю мальовничий маршрут. Поїхали.


Феннел крикнув Хлопчикові і іншому солдатові: “Слідуйте по дорозі. Я покличу крикуна, ви нам потрібні. І якщо я покличу, принесіть розсіює пістолет".


"Він дійсно великий", - прокричав помічник коронера. "Я маю на увазі, без жартів".


Колер вивів свій BMW зі стоянки лікарні штату Марсден і звернув на довгу під'їзну дорогу, яка повинна була вивести його на шосе 236. Він дружньому помахав рукою охоронцеві, який швидко йшов до тривожним дзвінком, пронизливо звеневшему на стоянці. Охоронець не відповів.


Хоча Колер був лікарем і міг виписувати рецепти на будь-який легально доступне ліки, Адлер встановив правило, згідно з яким ніякі контрольовані речовини — наркотики, седативні засоби, анестетики — не могли відпускатися в кількостях, що перевищують разову дозу, без його або Граймса схвалення. Цей указ був виданий після того, як молодий житель Марсдена був спійманий на тому, що збільшував свій дохід, продаючи Ксанакс, Милтаун і Лібріум місцевим старшокласникам. У Колера не було часу блефувати, щоб пробратися повз нічного фармацевта лікарні, і він знайшов сталевий бампер німецької машини набагато більш ефективним засобом, ніж паперова тяганина, для отримання того, що йому було потрібно.


Під'їхавши до шосе, він зупинив машину і оглянув плоди своєї крадіжки. Шприц для підшкірних ін'єкцій не схожий на більшість шприців, які ви знайдете в кабінеті лікаря або лікарні. Він був великий, дюйм у діаметрі і п'ять дюймів у довжину, зроблений з нержавіючої сталі навколо важкого скляного резервуара. Прикріплена до нього голка, захищена прозорим пластиковим кожухом, була двох дюймів завдовжки і незвично толстой. Хоча ніхто цього не визнавав, і менше всього виробник, насправді це був шприц для домашньої худоби. Однак для медичних працівників він продавався як "надміцна модель, призначена для використання з пацієнтами в ситуаціях, пов'язаних з порушенням".


Поруч з інструментом стояли два великих флакона Инновара, загального анестетика, який Колер вибрав з-за його ефективності при введенні в м'язову тканину — на відміну від більшості подібних препаратів, які необхідно вводити в кровотік. Знайомий в основному з психіатричними препаратами, Колер мало що знав про Инноваре, крім зазначених доз на кілограм маси тіла і його протипоказань. Він також знав, що у нього достатньо препарату, щоб вбити кількох осіб.


Одна річ, яку він не знав напевно, але яка, на його думку, була, ймовірно, точної, полягала в тому, що, вкравши контрольоване речовина другого класу, він тільки що вчинив кримінальний злочин.


Колер поклав флакони і шприц в рюкзак кольору іржі, який носив замість портфеля, потім відкрив маленький білий конверт. В якості бонусу він також вкрав кілька капсул хлорфентермина, дві з яких зараз відправив в рот. Доктор включив передачу і рушив з місця, сподіваючись, що таблетки для схуднення скоро подіють і матимуть бажаний ефект. Колер рідко брав які-небудь ліки, і його організм іноді реагував несподіваним чином — цілком можливо, що наркотик, подібний амфетаміну, парадоксальним чином викликав у нього сонливість. Річард Колер молився, щоб цього не сталося. Сьогодні ввечері йому конче потрібно було привести думки в порядок.


Сьогодні ввечері йому потрібно було перевагу.


Дійсно, агітаційна ситуація.


Виїжджаючи на шосе 236, озираючись у темряві ночі, Колер відчував себе розбитим і безпорадним. Він задавався питанням, чи не слід було йому, незважаючи на антагонізм, просто поговорити з Адлером начистоту і заручитися допомогою цієї людини. Зрештою, директор лікарні теж відчайдушно намагався приховати втеча Майкла і знайти його як можна тихіше; вряди—годи у двох медиків була спільна мета, хоча їхні мотиви були дуже різними. Але Колер вирішив, що це було б нерозумно, катастрофічно і могло б поставити під загрозу положення Колера в Marsden, можливо, навіть саму його кар'єру. Про, можливо, почасти Колера турбувала параноя — молодша версія того, з чим Майкл Хрубек жив щодня. Тим не менше, між Кольором і його пацієнтом була суттєва різниця: Майкла класифікували як параноїка, тому що він діяв так, як ніби вороги шукали його самі похмурі секрети, в той час як насправді його вороги і секрети були уявними.


В його власному випадку, розмірковував Колер, розганяючи машину до вісімдесяти миль в годину, вони були цілком реальні.


8


Подібно коні, отбивающейся від стада корів, Еміль крутився і згортав, пробираючись взад і вперед через чагарник або по невисокій траві, поки знову не почув запах.


Собака знайшла місце, де Хрубек зчепився з санітарами, і повернулася на дорогу. Тепер він знову стрибнув з асфальту і кинувся назад у кущі, лабрадори наслідували його приклад.


Пошуковики пробігли по цьому полю протягом декількох хвилин, прямуючи в основному на схід, геть від лікарні, і паралельно шосе 236.


В якийсь момент, коли вони пробиралися через високу, шелестящую траву, Хек смикнув повідець і прогарчав: "Сидіти!" Еміль різко зупинився. Хек відчув, що собака тремтить від збудження, наче лінія доріжки була електричним дротом. "Вниз!" Собака неохоче прийняла горизонтальне положення. Суки не реагували на аналогічну команду Чарлі Феннела; вони продовжували смикати за мотузки. Він потягнув їх раз чи два і кілька разів крикнув, щоб вони сіли, але вони не послухалися. Бажаючи, щоб Феннел, як і собаки, вів себе тихо, Хек зумів проігнорувати цю погану дисципліну і подався вперед, водячи довгим чорним ліхтариком по землі.


"Дивись, що я знайшов", - сказав Хек. Він посвітив ліхтариком на свіжий відбиток ноги на землі.


"Будь ти подвійно проклятий," прошепотів Феннел. “ Це тринадцятий розмір, якщо не більше дюйма.


"Ну, ми знаємо, що він великий". Хек торкнувся глибокої вм'ятини, залишеної подушечкою величезною ступні. "Я хочу сказати, що він біжить".


“Звичайно, він тікає. Ти прав. Цей доктор Адлер в лікарні сказав, що він просто буде блукати в тумані".


“Він дуже поспішає. Рухається так, ніби завтрашнього дня не буде. Давай, у нас ще багато часу, щоб надолужити згаяне. Знайди, Еміль! Знайди!"


Феннел пустив інших собак по сліду, і вони побігли вперед. Але, як не дивно, Еміль не взяв ініціативу на себе. Він піднявся на своїх м'язистих ногах, але залишився на місці. Його ніс піднявся у повітря, і він роздув ніздрі, повертаючи голову з боку в бік.


"Пішли," покликав Феннел.


Хек мовчав. Він спостерігав, як Еміль ще раз перевів погляд справа наліво і назад. Пес повернув точно на південь і підняв голову. Хек крикнув Феннелу: “Почекай. Вимкни свій світ."


"Що?"


"Просто зроби це!"


З тихим клацанням двох чоловіків і трьох собак огорнула темрява. Хеку, як, мабуть, і Феннелу, прийшло в голову, що вони абсолютно вразливі. Божевільний може перебувати з підвітряного боку, в десяти футах від нього, з монтуванням або розбитою пляшкою.


“ Да ладно тобі, Трентон.


"Давайте не будемо занадто поспішати".


В п'ятдесяти ярдах на північ вони могли бачити повільну колону патрульних машин і пікап Хека. Еміль походжав взад-вперед, похитуючи головою в повітрі. Хек пильно вивчав його.


“ Що він робить? - Прошепотів Феннел. “ Слід тут. Хіба він не може сказати?


“Він знає це. Є щось ще. Можливо, запах у повітрі. Він не такий сильний, як запах гусениці, але щось в ньому є ".


Хек припустив, що цілком можливо, що Хрубек, величезний і спітнілий, виділяв масу запаху, який клубочився і збирався тут, як дим, залишаючись годинами в таку вологу ніч, як ця. Еміль, імовірно, відчув хмара цих молекул. І все ж Хеку не хотілося відтягати собаку. Він вірив у кмітливість тварин. Він бачив, як єноти спритно відгвинчують кришки банок з джемом, і одного разу спостерігав, як незграбний ведмідь грізлі (той самий, який так жадібно витріщався на нього) обережно пройшов не одне, а два витончених отвори для кігтів у кришці банки "7-Up", а потім випив газовану воду, не проливши ні краплі. А Еміль, за інформованої думку його господаря, був у десять разів розумніший за будь-якого ведмедя.


Хек почекав ще мить, але нічого не почув і не побачив.


“ Підемо, Еміль. Він повернувся і пішов геть.


Але Еміль не захотів прийти.


Хек примружив очі, вдивляючись у ніч. На небі з'явилося слабке світіння, але більшу частину місячного світла тепер приховували хмари. Давай, хлопче, подумав він, давай повернемося до роботи. Наше грошову винагороду - біг підтюпцем на схід зі швидкістю близько п'яти миль на годину.


Але Еміль опустив ніс і відштовхнувся від трави. Він затремтів. Хек підняв пістолет перед собою і відкинув убік густу батіг зелених і бежевих пагонів. Вони пройшли ще кілька футів в лабіринт трави. Саме там вони знайшли те, що шукав Еміль.


Пес не був сетером, але він був все одно що вказував на видобуток — клаптик паперу в пластиковому пакеті.


Феннел повільно наближався. Він повернувся спиною до Хеку і нервово оглянув траву, його службовий автомат метався зліва направо. “ Принада?


Це теж приходило в голову Хеку. Злочинці, які звикли до того, що на них полюють собаки, іноді залишають їдкий предмет одягу або бризки сечі в тактичному місці на стежці. Коли слідопит і його гонча зупиняються, щоб оглянути місце, утікач нападає ззаду. Але Хек уважно подивився на Еміля і сказав: “Не думаю. Якщо б він був все ще поруч, Еміль відчув би ще більший його запах.


І все ж, піднімаючи сумку, Хек дивився не на пластик, а на навколишню його стіну трави, і на жорсткий німецький спусковий гачок його пістолета давило кілька фунтів тиску. Він простягнув Феннел пакет, і вони вийшли на галявину, де могли читати, не побоюючись негайного нападу.


"З газети", - сказав поліцейський. “Вирвав. На одній стороні частина реклами бюстгальтерів, на іншій - "гей, глянь-ка"... Карта. Центр Бостона. Історичні місця, знаєте.


"Бостон?"


“Ага. Ми викликаємо дорожній патруль? Сказати їм, щоб вони перекрили основні дороги в Массачусетс?"


І Хек, бачив, як його дорогоцінні десять тисяч доларів зникають у нього на очах, сказав: “Давай трохи повременим з цим. Може бути, він залишив це тут, щоб відвести нас".


“ Ні, Трентон. Якби він хотів, щоб ми його знайшли, він би залишив його на дорозі, а не у високій траві.


"Може бути", - сказав Хек, дуже збентежений. "Але я все ще думаю—"


Тріщина...


Лютий звук, схожий на постріл, пролунав поряд з вухом Хека, і він різко обернувся з колотящимся серцем, піднявши пістолет. Гучність рації Чарлі Феннела була включена на повну потужність, коли він прийняв передачу. Феннел повернув вниз ручки шумозаглушення і гучності і доторкнувся до апарату долонею. Він тихо заговорив до неї. Вдалині на дорозі, почали обертатися червоно-сині вогні на даху патрульної машини Хлопчика.


“ Феннел слухає. Продовжуйте. Він опустив голову, слухаючи.


Що вони роблять? Хек задумався.


Феннел відключився і повісив рацію назад на пояс. Він сказав: “Пішли. Вони знайшли його".


Серце Хека впало. - Вони схопили його? О, чорт.


“ Ну, не зовсім. Він дістався до стоянки вантажівок в Уотретауні...


“ Уотертаун? Це в семи милях звідси.


“— і спробував зловити попутку, вгадай куди, в Бостон. Водій вантажівки сказав йому "ні", і Грубек вирушив пішки на північ. Ми поїдемо туди і візьмемо слід. Блін, сподіваюся, він задихався. Я сам не в настрої для півгодинної пробіжки. Не ходи з таким сумним виглядом, Трентон, ти ще будеш багатою людиною. Він всього в півгодини їзди звідси.


Феннел і сучки кинулися назад до дороги.


"Іди сюди, Еміль," покликав Хек. Пес зачекав ще мить і повільно пішов за своїм господарем, явно не бажаючи залишати зарослі травою поля, якими б вологими і холодними вони не були, заради слизького пластикового сидіння старого смердючого "Шевроле".


Коли Ліз Атчесон почула неквапливі кроки, піднімаються сходами в підвал, важкі кроки, глухий дзвін металу, вона відразу все зрозуміла, і настрій вечора відразу стало крижаним.


Оуен увійшов у двері теплиці і подивився на свою дружину, яка витягувала ще кілька мішків із штабеля біля будиночка для дощок.


"О, ні!" Прошепотіла Ліз. Вона похитала головою, а потім сіла на лаву з твердого вишневого дерева. Оуен помовчав, потім сів поруч з нею, прибираючи волосся їй за вухо, як він робив, коли пояснював їй щось—ділові питання, нерухомість, юридичні питання. Але сьогодні в поясненнях не було необхідності. Тому що Оуен більше не був у робочому одязі. На ньому були темно-зелена сорочка і мішкуваті штани в тон — одяг, яку він одягав під яскраво-помаранчевим дощовиком, коли вирушав на полювання. На ногах у нього були дорогі непромокальні черевики.


А в руках у нього мисливську рушницю і пістолет.


“ Ти не можеш цього зробити, Оуен.


Він відклав зброю в бік. “Я тільки що розмовляв з шерифом. Вони відправили за ним чотирьох людей. Всього чотирьох, чорт візьми! І він вже в Уотретауні.


“Але це на схід звідси. Він іде від нас".


“Це не має значення, Ліз. Подивися, як далеко він пішов. Це в семи чи восьми милях від того місця, звідки він утік. Пішки. Він зовсім не блукає в тумані. Він щось замишляє.


"Я не хочу, щоб ти це робив".


"Я просто збираюся подивитися, що саме вони роблять, щоб зловити його". Він говорив суворим, впевненим голосом. Це був голос її батька. Це був голос, який міг загіпнотизувати її.


І все ж вона сказала: "Не бреши мені, Оуен".


І, як у Ендрю Наповнююча Оберже, очі Оуена звузилися, ставши твердими, як спинка кліща. На його обличчі з'явилася слабка посмішка, але вона ні на секунду в це не повірила. Вона цілком могла б розмовляти з одним з трофеїв з мармуровими очима, які Оуен прибив до стіни своєї барлоги, судячи з того, який ефект справили на нього її слова. Вона торкнулася його руки і дозволила своїм пальцям затриматися на товстої тканини. Він накрив її руку своєю.


"Не йди", - сказала вона. Вона притягнула його до себе. Вона відчула приплив несфальцьованого запалу. Це було більше, ніж спогад про їх попередньої зв'язку. Його сила, серйозність, прагнення на його обличчі — все це було неймовірно спокусливо. Вона міцно поцілувала його, відкривши рот. Вона задавалася питанням, чи було порушення, яке вона відчувала, дійсно хіттю, чи радше спробою утримати його в своїх обіймах всю цю довгу ніч, поки не мине небезпека.


Якими б не були її мотиви, обійми не мали жодного ефекту. Він обійняв її на мить, потім відійшов до вікна. Вона піднялася і стала у нього за спиною. “Чому б тобі не сказати це? Ти збираєшся вистежити його.


Вона вивчала спину чоловіка і відображення особи, яка, на її думку, повинно було бути дуже стурбованим. І все ж він здавався дуже задоволеним собою. "Я не збираюся робити нічого протизаконного".


“ Про? Що ви називаєте вбивством?


“ Вбивство? хрипко прошепотів він, розгортаючись і киваючи в бік верхнього поверху будинку. - Ти коли-небудь думаєш про те, що кажеш? Що, якби вона почула тебе?


“ Порція не збирається тебе здавати. Це не суть важливо. Суть в тому, що ти не можеш просто вистежити кого—то і...


"Ти забуваєш, що сталося в Indian Leap", - огризнувся він. "Іноді мені здається, що я був засмучений цим більше, ніж ти".


Вона відвернулася, як від ляпаса.


"Ліз..." Він швидко заспокоївся, скривившись від власної спалаху. “Пробач. Я не це мав на увазі.... Послухай, він не людина. Він тварина. Ти знаєш, на що він здатний. Ти краще, ніж хто-небудь інший.


Він спокійно продовжив свій спір: “На цей раз він втік, він може втекти і знову. Він втік досить надовго, щоб відправити вам листа, коли був в Глостері. Наступного разу, коли він буде там, можливо, він піде. І попрямує сюди."


“Вони зловлять його сьогодні ввечері. На цей раз вони посадять його у в'язницю".


“Якщо він як і раніше психічно недієздатний, його відразу відправляють назад у лікарню. Такий закон. Ліз, подивися на випуски новин, вони спустошують лікарні. Ти чуєш про це кожен день. Може бути, у наступному році, ще через рік, вони просто викинуть його на вулицю. І ми ніколи не дізнаємося, коли він може з'явитися тут. У дворі. У спальні.


Потім навернулися перші сльози, і вона зрозуміла, що програла спір. Ймовірно, вона зрозуміла це, коли вперше почула його кроки на сходах у підвал. Оуен не завжди був правий, розмірковувала вона, але він завжди був упевнений в собі. Для нього здавалося цілком природним навантажити 4x4 зброєю і відправитися в шлях посеред похмурої ночі, щоб вистежити психопата.


“ Я хочу, щоб ви з Порцією відправилися в готель. Ми вже досить награлися в мішки з піском.


Вона похитала головою.


"Я наполягаю".


“ Ні! Оуен, вода вже піднялася на два фути, а тут навіть дощ не починався. Та частина, що біля причалу? Де впадає струмок? Нам потрібно пройти ще фут або два.


“Я закінчив цю частину. Я додав багато сумок. Висота три фути. Якщо гребінь вище цього, ми все одно нічого не зможемо зробити ".


Вона говорила холодно. “Добре. Йди, якщо хочеш. Іди пограй в солдатика. Але я залишаюся. Мені ще потрібно заклеїти теплицю".


“ Забудь про теплиці. Ми застраховані від пошкоджень від вітру.


- Мене не хвилюють гроші. Заради всього святого, ці троянди - моє життя. Я ніколи не пробачу собі, якщо з ними щось трапиться. - Вона знову сіла на лавку. Ліз помітила, що, стоячи поруч з чоловіком, вона користувалася меншим авторитетом, оскільки він був на фут вище її. Сидячи, хоча і набагато нижче, вона парадоксальним чином відчувала себе рівною йому.


“Нічого не станеться. Кілька розбитих вікон".


“ Ви чули доповідь. Швидкість вітру вісімдесят миль на годину.


Оуен сів поруч з нею і сильно стиснув її стегно. Його лікоть упирався їй у груди. Замість розради вона відчула вразливість, її захист була прорвана його близькістю.


"Я не збираюся з цим сперечатися," спокійно сказав він. “ Я не хочу турбуватися про тебе. Я хочу, щоб ти поїхала в готель. Як тільки вони схоплять його...


- Ти маєш на увазі, як тільки ти заполучишь його.


“ Як тільки вони зловлять його, я подзвоню тобі. Ви двоє повертайтеся додому, і ми разом закінчимо роботу.


“ Оуен, він йде в інший бік.


Його очі спалахнули. “ Ти намагаєшся це заперечувати? Ліз, він пробіг сім миль за сорок п'ять хвилин. Він щось замишляє. Подумай про це. Чому ти такий страшенно впертий? На волі бродить вбивця. Вбивця-психопат! Він знає твоє ім'я та адресу."


Ліз нічого не відповіла. Вона неглибоко дихала.


Оуен притулився обличчям до її волосся. Він прошепотів: “Хіба ти не пам'ятаєш його? Хіба ти не пам'ятаєш суд?"


Ліз випадково підняла очі і побачила на стіні кам'яне погруддя ухмыляющейся горгульї. В її пам'яті сплив Хрубек, распевающий: “Лис-боун, Лис-боун, Напередодні мого зради. Моя мила Лис-боун".


Веселий голос заповнив кімнату. “ Трохи запізно для риболовлі, не так, Оуен? У дверях стояла Порція, розглядаючи його вбрання. “ Вечірка закінчується?


Оуен відійшов від дружини, але не зводив з неї очей.


"Я зберу деякі речі", - сказала Ліз.


"Куди зібралася?" спитала її сестра.


"Готель", - сказав Оуен.


“Так скоро? Я думав, це буде пізніше в програмі. Коли божевільний з'явився на "бугі". Ой, вибачте. Це було несмаком?"


“Він проїхав далі, ніж вони думали. Я збираюся поговорити з шерифом про те, що вони роблять, щоб знайти його. Ліз, а ти підеш в готель зі сніданком далі по дорозі ".


"Боже, він сюди не йде?" Запитала Порція.


"Ні, він їде на схід". Ліз подивилася на сестру. "Просто буде краще переночувати в готелі".


“ Я не проти. "Порція знизала плечима і пішла збирати свій рюкзак.


Ліз встала. Оуен стиснув її ногу. Що, подумала вона, це значить? Спасибі? Я переміг? Я люблю тебе? Віддай мені моє зброю, жінка?


“ Я ненадовго. Максимум на кілька годин. Іди замкни за мною двері.


Вони пройшли на кухню, і він довго цілував її, але вона бачила, що його думки вже витали в полях і на дорогах, по яких блукала його видобуток. Він засунув пістолет у кишеню і перекинув через плече мисливську рушницю. Потім він вийшов на вулицю.


Ліз двічі замкнула за ним двері, спостерігаючи, як він забирається у вантажівку. Вона підійшла до вікна і глянула вниз, на гараж. Чорний "Черокі" виїхав заднім ходом і на мить зупинився. У салоні вантажівки було темно, і вона подумала, не махає він їй. Вона підняла свою руку.


Він звернув на під'їзну доріжку. Звичайно, Оуен був прав. Він знав про Грубеке більше, ніж всі професіонали - поліцейські, шерифи, лікарі. І, більше того, Ліз теж знала. Вона знала, що Грубек не був простим, що він не блукав навколо, як тупе тварина, що у нього було щось на думці, нехай і пошкоджене. Вона знала все це не факти, а як послання свого серця.


Її щока на мить притулилася до вікна. Вона позадкувала і втупилася на нерівне, в бульбашках скло, усвідомивши те, про що ніколи не думала, що ці скла були виготовлені два з половиною століття тому. Як, дивувалася Ліз, крихке скло збереглося недоторканим всі ці неспокійні роки? Коли вона знову зосередилася на дворі, задніх фар вантажівки не було. І все ж вона ще довго дивилася на темну під'їзну доріжку, на якій зник вантажівка.


"Ось я тут, - недовірливо подумала вона, - дружина першопрохідника, дивиться в пустелю слідом своєму чоловікові, який подорожує крізь ніч, прямуючи вбити людину, який хотів мене вбити".


Пил, піднятий машинами, осіла, і їх задні фари зникли за горбом далеко на сході. Ніч знову була тихою. Над головою хмари, наплывшие з заходу, затулили жовтувате місяць, яка висіла над скельним виступом, возвышавшимся над пустельним шосе.


Поки не було і натяку на грозу. Зовсім не було вітерця. І на мить на цій ділянці шосе запанувала абсолютна тиша.


Потім Майкл Грубек, натягнувши на голову свою дорогоцінну ірландську кепку, розсунув траву і вийшов прямо на середину шосе 236. Він поклав пістолет назад в рюкзак.


ДІСТАТИСЯ ДО


Ці слова спливли в його свідомості і якийсь час ширяли там, повільно повторюючись. Він знав, що вони життєво важливі, але їх зміст продовжував вислизати від нього. Вони зникли, і він залишився з покалывающим нагадуванням про їх відсутність.


Що вони означають? він задумався. Що він повинен був робити з ними?


Він встав на асфальт і пройшовся по колу, перебираючи в своєму збитий з пантелику мозку відповідь. Що це значить "ДІСТАТИСЯ"? Охоплений всепоглинаючим страхом, він знав, що вони глушать його думки. Вони, солдати, які тільки що переслідували його.


Давайте подумаємо про це.


ДІСТАТИСЯ ДО


Що б це могло означати?


Грубек знову подивився на схід уздовж шосе, в тому напрямку, в якому зникли солдати. Змовники! Зі своїми собаками на мотузках, принюхивающимися і ричать. Виродки! Один чоловік у сірому, інший в синьому. Один солдат Конфедерації. І один член Профспілки, кульгавий. Його Хрубек ненавидів найбільше.


Цей чоловік був кон-спіра, тобто гребаным солдатом Союзу.


ДІСТАТИСЯ ДО


GETTO


Поступово ненависть почала згасати, коли він подумав про те, як йому вдалось їх обдурити. Він був всього в тридцяти метрах від солдатів, тримаючи зведений пістолет, скорчившись в брудній чаші високо на виступі скелі над ними. Вони опустилися в траву і знайшли сумку, яку він обережно поклав туди. Тремтячи від страху, він чув їх чужі голоси, вологе пирхання собак, шелест трави.


Грубек знову побачив літери, ГЕТО. Вони пропливли повз, потім зникли.


Грубек згадав, як кольорові вогники на поліцейській машині почали обертатися. Мить солдати повернулися до машин, і той, хто ненавидів його найбільше, худий ублюдок в синьому, той, що кульгав, сів у вантажівку зі своєю собакою. Вони помчали на схід.


Грубек присів навпочіпки і притиснувся щокою до мокрій дорозі. Потім він встав.


"Добраніч, пані..."


Це поверталося до нього. ГЕТО. Він примружився, дивлячись на шосе в західному напрямку. Він не бачив чорну смугу асфальту, а літери, які повільно перестали крутитися і почали шикуватися перед ним в лінію. Як гарні маленькі солдатики.


ПОЧАТОК 4


Розум Грубека був сповнений думок, складних думок, чудових думок. Він почав йти. "Я побачу, як ти плачеш..."


ГЕТОН 4


Ось так!


Ось воно! Він підтюпцем побіг до нього. Всі літери ставали на свої місця.


ГЕТОН 47 М


Собаки зникли, змовники теж. Кульгавий ублюдок, доктор Річард, лікарня, санітари... всі його вороги були за його спиною. Він обдурив їх всіх!


Майкл Грубек порився у своїй душі і виявив, що його страх знаходиться під контролем і що його місія ясна, як бездоганний діамант. Він зупинився й поклав один з крихітних черепів тварини в гніздо з трави біля основи стовпа, пробурмотівши коротку молитву. Потім він пройшов повз зеленого вказівник з написом "РИДЖТОН, 47 МИЛЬ", звернув з дороги в зарості чагарнику і поспішив на захід.


ЧАСТИНА 2

Індійський Стрибок


9


Він проводить пелюсткою жовтої троянди з її відкритим губ.


Його очі прикуті до її очей, в двох футах від неї, досить близько, щоб він міг проникнути в орбіту її парфумів, але не настільки близько, щоб кожен відчував тепло, що виходить від тіла іншого в цій холодній кімнаті. Вона тягнеться до нього, але він коротким жестом просить її зупинитися. Її руки поступаються, але потім повільно бунтующе тягнуться до власних плечах і розстібають атласні бретельки нічної сорочки. Вони спадають, і кремове плаття спадає до її талії. Його погляд ковзає по її грудях, але він не доторкається до неї, і, як він знову наказує, вона опускає руки по швах.


З зелено-червонуватого рожевого куща, головного рослини в затемненій оранжереї, він відриває ще дві пелюстки. Ці, рожеві. Він тримає їх своїми великими, впевненими пальцями і підносить до її очей, що вона повільно закриває. Вона відчуває, як пелюстки стосуються її вік і спускаються вниз по щоці. Він знову обводить її рот, обидва пелюстки повільно ковзають по її напіввідкритим губ.


Вона змочує ці губи і грайливо каже йому, що він знищує один з її призових квітів. Але він знову хитає головою, вимагаючи тиші. Вона нахиляється до нього, і їй майже вдається притиснутися напруженим соском до його передпліччя, але він відхиляється назад, і їх тіла не стикаються. Пелюстка пестить її підборіддя, потім вислизає з його пальців, по спіралі опускаючись на викладену шифером доріжку оранжереї, на якій вони стоять. Він зриває ще один з тремтячого куща. Тим не менш, її очі закриті, руки по швах. Як він і наполягав.


Тепер він стосується мочок її вух так ніжно, що вона спочатку не відчуває дотики квітки до шкіри. Він натискає на западинки у неї за вухами і пестить м'які пасма біло-золотистого волосся.


Тепер про її плечах, м'язистих від перенесення кадок із землею, подібних до тієї, з якої ростуть ці рожеві кущі.


Тепер її горло. Її голова закидається, і якщо б вона відкрила очі, то побачила б скупчення блідих зірок, що відбиваються в плямистому склі. Тепер він слабшає і швидко цілує її, пелюстки зникають з його розчепірених пальців, які хапають її за шию і притягують до себе. Її дихання, відповідне її бажанням, уривається в неї, тягнучи за собою його власне. Вона повільно повертає голову, щоб посилити тиск його дотику. Але він занадто швидкий для неї і відвертається. Він знову відступає назад, гублячи зім'яті пелюстки і зриваючи нові з колючого стебла поруч з ними.


Її очі все ще закриті, і передчуття стає нестерпним, оскільки вона очікує наступного дотику, яке відбувається до нижньої частини її скромних грудей, і вона зціплює зуби, коли її губи розсуваються в тому, що можна було б прийняти за гарчання, але скоріше є свідченням волі. Троянди повільно рухаються вздовж вигинів її грудей, і вона відчуває дотик кількох його пальців, набагато більш грубих на дотик, але не менш провокаційні.... М'які і шорсткі. Нігті, м'якоть пелюсток. Жар його дотиків, холод підлоги теплиці на її босих ногах.


Вона відчуває легке, як дихання, тиск. Вона вражена, що такий великий чоловік здатний на такі тонкі руху. Він знову цілує її, і відчуття від його губ і пальців пронизують її наскрізь.


Але він не поспішає. Тиск слабшає, і вона відкриває очі, благаючи його не зупинятися. Він знову закриває їй очі, і вона кориться, прислухаючись до дивного тріску. Потім настає тиша, оскільки її шия і груди покриваються двома величезними пригорщами пелюсток, які випадають з його рук і стікають до їхніх ніг.


Він цілує кожен її очей, і вона сприймає це як знак того, що він хоче, щоб вона відкрила їх. Мить вони дивляться один на одного, і вона бачить, що немає, не всі пелюстки опали. Залишається один. Він тримає його між ними, яскраво-червоний овал з рослини Джона Армстронга. Він відкриває рот і кладе його на мову, як священик, що роздає частування. Вона відчайдушно натягує нічну сорочку на стегна і тягнеться до нього, укладаючи в обійми, ковзаючи долонями по його попереку. Він нахиляється вперед. Їх мови з'єднуються, і коли вона тягне його на себе, вони перекладають червоний пелюстка взад-вперед, поки він не розпадається, і вони проковтують осколки, ковтаючи один одного.


Ліз Атчесон на мить занурилася в цей спогад, потім відкрила очі і подивилася на квіти в оранжереї, слухаючи приємне шипіння струменів з системи поливу.


"О, Оуен," прошепотіла вона. “ Оуен...


Вона поставила свій зібраний валізу і пройшла через вологу, пахучий кімнату, потім вийшла через дерев'яні двері у внутрішній дворик, викладений плитами. Вона подивилася на озеро.


Чорна вода наполегливо хлюпотіла.


Стривожена, вона помітила, що за останні двадцять хвилин рівень озера піднявся ще на кілька дюймів. Вона поглянула наліво, в сторону низинній частині ділянки — ями у дворі за гаражем, куди Оуен склав запасні сумки. Там озеро впадав струмок, а болотиста берегова лінія була прихована очеретом. Вона не могла бачити, наскільки добре тримається бар'єр, але їй не особливо хотілося спускатися по вузькій, слизькій стежці, щоб з'ясувати це. Оуен був допитливим — часто фанатичним — працівником, і вона здогадалася, що він побудував міцну греблю. Її власні інженерні розробки в центрі подвір'я виглядали неякісно. Вода доходила майже до рівня мішків, на яких вона дрімала після того, як вони з Оуеном займалися любов'ю; вона була всього на вісімнадцять дюймів нижче верхнього ряду.


Вона підійшла ближче до озера. Над нею не було зірок. Вона не могла розгледіти навіть нижню сторону хмар; небо було пласким і гладким, сіро-блакитного кольору, схожого на тіло акули. Хмари рухались чи ні? Були вони на висоті ста футів або десяти тисяч? Вона не могла сказати.


Неясне рух поблизу злякало її. Панцир великої черепахи знову сіпнувся, коли незграбна істота незграбно рушила до озера. Несамовито прагнучи до своєї мети, тварина перестрибувала через камені і коріння, занадто високі для його рептильных лап, часто сковзаючись. До чого такий поспіх? Ліз задумалася. Було якесь моторошне передчуття грози, спонукало істота шукати порятунку в озері? Але чого черепасі боятися дощу? З гучним сплеском тварина зістрибнув з вербового кореня і шлепнулось у воду. Там він придбав ідеальний аеродинамічний профіль і на коротку відстань красномовно проплив прямо під поверхнею, а потім зник з виду. Ліз дивилася, як зникає його слід і вода знову перетворюється в колышущийся чорний шовк.


Вона попрямувала назад до будинку через широкі, вкриті шпалерами ділянки роздовбаною землі - її офіційний сад. Вона зупинилася перед єдиним рожевим кущем, на якому ще збереглося кілька пелюсток. Коли Ліз була маленькою, вона задумала пофарбувати волосся в чорний колір рослини цього відтінку — арізонській грандифлоры - і поплатилася за це прочуханкою, коли її батько під час одного з своїх суботніх ранкових набігів на кімнату дівчаток виявив Клеро, захований у неї під матрацом.


Вона клацнула нігтем по крихкому шпильці, потім зняла кілька мертвих пелюсток. Вона потерла ними щоку.


Горизонт на заході яскраво спалахнув широкої сіро-зеленим спалахом. Вона зникла до того часу, як її погляд метнувся до цієї частини неба.


Посипалися пелюстки з рук Ліз.


Вона почула, як відчинилися, а потім зачинилися кухонні двері. "Я готова," крикнула Порція. “ У тебе є валізу?


Ліз попрямувала до будинку. Дивлячись на жовті вікна, вона сказала: "Послухай, я повинна тобі сказати — я передумала".


"Ти що?"


Ліз поставила свою валізу біля кухонних дверей. “ Я збираюся закінчити укладання мішків з піском. Заклеюю теплицю скотчем. Це може зайняти годину або близько того. Я б теж дуже хотів, щоб ти залишилася, але якщо ти захочеш піти, я зрозумію. Я викличу тобі таксі".


Еміля сильно спокусив аромат смажених бургерів з цибулею, але він знав свою справу і не відривав дупу від землі.


Сам Трентон Хек кинув сумує погляд у бік закусочної на стоянці для вантажівок, але в даний момент його головною думкою було грошову винагороду, і він теж проігнорував запах настільки бажаного чізбургера. Він продовжив свою розмову з патрульним Дорожньої поліції.


"І він, схоже, дійсно націлився на Бостон, чи не так?" Запитав Хек.


“Це те, що сказав водій. Він щось бурмотів про те, що це будинок нашої країни або щось в цьому роді ".


Феннел, підійшов ближче, сказав: "Він спеціалізувався на історії".


Хек здивовано підняв голову.


“Ага. Це те, що я чув".


"Він вчився в коледжі?" Це змусило Трентона Хека, у якого було всього одинадцять годин заліків для здобуття ступеня молодшого спеціаліста, відчувати себе дуже погано.


“Всього рік, перш ніж він почав сходити з розуму. Але він отримав кілька відмінників ".


“Ну. П'ятірки. Чорт". Хек відкинув своє особисте прикрість і запитав патрульного, не попросить він водія вантажівки вийти на хвилинку.


"Хм, він пішов".


- Він пішов? Хіба ти не сказала йому почекати?


Поліцай знизав плечима, спокійно дивлячись в очі цивільному. “Це ситуація з втечею, а не з арештом. У мене є його ім'я та адресу. Вирішив, що йому не потрібно залишатися поблизу, щоб бути свідком або щось в цьому роді.


“ Адреса навряд чи допоможе, - пробурмотів Хек Феннелу. Я маю на увазі, що ми повинні робити? Надіслати листівку?


Солдат сказав: "Я поставив йому купу питань".


Хек зняв з Еміля ремінь безпеки. Поліцейський виглядав навіть молодше Хлопчика і ні в кого не мав старшинства. У дорожнього патруля був окремий бюджет для оплати праці, і вони майже ніколи нікого не звільняли. У Хека був шанс вступити в дорожній патруль, коли він тільки вступив. Але ні, він хотів боротися зі справжньою злочинністю.


"У що він був одягнений?"


“ Комбінезон. Черевики. Робоча сорочка. Твідовий кепка."


“ Без куртки?


"Схоже, що ні".


“ Він був п'яний? - запитав я.


“Ну, водій не сказав. Я не питав про це. Не бачив у цьому необхідності".


Хек продовжив: “У нього було щось при собі? Сумка чи зброя? Тростина?"


Поліцейський з занепокоєнням глянув на свої записи, потім на Феннела, який кивнув, пропонуючи йому відповідати на питання. "Я точно не знаю".


"Він погрожував?"


"Ні, просто трохи безглуздий", - сказав водій.


Хек розчаровано хрокнув. Потім він запитав: “О, ще дещо. Наскільки він великий?"


“ Водій сказав близько шести п'яти, шести шести. Триста п'ятдесят, якщо він важить фунт. Рестлер WWF, чи знаєте. Ноги як яловичий бік.


“ Яловичий бік. Хек вдивився в темряву на сході.


Феннел запитав його: "чи Достатньо тут слідів, щоб йти за ним?"


“Це непогано. Але я б хотів, щоб пішов дощ". Ніщо так не розкриває прихований аромат ніжний туман.


"Якщо послухати, як каже синоптик, то це бажання збудеться з лишком".


Хек знову підключив Еміля і освіжив запахові спогади собак шортами Грубека. "Знайди, знайди!"


Еміль побіг вниз по узбіччю, Хек натягував темно-червону мотузку, поки не намацав двадцятифутових вузол. Потім він пішов за ним. Феннел і ретривери теж. Але не пройшли вони й п'ятдесяти футів, як Еміль повернувся і повільно попрямував до неосвещенному напівзруйнованого будинку, що стоїть на корточках в зарослому дворі. Моторошнуватого виду заклад з похилою стелею та черепицею, схожою на стару зміїну луску. У вітрині висіла вивіска. Мисливські товари. І Т. Д. Олені одягнені і оседланы. Шкурки купуються і продаються. Форель теж.


"Думаєш, він там?" Хлопчик невпевнено подивився на чорні вікна.


“ Важко сказати. Вся ця робота з тваринами збила б з пантелику навіть Еміля.


Хек і Феннел підвели собак до покосившемуся стовпа огорожі і прив'язали їх. Чоловіки витягнули пістолети, одночасно вставили патрони в патронники і поставили на запобіжник. Хек подумав: "Не дай мені знову потрапити під кулю". О, будь ласка. На цей раз у мене немає страховки. Хоча за цією молитвою стояли, звичайно, не лікарняні рахунки, а жах від шаленої кулі.


“ Трент, ти не зобов'язаний цього робити.


"Судячи за словами хлопця, тобі потрібні все, що у тебе є".


Погоджуючись, Феннел кивнув, потім жестом запросив Хлопчика зайти за будинок. Вони з Хеком тихо вийшли на ганок. Хек подивився на Феннела, який знизав плечима і постукав у двері. Відповіді не було. Хек нахилився вперед і подивився в брудне вікно. Він раптово відскочив назад. “Господи! Про!" Його голос перейшов у високий регістр.


Феннел навів на вікно свій "Глок". Він примружився. Потім розсміявся. У шести метрах від них, крізь мутне скло, виднілася стала на диби постать чорного ведмедя, уставившегося на них в лютій таксидермії.


"Чорт візьми", - побожно промовив Хек. "Сучий син, я трохи не намочив штани".


Феннел вказав на табличку, прикріплену до іншого вікна. Закрито перші два тижні листопада. Вдалого полювання.


“Він усім говорить, що їде? Невже цей хлопець нічого не розуміє у крадіжках зі зломом?"


“ Він завів собі сторожового ведмедя.


Хек із захопленням роздивлявся істота. - Це було б перше, що я вкрав.


Потім вони знайшли двері, яку зламав Грубек. Чоловіки обережно увійшли, прикриваючи один одного. Вони виявили сліди походу божевільного по магазинах, але було ясно, що його тут більше немає. Вони прибрали пістолет у кобуру і вийшли на вулицю. Феннел наказав Хлопчикові зателефонувати Хавершему і сказати йому, де вони знаходяться, і що Хрубек, схоже, дійсно направляється в Бостон.


Вони вже збиралися продовжити рух по шосе, коли Хлопчик крикнув: “Почекай хвилинку, Чарлі. Тут є дещо, на що ти повинен подивитися".


Хек і Феннел наказали собакам сісти, а потім обійшли будівлю ззаду, туди, де стояв молодий чоловік, тримаючи руку на своєму пістолеті. "Подивися туди". Він вказував всередину робочого сараю. На землі прямо біля дверей була кров.


"Господи". Знову вилетів "Вальтер". Клацнув запобіжник.


Хек прослизнув у сарай. Приміщення було битком набито тисячами всякої всячини: шлангами, коробками, черепами тварин, кістками, зламаною меблями, іржавими інструментами, автозапчастинами.


“Подивися на це. Он там. У нас єнот вкусив великого".


Феннел посвітив ліхтариком на обмякший труп єнота.


“ Думаєш, він би так вчинив? Чому?


"Чорт візьми," збентежено прошепотів Хек. Однак він дивився не на тіло тварини, а на вузьку балку в стелі, з якої звисали якісь пружинні пастки для тварин, беззубі, але великі — такі, які легко могли скрутити шию лисиці, борсука або єнотові.


Або собача нога.


Причиною сум'яття Хека були не самі капкани, а радше три порожні кілочки, на яких, імовірно, ще не так давно висіли три інші пастки. Прямо під кілочками було кілька великих кривавих відбитків черевик.


- Каблук твоєї дівчини? - запитав Хек.


“Не тоді, коли вони на вірному шляху. Еміль?"


“ Він не поспішає, якщо запах свіжий. Нам доведеться знову прив'язати мотузки і тримати їх поруч з нами. Чорт візьми, якщо він вийде на траву, нам доведеться повзти на животах. Грубек буде в Бостоні до того часу, як ми доберемося до межі округу.


Вони повернулися до шосе і скоротили черзі, як велів Хек. Він залишив свій пікап на стоянці для вантажівок з третім помічником шерифа, який залишився там на випадок, якщо Хрубек повернеться цим шляхом. Хлопчик супроводжував Хека і Феннела на своїй патрульній машині з потушенными фарами, включеними тільки жовтими мигалками. Собаки відчули запах і знову попрямували на схід.


"Посеред чортової дороги". Феннел нервово розсміявся. "Цей хлопець чокнутий, це вже точно".


Але Хек не відповів. Запаморочливе збудження, яке було раніше ввечері, зникло. Ніч видалася суворою. Їх видобуток більше не була великим дурнем, і Трентон Хек відчув той же озноб, який він пам'ятав, коли чотири роки тому, вийшовши з освітленого неоновими вогнями 7-Eleven, він глянув на те, що, на його думку, було гілкою, колишеться на вітрі, а замість цього побачив сферу дуловою спалаху і відчув різкий поштовх у ногу, коли асфальт підстрибнув і зустрівся з його лобом.


- Ти думаєш, він став би ставити капкани на собак? Пробурмотів Феннел. “ Ніхто б цього не зробив. Ніхто б не заподіяв шкоди собаці.


Хек нахилився і підняв праве вухо своєї собаки, в якому виднілася гладка дірочка розміром точно з кулю калібру 30.06. Феннел присвиснув, виражаючи свою відразу до людства, а Трентон Хек крикнув: "Знайди, Еміль, знайди!"


Ліз стояла в теплиці, приклеюючи жирні хрестики на скло, яке, як вона пам'ятала, застекляли двадцять п'ять років тому, а її мати стояла на будівельному майданчику, схрестивши руки на грудях, і суворо дивилася на підрядників. Часто вона ставала похмурою, бо вірила, що люди не стали б обманювати тебе, якщо б було очевидно, що ти підозрюєш, що вони на це здатні.


Заклеюючи на ходу вікна скотчем, Ліз повільно обійшла велику кімнату, яка була заповнена чайно-гібридними трояндами всіх відтінків, грандифлорой рум'яної, всіяною криваво-червоними Джонами Армстронгами, і південними жовтими кучерявими рослинами, обвивающимися навколо старовинної шпалери. У неї були великі суцвіття флорибунди білого кольору Айсберг і модні корали. Тисяча квітів, десять тисяч пелюсток.


Вона воліла яскраві відтінки, різкі кольори, особливо у найбільш тендітних квітів.


Згадуючи тисячі годин, які вона провела тут — дівчинкою, допомагаючи матері, а потім зовсім недавно сама, — вона представила, як багато раз підрізала пагони, обрізала бічні пагони з квітками і зрізала неподатливу стебла. Її руки, поколоті шипами і червоні, виколупували з пуп'янка сплячий вічко і очищали кору, щоб вийшов щиток, потім вставляли його в т-подібний зріз підщепи, перев'язуючи розріз рафією.


Поглянувши на кілька недавніх трансплантатів, вона почула звук позаду себе і, обернувшись, побачила Порцію, роющуюся в коробці на підлозі. Вона більше не носила свій манхеттенський вбрання, але, нарешті, визнала, що знаходиться в країні L. L. Bean, і прийняла пропозицію Ліз про джинсах, светрі і топсайдерах. Ліз захотілося ще раз подякувати за те, що вона залишилася. Але дівчину подяку не цікавила. Вона схопила кілька рулонів клейкої стрічки і зникла, сказавши: "У цьому будинку дуже багато вікон".


Її кроки загупали по сходах, як у підлітка, біжить відповісти на телефонний дзвінок.


Раптово Ліз звернула увагу на верхній світло в теплиці, один з яких Оуен включив, коли шукав джутові мішки. Тепер вона залила їх. Ліз поважала добовий цикл рослин — точно так само, як вона сама ніколи не прокидалася по будильнику, якщо могла цього уникнути. Вона вірила, що ритм нашого тіла пов'язаний з пульсом нашої душі. Рослини нічим не відрізняються, і в знак поваги до них компанія Lis встановила, в додаток до пятисотнанометровым ламп штучного освітлення для похмурих днів, серію тьмяного синіх і зелених лампочок для нічних годин. Ці лампи дозволяли її квітам спати — бо вона вірила, що рослини дійсно сплять, — одночасно висвітлюючи оранжерею.


Це було те, що садівники називають теплою теплицею. Рут Наповнююча Обергет розставила по кімнаті архаїчні обігрівачі, але вони ніколи не працювали належним чином. Здавалося, що жінка була збентежена технологіями і задовольнялася тим, що дозволяла природу і долю вирішувати, розквітнуть її троянди або загинуть. Для її дочки цього було недостатньо. Зрештою, міркувала Ліз, це був комп'ютерний вік, і вона оснастила будинок мікропроцесорною системою клімат-контролю, яка підтримувала температуру вище шістдесяти двох градусів навіть у найхолодніші ночі і керувала автоматичними вентиляційними отворами уздовж козирка даху і рулонними шторами на вікнах, що виходять на південну сторону (сонячне світло був так само потенційно небезпечний, як мороз).


З одного боку кімнати розміром тридцять п'ять на двадцять футів розташовувалися живці, укорінені в піску, і саджанці; з іншого - платформи для вирощування дорослих кущів і лавки для розмноження. Кабелі для підігріву ґрунту змеились під лісосікою, а шланги, трубопроводи для краплинного зрошення та капілярні піщані уступи забезпечували подачу води. Поєднана зона для вирощування рослин і гратчастий будинок були покриті бетоном; сам пол теплиці був покритий гравієм, за яким змеилась доріжка з шиферу, також обрана Lis (для заміни первісного бетону). Грифельна дошка була темно-зелено-блакитний і була зірвана Ліз як нагадування про майбутню троянді - гібриді L Auberget. Це була її мрія — створити люмінесцентну троянду бірюзового кольору, позначення All-American Rose Selections від її імені.


Схрещування цієї квітки мала особливу привабливість, тому що їй сказали, що це неможливо; колеги-розарианцы запевнили її, що невловимий колір неможливо вивести. Більш того, вона боролася з тенденцією. Поточна стратегія серед виробників полягала у вирощуванні для отримання аромату і стійкості до хвороб. Але колір і форма, які зараз користуються дурною славою, були тим, що схвилювало Лис Атчесон. Логічно, що вона оцінила складність схрещування. Але іронія в тому, що за своєю природою любителі троянд володіють глибокими романтичними нахилами, і їх нелегко збентежити. Отже, працюючи з кількома жовтими сортами, рожевими і гібридним чаєм Blue Moon, Ліз провела тут кілька годин, прищеплюючи і розпускаючи нирки, як ніби це був всього лише питання часу, поки вона не знайде невловимий колір.


З літератури Ліз дізналася про трансцендентність уяви, яка, як вона прийшла до переконання, було головною нагородою Бога для нас, в той час як все інше, навіть любов, було більш або менш почесним згадкою. Але від квітів вона отримала кращий урок — сталість краси: пелюстки розпускаються, ростуть, опадають і згортаються в сухі різнокольорові пластівці.


Троянди були для неї не просто живими істотами; вони були практично людьми. "Подумайте про це", - говорила вона своїм студентам, запрошеним в оранжерею на неофіційні суботні лекції по садівництву. “Історія троянд? Вони мігрували на захід, в Європу і Америку, в основному зі Сходу. Їхня культура? Вони ростуть у все більш складних соціальних групах. А як щодо релігії? У Троянд були такі ж погані часи по цьому питанню, як і у нас. Ранні християни спалювали їх з-за язичницьких — вибачте за вираз — коренів. І що сталося потім? Папа римський звернув їх у свою віру. Тепер запитайте католика, що символізують троянди — Марію, звичайно. До речі, це Мати, а не повія.


Любов Ліз до квітів зародилася, коли їй було близько дев'яти. Худенька і висока дівчинка виводила Порцію на величезний задній двір, де господарювала помічниця їх матері. Запрошена господиня відправляла дівчат на завдання з пошуку польових квітів певних кольорів, після того, як, звичайно, промовляла список попереджень: озеро, змії, шершні, бджоли, занедбані колодязі, незнайомці, чоловіки з цукерками, і так далі. (Ці застереження були результатом роботи Ендрю Наповнююча Обергета; жодна пухкенька, безтурботна голландська дівчина не могла б порахувати світ таким загрозливим.)


Виголошена промова, викликана параноя, потім Джоланда роздавала завдання. “Leesbonne, a golden flur. Подаруй мені золотий флер.


Геть йшли б діти.


“ Лісбон, тепер червоний. Червоний флер.... Будь обережний з цим, як ти це називаєш, вуликом. Бідолаха, червоний...


Дівчата тікали в ліс і поверталися з квітами. Потім дочки просили старшу дівчинку обрізати і вимити букет, і всі троє доставляли твори мистецтва Рут Наповнююча Обержет, яка схвально кивала і дякувала дівчаток. Потім вона перев'язувала квіти в яскраві композиції для кабінету священика, де проводила другу половину дня.


Перед таким поєднанням естетики і щедрості Ліз не могла встояти, і вона сиділа за обіднім столом, надто боязка, щоб говорити, але молячись, щоб мама повідомила батькові про квіти — або щоб говірка Порція вибовкала йому цю історію. Нетерпимий до релігії, Ендрю Наповнююча Оберже міг миритися тільки з причетністю своєї дружини до Сент-Джонса (це був, як швидко жартував торговець спиртним, її єдиний порок). Тим не менш, він зазвичай відпускав кілька двозначних похвал. “Ах, дуже добре. Радий за тебе, Лизбонн. І Порцію теж. Ти остерігалася шипів і ос?"


Обличчя його було суворим, але Ліз здалося, що вона почула задоволення в його голосі. “ Так, батько.


“ І не бігай по високій траві. Наша Джоланда була обережна з тобою? Зламані ноги дуже легко можуть спричинити гангрену. Потім вони знімаються. Блискавично! Як щодо преподобного Далкотта? Він збирається захопити вас в оберемок і перетворити в маленьких епископалистов?"


"Ендрю".


“Ні, таточку. У нього жовті зуби, і його сорочка дивно пахне".


"Порція!"


Якщо у батька був гарний настрій, він міг процитувати Роберта Бернса чи Джона Донна. "О, моя любов подібна червоної, червоній троянді..."


Ліз потай вірила, що букети, які вона принесла матері, надихнули її побудувати оранжерею і почати доглядати за трояндами круглий рік.


Ліз теж думала про кольорах, коли настрій її батька погіршувався і неминучий вербовий хлист опускався на її оголені сідниці. Образ помаранчевого гібрида, здавалося, якимось чином обезболивал більшу частину болю.


Тепер крізь барвисті вікна вона дивилася на те саме дерево — чорну вербу, — який пожертвував сотнями молодих пагонів, щоб дві дочки могли вирости справжніми жінками. Вона могла бачити тільки певну форму, як образ у сні. Здавалося, це була просто більш легка версія темряви, яка заповнила двір сьогодні ввечері.


Ліз примружилася і подивилася повз дерева. Саме тоді вона побачила у воді дивну фігуру.


Що це таке? вона задумалася.


Вийшовши на вулицю, вона знову подивилася на ділянку берегової лінії в сотні ярдів від будинку. Це була конфігурація форм, яку вона ніколи не помічала. Потім вона зрозуміла — вода піднялася так високо, що зібралася біля самого верху старої греблі. Те, на що вона дивилася, було білій гребний човном, яка зірвалася з якоря і підпливла до бетонної бортику. Половина кам'янистого пляжу поряд з греблею була прихована. За тридцять років вода ніколи не піднімалася так високо.... Гребля! Ця думка вразила Ліз, як ляпас. Вона зовсім забула про греблі. Звичайно, це було найнижче місце на території готелю. Якщо озеро вийде з берегів, вода заповнить низьку водопропускну трубу позаду нього і затопить двір.


Раптово зі своєї юності вона згадала шлюзові ворота на греблі, що приводяться в дію великим колесом. Відкривши ці ворота, вода попрямувала в струмок, що впадав у річку Марсден приблизно за милю нижче за течією. Вона згадала, як одного разу, багато років тому, її батько відкрив хвіртку після раптової весняної відлиги. Була вона все ще там? І якщо так, то чи працювала вона як і раніше?


Ліз підійшла ближче до дому і покликала: "Порція!"


Відкрилося вікно на другому поверсі.


"Я збираюся на греблю".


Молода жінка кивнула і подивилася на небо. “Я тільки що почула повідомлення. Вони називають це бурею десятиліття".


Ліз трохи не пожартувала, що вибрала прекрасну ніч для візиту, але передумала. Порція закрила вікно і продовжила методичне заклеювання. Ліз обережно увійшла в водопропускну трубу, що веде до греблі, і, пірнувши в темряву, стала пробиратися вздовж кам'янистого русла струмка.


Дві лабораторії раптово прийшли в шаленство. Слідопити одночасно вихопили свої пістолети, Хек великим пальцем звів курок. Чоловіки протяжно видихнули, коли тварина — єнот, відгодований сільським сміттям, — побігло геть від них, концентричні кільця його хвоста зникли в підліску. Обурене тварина біса нагадало Хеку батька Джилл, який був мером маленького містечка.


Хек, опустивши виступаючий курок свого старого німецького пістолета, вклав Еміля і почекав, поки Чарлі Феннел марно лаяв Лаборантів, а потім освіжив їх пам'ять шортами Грубека. Чекаючи, Хек озирався навколо здаються нескінченними поля. Вони пройшли п'ять миль від хатини, де Хрубек вкрав капкани, і собаки все ще відчували асфальт. Хек ніколи не переслідував втікача, який так наполегливо дотримувався дороги. Те, що здавалося кривавої дурницею, тепер виглядало досить розумно робити прямо протилежне тому, чого всі чекали, Хрубек біса добре проводив час. У Хека майнула неясна думка, яка тривала всього секунду або дві, що якимось чином вони роблять дуже серйозну помилку щодо цього хлопця. Це враження було підкріплено тремтінням, пробежавшей від шиї до куприка.


Собаки Чарлі Феннела незабаром повернулися по сліду, і чоловіки поспішили по безлюдній смузі шосе під небом, чорним, як дірка. Щоб впоратися з власним занепокоєнням, Хек нахилився і сказав: "Знаєш, що буде на цьому тижні?"


Феннел хмикнув.


“День святого Х'юберта. І ми збираємося його відсвяткувати".


Феннел відкашлявся і сплюнув по довгій дузі, потім запитав: "Хто це "ми"?"


“ Еміль і я. День святого Х'юберта. Він покровитель мисливців. Гончі Святого Х'юберта — ось кого він розводив ...


"Хто?"


“Святий Х'юберт. Ось що я тобі кажу. Він був ченцем або щось в цьому роді. Він розводив собак, які в кінцевому результаті стали ищейками ". Хек кивнув Емілю. “Цей хлопчик йде в минуле далі, ніж я. Частина Дня Святого Х'юберта - це благословення собак. Ти хіба не ірландець, Чарлі? Як вийшло, що ти цього не знаєш?"


“ Сім'я з Лондондеррі.


“У вас там такі лабораторії. Ми повинні найняти священика, щоб він благословив наших собак. Що ти про це думаєш, Чарлі? Як щодо того, щоб сходити в церкву Святої Марії. Думаєш, священик зробив би це для нас? Феннел не відповів, і Хек продовжив: "Ти знаєш, що шукачі повертаються в Месопотамію?"


“ Де це, чорт візьми, знаходиться?


"Ірак".


"Так ось, це, - сказав Феннел, - була маленька дурна війна".


"Я думаю, нам слід було продовжувати йти, топ, топ, топ, всю дорогу до Багдада".


"Я підтримую це". Потім Феннел розсміявся.


Хек, посміхаючись, запитав: "Що тут смішного?"


“ Ти божевільний чоловік за божевільним чоловіком, Трентон.


"Що б ти не говорив, я думаю, що знайду священика і благословлю Еміля після того, як все це закінчиться".


“ Якщо він зловить цього хлопця.


"Ні, я думаю, що все одно це зроблю".


Дорога, по якій вони тепер переслідували Хрубека, являла собою темний проселочное шосе, пролегавшее через низку маленьких містечок і некорпоративних районів графства. Якщо Хрубек мав на увазі Бостон, він вибрав довгий маршрут. Але, прийшов до висновку Хек, це також був більш розумний спосіб подорожувати. Уздовж цих доріг майже не було би місцевої поліції, а вдома і рух були рідкісними.


Вони пішли за собаками, яких все ще не вистачало через капканів, всього в трьох милях на схід, перш ніж Хрубек відірвався і повернув на північ, на невелику ґрунтову дорогу. У сотні футів від них вони знайшли брудну найближчу забігайлівку, яка виглядала ще похмурішим з-за неохайно приклеєних хрестиків на вікнах.


Подумавши, що Грубек може бути всередині, Феннел відіслав Хлопчика за кут, і вони з Хеком підкралися до вікон ресторану з обтічними алюмінієвими стінами. Вони обережно підняли голови і виявили, що дивляться прямо в очі кухареві, офіціантки і двом відвідувачам ресторану, які, попереджені гавкотом лабрадорів, дивились у вікна.


Хек і Феннел, відчуваючи себе кілька нерозумно, переступили поріг, прибираючи пістолет у кобуру.


"Цілий загін", - сказала офіціантка, і з нахиляється тарілки, яку вона тримала, впали краплі в'язкої підливи.


Але ні, ніхто тут не бачив Грубека, хоча, судячи по запаху Еміля, він проходив в декількох футах від вікна. Без пояснень або прощання люди і собаки зникли так само швидко, як і з'явилися. Еміль знову взяв слід і повів їх на північний схід по грунтовій дорозі.


Менш ніж за двісті ярдів від закусочної вони знайшли місце, звідки Хрубек подався в поле. "Почекай," прошепотів Хек. Вони стояли поруч з невеликою, заросла травою стежкою — під'їзною дорогою для косарок. Дорога темніла, коли проходила крізь густі зарості дерев.


Феннел і Хек натягували волосіні до тих пір, поки вони не стали коротшими, ніж повідці з зоомагазину. Однак вони виявили, що тварини їм більше не потрібні; заглибившись в ліс не більш ніж на п'ятдесят ярдів, вони почули Хрубека.


Феннел схопив Хека за руку, і вони різко зупинилися. Хлопчик присів навпочіпки. Вони почули божевільний стогін, що доноситься з-за дерев.


Хек був так схвильований тим, що знайшов Грубека, що забув, що той цивільна особа. Він почав спілкуватися з Феннелом і Хлопчиком жестами, які використовують правоохоронці, коли вони безшумно наближаються до своєї здобичі. Він підніс палець до губ і вказав у бік джерела звуку, потім жестом підкликав Феннела і Хлопчика вперед. Хек низько нахилився до Емілю і прошепотів: "Сядь", потім: "Пригнися". Пес опустився на землю, слухняний, але роздратований тим, що гра для нього закінчилася. Чорт візьми, розв'язався - прив'язав його до гілки.


"Якщо хочеш, я візьму управління на себе", - прошепотів Феннел недбало, але з достатньою твердістю, щоб нагадати Хеку, хто тут головний. Хек, звичайно, був готовий поступитися роль командира, яка йому спочатку ніколи не належала, але він ні за що не збирався пропустити вечірку; він не хотів ніяких суперечок про грошову винагороду. Він кивнув у бік Феннела і дістав з кобури свій "Вальтер".


Хлопчик, який зі своїми палаючими очима і великим автоматичним пістолетом в руках вже не виглядав таким хлопчиком, обійшов навколо на північ від дерев, як вказав Феннел. Хек і Феннел вийшли на середину дороги. Вони рухалися дуже повільно; вони не могли користуватися своїми ліхтариками, а гай була затінена болиголовом, чиї гілки були густими і лежали один на одному, як рвані нижні спідниці.


Стогони ставали все голосніше. У чоловіків від цього похололи серця.


Коли Хек побачив вантажівку — довгий напівпричіп, косо припаркований в тіні, — він відчув приступ нудоти, подумавши, що стогнав зовсім не Хрубек, а водій, на якого напав божевільний і випатрав кишки. Можливо, він прислухався до сосущей рани в грудях. Вони з Феннелом переглянулись, мовчки обмінявшись цієї ідентичною думкою, і продовжили своє обережне наближення.


Потім Хек побачив його, неясну фігуру неподалік.


Майкл Грубек, такий товстий в середині, що здавався деформованим.


Стогне, як знавіснілий від місяця пес.


Він лежав на землі, намагаючись підвестися. Можливо, він впав і забився, або його збив величезний вантажівка.


Може бути, він почув шум Лабораторії і прикинувся пораненим, очікуючи, коли його переслідувачі наблизяться.


Навпаки Хека і Феннела, на іншому боці галявини, присівши навпочіпки, з'явився Хлопчик. Феннел підняв три пальці. Молодий солдат у відповідь повторив його жест. Потім Феннел зняв пістолет із запобіжника і підняв руку над головою. Один палець. Два пальця... Три... Чоловіки вискочили на галявину, три темних пістолета були спрямовані вперед, три довгих ліхтарика висвітлювали сліпучим галогеновим світлом масивне тіло жертви.


10


"Стояти!"


“ Гаразд, не смій рухатися! - крикнув я.


"Заради всього святого, - подумав Трентон Хек, відчуваючи, як від шоку у нього підкошуються ноги, - що тут відбувається?"


Безумець, що лежав на землі перед трьома блюмменами закону, верещав, як сойка. Раптово він розколовся надвоє, половина його злетіла в повітря, біла, як смерть.


Що тут відбувається? Хек спрямував промінь ліхтарика на ту частину безумця, яка залишалася на землі, — ту частину, яка зараз намагалася знайти що-небудь, щоб прикрити свої пишні груди.


"Чорт, сучий син!" - крикнула верхня половина тіла чоловіка різким тенором. "Якого біса ти робиш?"


Першим засміявся Хлопчик, потім до нього приєднався Феннел, і, якщо б Хек не був так засмучений втратою свого грошового винагороди, він би теж розсміявся. Вид худого чоловіка, відчайдушно шукає свої шорти, довгий презерватив, бовтається взад-вперед на його швидко зменшуваний члені... Що ж, це було найсмішніше, що Хек бачив за цілий місяць неділь.


"Не роби мені боляче", - голосила жінка.


"Сучий син," знову проревів худий чоловік. До Хеку повернулося почуття гумору, і він засвистів мелодію "Дуэльные банджо" з "Позбавлення".


Голосом уродженця гір Кентуккі Чарлі Феннел сказав: “Ні, я хочу його. Він чарівний".


"Таааак", - покликав Хек. "Сюди, хрюша, хрюша, хрюша!"


Жінка знову завила.


"О, чорт..." Молодий чоловік порався зі своїми штанами.


“ А тепер заспокойся. "Феннел посвітив на свій значок. “ Ми поліцейські штату.


“Це було не смішно, мені все одно, хто ви всі такі. Вона хотіла це зробити. Вона підібрала мене в закусочній далі по дорозі. Це була її ідея.


Жінка заспокоїлася пропорційно кількості одягу, яку вона натягнула на себе. “Моя ідея? Я буду вдячний вам, якщо ви не будете виставляти мене дешевинкою".


"Я не хотів—"


“Це ваше особиста справа, - сказав Феннел, - але це наша справа, що останні десять миль у вашій машині їхав автостопник. Втікач.


Хек теж зрозумів, що саме це і відбулося, і розсердився на себе за те, що не подумав про це раніше. Хрубек вчепилася в огорожу заднього бампера або вантажну платформу вантажівки. Ось чому запах був таким слабким і чому він ніколи не улетучивался з дороги.


“Господи, той хлопець на стоянці вантажівок в Уотретауні? Той здоровань? О, мій вічно люблячий Господь!"


"Ти той водій вантажівки?" Запитав Хек. "Він питав тебе про поїздку в Бостон?"


"Чорт візьми, може бути, він все ще на буровій!"


Але Хлопчик уже обійшов вантажівка і перевірив дах і ходову частину. “ Його тут немає. І задня частина замкнена на висячий замок. Повинно бути, він втік у полі, коли вантажівка зупинилася.


"О, Господи," благоговійно прошепотів водій, " він убивця, чи не так? О, Господи, Господи...


Жінка знову заплакала. “Це в останній раз, клянуся. Більше ніколи".


Феннел запитав, як довго водій перебував там.


“ Думаю, хвилин п'ятнадцять.


"Ти любиш кроликів, чуєш що-небудь?"


"Нічого, жодної дрібниці", - сказав водій, прагнучи догодити.


"Я теж нічого не чула", - відповіла жінка, шморгаючи носом. "і мені не подобається ваше, чи знаєте, відношення".


"Ага", - відповів Феннел, потім сказав молодій людині, який застібав сорочку. "Тепер я пропоную вам повернутися у свою карету та відвезти цю леді додому; і йдіть своєю дорогою".


“ Відвезти її додому? Забудь про це.


"Ти дурень", - огризнулася вона. "Тобі, чорт візьми, краще".


"Я думаю, ти повинен це зробити, синку", - сказав Хек.


“ Гаразд. Якщо вона живе не дуже далеко звідси. У мене вантаж автозапчастин, мені потрібно дістатися до Бангора до...


"Ти дурень".


Феннел перевірив кущі навколо вантажівки. "Ніяких ознак його присутності," крикнув він.


"Ну, судячи по звуках, які видавали ці двоє," сказав Хек, сміючись, " я б теж утік. Що ж, давайте продовжимо. Він не може бути далі, ніж за півмилі звідси. Ми повинні...


Хлопчик сказав: "е-Е, Трентон, я думаю, є проблема".


Хек підняв голову і побачив, що молодий солдат вказує на невеликий знак, який вони минули, але не помітили, наближаючись безшумно. Він був обернений спиною до Хеку і Феннелу. Вони підійшли до нього, розгорнули і прочитали.


Ласкаво просимо в Массачусетс


Хек подивився на убористые зелені букви і задався питанням, навіщо комусь знадобилося викидати красиво намальований знак тут, на цій тьмяною дорозі, притулок божевільних, хтивих водіїв вантажівок і розпущених офіціанток. Він зітхнув і подивився на Феннела.


“ Вибач, Трентон.


"Да ладно тобі, Чарлі".


"У нас тут немає юрисдикції".


“ Так адже він всього за півмилі звідси! Він може бути за двісті ярдів від нас прямо зараз. Чорт візьми, він може спостерігати за нами з одного з он тих дерев.


“ Закон є закон, Трентон. Нам потрібно задіяти спецназ.


"Я кажу, давай просто підемо і заберемо його".


"Ми не можемо перетнути кордон штату".


"Гонитва за гарячими слідами", - сказав Хек.


“Не спрацює. Він не злочинець. Адлер сказав, що Грубек не вбивав того хлопця, який був у мішку для трупів. Це було самогубство ".


"Да ладно тобі, Чарлі".


“Якщо він не такий божевільний — а схоже, що так воно і є — і ми схопимо його у Массачусетсі, він може подати на нас до суду за напад або викрадення. І він, чорт візьми, цілком може виграти ".


"Ні, якщо ми правильно розберемося в наших історіях".


"Неправда, ти хочеш сказати".


Хек на мить замовк. “ Все, що ми робимо, це знаходимо його і повертаємо назад. На цьому все.


“ Трентон, ти коли-небудь фальсифікував звіти по справі?


"Ні".


“ Ви коли-небудь давали неправдиві свідчення в суді?


“ Ти ж знаєш, що я ніколи цього не робив.


“Ну, зараз ти не носиш значок, і я знаю, що ти інакше ставишся до тих з нас, у кого він є. Але факт в тому, що ми просто не можемо перетинати кордону штату ".


Тепер крізь явний гнів Хека пробивалося раптове розуміння того, що Чарлі Феннел і молодий солдат були зацікавлені в пошуках так: виконувати свою роботу. О, вони б виклалися на 110 відсотків у гонитві за Майклом Хрубеком, надірвали б свої яйця, витратили всілякі жахливі овертайми і навіть ризикували своїм життям. Але тільки з однією метою: виконувати свою роботу.


Залишати межі юрисдикції не входило в їхні обов'язки.


"Мені дуже шкода, Трентон".


"Невже ніхто з нас раніше не повідомив масовку", - сказав Хек. “Їм потрібно півгодини, щоб підігнати сюди перші машини. Може, більше. Якщо він сяде в іншу машину, то до того часу буде вже далеко, дуже далеко звідси.


"Значить, так і буде", - сказав Феннел. “Так воно і є".... Я знаю, що для тебе значать гроші".


Хек кілька миттєвостей стояв, уперши руки в вузькі стегна, і дивився на вивіску. Потім повільно кивнув. “Давай обійдемося без слів. Ти повинен робити те, що вважаєш правильним, Чарлі.


"Я дуже шкодую про це, Трентон".


“Добре. Без образ". Він повернувся до Емілю. "Якщо ви двоє вибачте нас".


"Ні, Трентон," сказав Феннел твердим монотонним голосом.


Хек проігнорував Феннела і продовжив йти туди, де був Еміль вільно прив'язаний до батогу з форзиції.


"Трентон..."


"Що?" Голос Хека зірвався, коли він обернувся.


“ Я теж не можу відпустити тебе одну.


“ Не жени мене, Чарлі. Просто не роби цього.


“ Один? Ви цивільна особа. Ви не змогли б оскаржити переслідування по гарячих слідах, навіть якщо б він був злочинцем. Якщо ти переступиш межу, це точно викрадення. Ти можеш потрапити в серйозну халепу ".


“А що, якщо він уб'є кого-небудь ще? Ти щасливий просто відпустити його".


“Є правила того, як це працює, і я збираюся дотримуватися їх. І я збираюся простежити, щоб ти теж це робив ".


"Ти хочеш сказати, що зупиниш мене?" Хек виплюнув. “Скористайся цим пістолетом? Скористайся своїм навороченним де "Глок"?


Феннела це явно зачепило, але він не отримав вибачень від Хека, чиї кулаки були притиснуті до боків, ніби він готувався до бійки на шкільному подвір'ї.


"Не валяй дурня, Трентон," добродушно сказав Феннел. “ Подумай про це. Почнемо з того, що доктор Адлер - придурок. Ти думаєш, він заплатить тобі пенні в якості винагороди, якщо ти витягнеш його хлопця зі штату? Ти знаєш, що він обдурить тебе, якщо зможе. А що, якщо який-небудь зануда-захисник громадянських свобод вчепиться в тебе за викрадення якогось бідного розумово відсталого. Бац, твоя дупа вивішена сушитися."


Чорт знає, було б не так боляче, якщо б вони не були так близькі — якщо б він отримав повідомлення, що Хрубек перебуває, скажімо, у Флориді або Торонто. Але вони були так чертовски близькі... Трентон Хек глянув на Феннела, потім перевів погляд на порожні поля, які здавалися білими, немов припорошеними снігом або вапном. Він побачив в смутному, неразличимом віддалі контури спини людини, низько пригнувшегося на бігу. Але коли Хек примружився, спина перетворилася на кущ, і він зрозумів, що бачить тільки те, що створило його уяву.


Не кажучи ні слова двом чоловікам, Хек відв'язав свою собаку і зняв шлею, замінивши її дзвінким нашийником з посвідченням особи. Він сказав: "Підемо", - і повернувся до патрульної машини, щоб дочекатися інших, Еміль трусив поруч.


Вони не помічали його цілу хвилину, тому він витратив цей час на те, щоб оглянути убогий офіс — дешевий письмовий стіл, вібруючу лампу денного світла, килим шокуючого зеленого кольору, книжки з подертими палітурками або взагалі без обкладинок, стоси папок з переробленого паперу, обшарпані стіни.


Оуен Атчесон сам був домовласником і вмів поводитися з інструментами. Він визнав, що обшивка була куплена в дешевому магазині і монтувалася більш дешевою робочою силою. Килим був у плямах, а на вікнах виднілися жирні розводи, хоча Оуен також зауважив, що скла в рамах з докторськими дипломами сяяли, як діаманти.


"Прошу вибачення".


Чоловіки обернулися. Той, що у формі — повинно бути, Хавершем, капітан, хороша людина — розвернувся на підборах своїх коротких чобіт. Інший — чий це був кабінет, світловолосий чоловік років п'ятдесяти, - здавалося, проспав всього дві години, у яких так потребував. Тим не менш, у нього були проникливі очі, які зараз уважно вивчали його відвідувача.


Оуен представився і запитав: "Ви доктор Адлер?"


"Так", - сказав директор лікарні, ні ввічливо, не настирливо. "Що я можу для вас зробити?"


Солдат, на очах якого було видно, що він пам'ятає це ім'я, окинув поглядом одяг Оуена.


“ Я живу в Риджтоне. Це на захід звідси, приблизно ...


“ Так. Риджтон. Я знаю, де це.


"Я тут з приводу Майкла Хрубека".


В очах Адлера промайнула тривога. “ Як ви довідалися, що він пішов?


“ Пішов? - Криво усміхнувшись, запитав Оуен.


"Хто ти насправді такий?"


Поліцейський заговорив. “ Це ваша дружина?..


"Абсолютно вірно".


Адлер кивнув. “Жінка на суді? Той шериф дзвонив з приводу неї деякий час назад. Якийсь лист, відправлений Грубеком". Доктор примружився, прикидаючи, здавалося, яке місце Оуен міг би зайняти в цьому вечірньому зодіаку.


“ Ви його ще не спіймали? - запитав я.


“ Не зовсім. Тобі справді не про що турбуватися.


“Немає? Це було досить лякаюче лист, який ваш пацієнт відправив моїй дружині".


“ Ну, як, я думаю, ми пояснили, — його погляд зупинився на Хавершеме, — вашій шерифу, Грубек - параноїдальний шизофренік. Те, що вони пишуть, зазвичай безглуздо. Тобі нема про що турбуватися...


- Звичайно безглуздо? Значить, не завжди. Зрозуміло. Вам не здається, що в цьому щось є, якщо він погрожував моїй дружині на суді, потім написав листа кілька місяців тому і ось він бере і втікає?"


“ Насправді це не ваша турбота, містер Этчесон, - сказав Адлер. І ми дійсно дуже зайняті...


“ Я дбаю про безпеку своєї дружини. Оуен глянув на ліву руку доктора. “ Це робота чоловіки - піклуватися про свою дружину. Хіба ти не дбаєш про свою? Він з деяким задоволенням помітив, що Адлер за цей короткий час незлюбив його. “ Скажи мені, чому в пошуковій групі всього четверо чоловіків?


Передні зуби директора лікарні на мить доторкнувся за кілька кліків. “Люди, що переслідують його, - досвідчені шукачі. Більш ефективні, ніж дюжина солдатів, просто блукають у темряві".


"Він у Уотретауні?"


“ Так і було. Здається, він прямує на північ. Я б сказав, що він йде на північ.


Зовні почувся стук молотка. Оуен згадав, що, увійшовши на територію лікарні, він побачив робітників, які несли листи фанери до великим вікнам з дзеркальним склом в приміщенні, схожому на кав'ярня.


"Вони дійсно помітили його?" Уривчасто запитав Оуен і побачив, як неприязнь доктора переросла в активну ненависть. Але Оуен був юристом; він звик до цього.


"Я так не думаю", - сказав Адлер. "Але вони дуже близькі".


Оуен вважав поставу найважливішим атрибутом чоловіки. У нього могли бути волосся чи їх не було зовсім, він міг бути виголений або неголений, високий або низькорослий, але якщо він тримався прямо, його поважали. Тепер, витягнувшись по стійці смирно, він втупився на цього лікаря, який, можливо, вірив, що Грубек нешкідливий, але, з іншого боку, був тут пізно ввечері в неділю, виглядаючи як сама смерть, поруч з офіцером поліції штату.


“ Він втік у Стинсоне? - запитав він"


Доктор Адлер глянув на дальній стелю. Він нетерпляче кивнув Хавершему, який підійшов до столу і ручкою Bic з ковпачком торкнувся місця на карті. “Ось чому вашій дружині не про що турбуватися. Ми вистежуємо його тут". Він торкнувся місця недалеко від перетину маршрутів 236 і 118. "Він утік ..." Доктор вп'явся очима в Хавершема при підібраному слові. Капітан помовчав, потім продовжив. “ Він забрів сюди, відразу за лінію Стинсона.


“ І як він потрапив до Стинсону?


Адлер витягнув пропозицію з інвентарю і швидко відповів: “Сталася плутанина. Він зайняв місце іншого пацієнта в транспортному фургоні".


Хавершему знадобилося мить, щоб відірвати погляд від безтурботного особи директора лікарні, і він продовжив: “Потім він вислизнув від двох санітарів тут. В Уотретауні, тут, він попросив водія підвезти його до Бостона. О, і він упустив карту Бостона, коли втік. Зараз він на шосе 118."


“ Бостон? Яка у нього зачіпка?


“ Всього півгодини. І наші люди швидко наближаються. Ми повинні схопити його протягом двадцяти хвилин.


"А тепер, якщо ви нас вибачте," сказав Адлер, " нам потрібно дещо зробити.


Оуен мав задоволення ще раз пильно подивитися на стривоженого людини і сказав поліцейському штату: "Я сподіваюся, ви зробите люб'язність моїй дружині і мені, і будете інформувати шерифа Риджтона про те, що тут відбувається".


"Я зроблю це, звичайно".


Кивнувши поліцейському і проігнорувавши Адлера, Оуен вийшов з кабінету. Він йшов по сирому, темному коридору, коли капітан вийшов у хол і наздогнав його.


“ Прошу вибачення, сер? Питання?


Солдат був великим чоловіком, хоча Оуен був ще більшим, і Хавершем відступив на крок назад, щоб не дивитися Оуену в очі під крутим кутом. "Ти був у якому-небудь кемпінгу, коли почув про це?"


"Прошу пробачення?"


“ Причина, по якій я питаю, в тому, що ти одягнений так, наче побував у поході. Чи на полюванні.


"Я просто накинула сякий-такий одяг і поїхала сюди".


“ Всю дорогу від Риджтона?


“Це прямо по шосе. Зізнаюся. Я не підкорився вказівками".


"Ви могли б подзвонити". Не отримавши відповіді, капітан продовжив: "Ви, випадково, не озброєні?"


Оуен запитав, чи не хоче Хавершем показати свій дозвіл на носіння пістолета.


“У цьому немає потреби, немає. Чим ви займаєтеся?"


"Я адвокат".


“ Юрист, значить? Це, здається, сподобалося Хавершему. “ Якого роду?


“ В основному корпоративні.


“ Он той доктор, він невисокої думки про це Грубеке. І я підозрюю, що ви і ваша дружина того ж думки. Цей хлопець, може бути, і несамовитий злочинець, але в очах закону він не собака. Він людина, і якщо б хтось застрелив його, він був би винен у вбивстві точно так само, як у вбивстві міністра. Але мені не треба вам цього говорити, я юрист і все таке."


“ Дозвольте мені запитати вас про дещо, капітан. Ви коли-небудь бачили Майкла Грубека поблизу? Ви коли-небудь стикалися з ним лицем до лиця?


“Я співчуваю вам, сер. Але говорю вам, якщо ми де-небудь знайдемо його мертвим, я особисто приїду, щоб поговорити з вами. Навіть якщо ти відбудешся ненавмисним убивством, це буде кінцем твоєї юридичної практики.


Оуен знову подивився в спокійні очі капітана, який нарешті сказав: "Це всього лише деякі речі, які слід обдумати".


“ Прийнято до відома, капітан. А тепер добраніч.


Краєм ока Майкл Грубек, пробираючись крізь високу траву, зауважив фари на службовій дорозі, що йшла паралельно його шляху вздовж шосе. Машина не відставала від нього, і він подумав, що вона слід за ним. Машина раптово зупинилася, зробила різкий поворот і попрямувала в його бік. "Змовники!" прокричав він. Охоплений панікою, яка огорнула його подібно хмарі шершнів, він спіткнувся і впав вперед, на узбіччя. В його долоні встромилися попіл, галька і осколки скла, і виступила кров. Він коротко скрикнув, піднявся і пробіг сорок футів вглиб лісу, проломившись крізь лінію низького чагарнику, а потім звалився на землю. Кілька митей опісля повз повільно проїхав зелений куб автомобіля і зупинився.


Грюкнули дверцята, і з машини вибрався чоловік. Змовник повільно обійшов ліс по колу. Хрубек згорнувся калачиком на боці. Він закрив очі і помолився, щоб йому вдалося заснути і стати невидимим.


"Майкл!" - невпевнено озвався чоловік, наче не вирішуючи, кричати йому шептати. "Ти там?"


Щось знайоме було в цьому голосі.


"Майкл, це я".


Доктор Річард! приголомшений пацієнт зрозумів. Доктор Річард Колер з Марсдена!


Чи так і було? Обережніше. Відбувається щось дивне.


“Майкл, я хочу поговорити з тобою. Ти мене чуєш?"


Грубек відкрив очі і виглядав з-за двох папоротей. Це виглядало як доктор Річард. Як ці виродки зробили це? Грубек нервово забився під кущ. Його очі підозріло забігали вгору-вниз, поки він розглядав чоловіка, вивчаючи худорляву фігуру доктора, темно-синій костюм, чорні мокасини за гріш і шкарпетки "Аргайл". Його рюкзак кольору застарілої крові. Звичайно, це виглядало так само, як доктор Річард. Ідентично! Грубек віддав належне заговорщику за те, що той так вправно замаскувався.


Розумний негідник, не помилися.


“ Мені сказали, що ти втік. Майкл, це ти? Мені здалося, я тебе бачив.


Кроки наближалися, мнучи листя під витонченими ступнями. Грубек підтягнув до себе свій рюкзак. Він був важким і позвякивал металом і ланцюгами. Він завмер від шуму, потім тихо порився всередині. На дні він знайшов пістолет.


“Майкл, я знаю, ти наляканий. Я хочу тобі допомогти".


Він направив пістолет на близьку темну постать. Він вистрілив би самозванця в голову. Ні, це було б дуже милосердне. "Я буду цілитися в живіт, - подумав він, - і дозволю йому померти, як солдат на полі бою, повільно, з пораненням в живіт від кулі Мінье калібру 54".


... тому що я люблю красивого блакитного хлопчика, який віддав своє життя за мене ....


Кроки наближалися. Промінь маленького ліхтарика пройшовся по землі, висвітлив траву в двох футах від його ноги, потім рушив далі. Хрубек підніс пістолет ближче до лиця. Він відчув запах масла і металу. Коли він озирнувся на галявину, йому в голову прийшла жахлива думка: а що, якщо це не самозванець. Може бути, це дійсно був доктор Річард. Може бути, він теж був змовником! Може бути, він весь цей час був зрадником. З першого паршивого дня, коли вони зустрілися. Чотири місяці зради!


“Я всюди шукав тебе. Я хочу дати тобі ліки. Тобі стане краще".


Як ти відчуваєш себе краще, коли ти мертвий? Хрубек мовчки відповів. Як отрута допомагає тобі почувати себе краще? Якщо б я був гравцем, я б сказав, що ти зробив погану ставку, ублюдок.


Змовник був у десяти футах від нього. Права рука Грубека почала тремтіти, коли він стиснув пістолет, направлений прямо в живіт доктора Річарда зрадника (або Джона Змовника -самозванця).


“Я твій останній шанс. Є люди, які хочуть заподіяти тобі біль ..."


Що ж, я знав це з самого початку. Ти розповідаєш мені щось нове? Як би тобі сподобалося потрапити в новини? Сі-Ен-ЕН може зробити репортаж про твоїх развороченных кишках. Він відвів курок назад. Клацання був дуже м'яким, але нез'ясовним чином викликав у Грубека приплив страху. Він почав тремтіти. Пістолет вислизнув у нього з рук, і він довгий час залишалася паралізованою. Нарешті його зір стало чорніше чорного лісу навколо нього, і його розум застиг, засів, як розпечене свердло у дубі.


Коли він знову відкрив очі і зрозумів, що відбувається, минуло кілька хвилин. Повітря стало холодніше, гнітюче, важким від вологи. Змовник зник, його машина теж. Грубек знайшов пістолет і обережно спустив курок, потім прибрав зброю в свою сумку. Коли він піднявся на ноги, приголомшений і збитий з пантелику, і знову побіг підтюпцем крізь ніч, Хрубек задався питанням, чи не було все, що трапилося просто сном. Але він прийшов до висновку, що навіть якщо б це явище не було реальним, воно, безумовно, було посланням від Бога: нагадати йому, що сьогодні увечері він не може довіряти нікому, навіть тим, хто був — або прикидався — його найближчими друзями на землі.


11


Вона називала це Берлінською стіною.


Шестифутовый частокіл із сірого кедра, навколишній більшу частину чотирьох акрів маєтку Наповнююча Обергет. Зараз Ліз йшла вздовж цього паркану по дорозі до греблі. Огорожа ділянки обійшлося Ендрю Наповнююча Обержету у вісімнадцять тисяч доларів (і це були 1968 доларів, не менше). Але, незважаючи на ціну, він був непохитний у відношенні барикади. Ліз жартома назвала його на честь німецького бар'єру (згадкою поділилися тільки з Порцією і друзями, але ніколи з її батьком), хоча чоловіка турбувала не Червона небезпека. Його головним страхом були викрадення терористами.


Він був переконаний, що він, як успішний бізнесмен з кількома європейськими партнерствами, став мішенню. Прокляті баски", - лаявся він. “Чорт би їх побрал! І вони знають про мене все. SDS, "Чорні пантери"! Я в "Хто є хто в американському бізнесі". Це повинен побачити весь світ! Де я живу! Імена моїх дітей! Вони могли прочитати твоє ім'я, Лизбонн. Пам'ятаєш, я говорив тобі про відкриванні дверей? Скажи мені, що б ти зробив, якби побачив негра, що розгулює за воротами. Скажи мені!"


Паркан, як вважав наївний дитина, було легко подолати, і він був не стільки стримуючим фактором для поганих хлопців, скільки незручністю для сім'ї, якій доводилося обходити його на три чверті милі, якщо вони хотіли прогулятися по лісу за Сідар-Суомп-роуд. Але, як і будівельники його тезки, мета Наповнююча Обержета, здавалося, полягала лише частково в тому, щоб не допустити ворога; він також хотів приборкати своїх власних громадян. “Я не допущу, щоб діти розбрелися хто куди. Заради Бога, вони ж дівчатка!" Ліз часто чула цю заяву або варіації на її тему.


Прогулюючись сьогодні ввечері, Ліз з деякою іронією подумала про те, що, хоча його німецький аналог перетворився на пил, Cedar folly Ендрю Наповнююча Обергета як і раніше сильний, як ніколи. Вона також зауважила, що якщо вода все-таки переллється крізь греблю, паркан стане ідеальним водовідведенням, що запобігає будь повінь від виливання з території в ліс і направляють його прямо до будинку.


Тепер вона наближалася до пляжу — невеликому півмісяця з темного піску. Відразу за ним виднілася гребля, стара кам'яно-цементна плита заввишки двадцять футів, побудована на рубежі століть. Саме про цей широкий цементний виступ гучно вдарилася біла гребний човен, яку вона бачила з дому. За греблею був вузький водоскид, що живиться переливом; зазвичай сухий, сьогодні ввечері він ринув, як стремнина в Колорадо, вода зникала в струмку, протікає під дорогою. Гребля була частиною власності L Auberget, хоча перебувала під технічним контролем Інженерного корпусу штату, яким був наданий сервітут для її обслуговування. Чому їх не було тут сьогодні ввечері? вона задумалася.


Ліз пройшла кілька футів у напрямку до греблі, потім зупинилася, відчуваючи себе ніяково, їй не хотілося йти далі, вона дивилася, як біла струмінь води спрямовується в струмок.


Її коливання не мали нічого спільного з безпекою греблі або нерівній піною. Єдиною думкою, яка була у неї в голові в цей момент, був пікнік.


Багато-багато років тому: рідкісна подія — сімейна прогулянка Наповнююча Оберже.


Той червневий день видався сонячним і тіньовим, гарячим і холодним. Сім'я вийшла з дому на цей пляж і не пройшло і десяти ярдів, як батько почав чіплятися до Порції. "Заспокойся, заспокойся!" Дівчинці було п'ять років, уже тоді вона була життєрадісною і шаленою. Ліз була в жаху від того, що через буйства дівчинки батько скасує пікнік, і вона різко шикнула на свою молодшу сестру. Порція спробувала штовхнути Ліз в помсту, і під похмурим поглядом свого чоловіка мати, нарешті, підхопила извивающуюся дівчинку і понесла її.


Ліз, якій тоді було одинадцять, і її батько піднімали кошики для пікніка, запаковані їм так уміло, що у неї мало не надірвалися м'язи під їх вагою. Тим не менш, дівчинка не скаржилася; вона пережила вісім місяців відсутності свого батька, поки він був у Європі в черговий діловій поїздці, і ніщо на світі не завадило б їй йти поруч з ним. Вона втратила дар мови від захвату, коли він зробив комплімент її силі.


"Як щодо тут?" Запитав батько, потім відповів сам. "Я так думаю".


Ліз здалося, що під час недавніх подорожей у нього з'явився легкий акцент. Португальський, припустила вона. Вона звернула увагу на його темні штани, білу сорочку, застебнуту на всі ґудзики, без краватки, та короткі черевики. Навряд чи це було в американській моді шістдесятих років минулого століття, але він не хотів мати нічого спільного з Brooks Brothers або Карнабі-стріт і залишався вірним образом, який обирали його іберійські ділові партнери. Тільки після його смерті Ліз і її мати сміялись над тим, що стиль Ендрю найкраще можна охарактеризувати як постиммигрантский.


В той день він спостерігав, як його дружина готує їжу, і давав їй чіткі інструкції. Їжа була нарізана геометрично, приготовлена ідеально, упакована в герметичні контейнери, як капсули НАСА, які так його зачарували. Мати розставила дорогий посуд із нержавіючої сталі і керамічні тарілки молочно-сливового відтінку.


З'явився портвейн "Варре", і кожен з них випив келих, батько запитав у матері її думку про нього. Він сказав, що у неї неосвічений смак, і з цієї причини вона коштує більше дюжини французьких сомельє. Ліз ніколи не чула, щоб її мати вимовила хоч одне негативне слово про вина з інвентарю її чоловіка.


У день народження Ліз Ендрю Наповнююча Обергет був у Португалії, де випадково впустив пляшку Taylor, Fladgate 1879, тому що був так наляканий різким дзвінком телефону свого партнера, на іншому кінці якого виявилася його теща з новиною про те, що він тепер батько. Історія свідчить, що він посміявся над катастрофою і наполіг — там, по телефону, щоб вони назвали Ліз на честь міста, в якому вона знищила портвейн вартістю в сімсот доларів. Дві речі в цьому інциденті завжди здавалися Лис важливими. По-перше, це було великодушність, з яким він поставився до втрати.


І друге: чому його не було зі своєю дружиною в такий час?>


У той день на пляжі, сидячи біля греблі, він взяв срібну ложечку і, незважаючи на протести матері, влив маленьку чайну ложечку Ліз у горло.


“Ну ось, Лизбонн, що ти думаєш? Це 1953 рік. Не знаменитий, немає, але хороший. Що ти думаєш?"


“ Ендрю, їй одинадцять! Вона дуже молода.


"Мені подобається, батько," сказала Ліз, відчуваючи огиду до вина. В якості компліменту вона додала, що на смак воно як у Віка.


"Сироп від кашлю?" спитав він. “ Ти з глузду з'їхав?


"Вона занадто молода." Мама відіслала Ліз від гріха подалі, і дівчата пішли грати, поки не був готовий обід.


Поки Порція сиділа в заростях трави і збирала квіти, Ліз помітила рух в державному парку неподалік і підійшла ближче, щоб розглянути. Хлопець років вісімнадцяти стояв з дівчиною на декілька років молодшим. Вона стояла спиною до дерева, а він вчіплявся в кору по обидві сторони від її плечей. Він нахилявся вперед і цілував її, а потім швидко звільнявся, коли вона напружувала ніс в удаваному огиду. Раптово він потягнувся до її грудей. Ліз стривожилася, подумавши, що на неї сіла оса або бджола, і він намагається її сколупнути. Їй захотілося крикнути йому, щоб він залишив це в спокої. "Вони жалять, коли налякані", - мало не закричала вона, вражена тим, що хлопчик-старшокласник не знає цього очевидного факту природи.


Звичайно, він не полював за бджолою, а за гудзиком її сорочки. Він розстебнув її і просунув пальці всередину. Дівчина знову зморщила обличчя і шльопнула його по кісточках пальців. Він неохоче прибрав пальці, засміявся, потім поцілував її знову. Рука знову ковзнула всередину, і на цей раз вона не зупинила його. Їх мови зустрілися поза рота, і вони міцно поцілувалися.


Моторошне випромінювання тепла поглинуло Ліз. Вона не могла сказати, з якої частини її тіла воно виходило. Можливо, з колін. Зробивши якісь смутні висновки про видовище двох закоханих, Ліз обережно піднесла руку до блузці, під якою був її купальник. Вона розстебнула гудзики, наслідуючи молодій людині, і запустила пальці під костюм, як ніби він направляв її руку. Вона прощупала, спочатку без видимих результатів. Потім, поки вона поралася, жар, здавалося, піднявся від її ніг і зосередився де-то в животі.


"Лизбонн!" хрипко покликав її батько.


Ахнув, вона підстрибнула.


“Лизбонн, що ти робиш? Я казав тобі не йти далеко!" Він був поблизу, хоча, очевидно, не бачив її злочину — якщо це злочин. Її серце шалено калатало, вона заплакала і впала на коліна. "Шукаю кістки індіанців", - крикнула вона тремтячим голосом.


"Який жах!" - закричала її мати. “Припини це сю ж хвилину! Іди помий руки".


“Ви повинні поважати останки мертвих, юна леді! Коли ви помрете і ви будете лежати, як вам сподобається, якщо хтось надругается над вашою могилою?"


Дівчатка повернулися до покривала для пікніка, вмилися і сіли за стіл, поки батько розповідав про пасту, яку астронавтам доведеться їсти під час тривалих космічних польотів. Він безуспішно намагався пояснити Порції, що таке невагомість. Ліз не змогла проковтнути нічого, крім кількох шматочків. Коли вони закінчили, вона поспішила назад до міжгір'я в кущах під приводом пошуку оброненной гребінця. Пари там більше не було.


Потім настала та частина дня, якій Ліз так боялася. Батько повів її до темній воді. Він зняв сорочку і штани, під якими опинилися бордові плавки. У нього було щільне тіло — не сильний, але з рівномірно розподіленим жиром, наближеним до м'язів.


Вона зняла сорочку, потім-штани-кюлоти, оголивши простий червоний купальник. Зараз Ліз була худенькою жінкою, тоді вона була ще худіший, але люто втягнула живіт — не з-за сорому за живіт, а в марній надії, що це збільшить її груди.


Вони увійшли в холодне озеро. Ендрю Наповнююча Оберже, чемпіон коледжу з плавання, неодноразово розповідав своєї дочки, що його турбував її страх перед водою. Він ніколи не втрачав можливості затягнути її в басейн, річку або океан. “Це небезпечно, так. Дуже легко потонути. Ось чому ти повинен навчитися плавати, і плавати, як риба".


Вона нервово зігнула коліна, відчувши під зігнутими пальцями ніг м'яке ложе з бруду. Батько суворо ставився до уроків. Коли він помітив, що вона чинить опір занурення голови у воду, він наказав їй зробити вдих і занурив її обличчя в хвилі. Паніка, нарешті, примусила її піднятися на ноги. Коли вона захлинулася і затремтіла, він розсміявся і сказав їй: “Бачиш, це було не так вже погано. Знову на десять секунд. Я можу робити це дві хвилини. Цілих дві хвилини без дихання!"


"Ні, я не хочу цього робити!"


“ Якщо ти будеш говорити таким тоном, то провалишся під воду на двадцять секунд.


Вона відпрацьовувала гребки, розсікаючи воду розчепіреними пальцями, які він змусив скластися весла. Він підтримував її і утримував на плаву, поки вона пливла на місці.


“Заспокойся, дівчинка! Вода тебе не вб'є. Заспокойся, заспокойся!"


Вона сперлася на його долоню, намагаючись скоординувати рухи ніг і рук. Як тільки вона почала плавати в ритмі, що нагадує брас, накотилася хвиля і відірвала її від його руки. На мить вона справді попливла сама. Потім гребінь пройшов і знову опустив її. Але коли вона знову опустилася, то просунулася вперед приблизно на фут і зупинився, притиснувшись пахом до його пальцях. Якесь напружене мить ні батько, ні дочка не рухалися, і — рухома бажанням, яке сьогодні вона не розуміла краще, ніж тоді, — Ліз стиснула ноги разом, схопивши його руку в цьому місці.


А потім вона посміхнулася.


Лизбонн Наповнююча Оберже глянула на батька і злегка посміхнулася — без зваблювання, влади чи гордості. І менше всього фізичного задоволення. Ні, просто усмішка, яка спонтанно з'явилася на її холодних, синіх губах.


І саме за цей проступок, як пізніше припустила Ліз, а не за випадковий контакт тіл вона була так безжально покарана. Наступне, що вона пам'ятала, як її витягли з води, її рука трохи не вискочила з суглоба, і кинули на тверду землю, де вона лежала на животі, в той час як рука її батька — та сама рука, що мить тому заколисувала саму загадкову частину її тіла, — тепер люто піднялася і опустилася на іншу.


"Ніколи не смій!" - заревів він, не бажаючи називати причину свого вчинку. “Ніколи не смій! Ніколи не смій!" Грубі слова збіглися з гучним ляпанцем його долоні з її вологим сідницях. Вона майже не відчувала печіння від потужних ударів — її шкіра оніміла від холоду, — але все одно велика біль була в її душі. Вона, звичайно, плакала і плакала найсильніше, коли побачила, що її мати попрямувала до неї, а потім завагалася. Жінка відмовилася дивитися, потім відвернулася, відводячи сестру з берега. Порція озирнулася один раз з виразом холодної цікавості. Вони попрямували до будинку.


Майже тридцять років тому. Ліз чудово пам'ятала ті кілька хвилин. На цьому самому місці. За винятком рівня води і висоти дерев, місце не змінилося. Навіть нічна темрява чимось нагадувала про те червні. Тому що, хоча пікнік був в обідню перерву, вона не пам'ятала сонячного світла; вона пам'ятала, що весь пляж був оповитий пеленою, такий же каламутною, як вода, в яку занурив її батько.


Сьогодні ввечері Ліз, нарешті, вдалося відкинути спогади в бік, і вона повільно пішла вперед по сірому піску пляжу до дамбі. Озеро вже розлилося по низькій його частини — потрескавшемуся куті на найближчій до будинку стороні. Частина цієї води потрапила в стік і струмок за ним, але більша її частина накопичувалася в водопропускної труби, що веде до будинку. Вона перестрибнула через цей потік і підійшла до колеса, встановленому в середині греблі.


Це був шматок заліза двох футів у діаметрі, його спиці були витончено зігнуті, як лози гліцинії, назва ливарного цеху було вибито якимось готичним шрифтом. Колесо приводило в дію ворота розміром два на три фути, зараз закриті, через які стікала вода, що ринула в водоскид. Повне відкриття, очевидно, знизило б рівень озера на кілька футів.


Ліз взялася за кермо обома руками і спробувала його вивернути. У селекціонерів троянд розвиваються хороші м'язи — від двадцатипятифунтовых мішків суглинку і гною, якщо не від самих рослин, — і вони сильно напружилися. Але весь механізм був намертво покритий іржею.


Вона знайшла камінь і тупо постукала по валу, відколів фарбу і розкидавши кілька іскор, схожих на мініатюрні метеорити. Вона знову безуспішно спробувала повернути колесо, потім відступила і вдарила по механізму ще раз, сильно. Але камінь поринув у водяну піну і вирвали у неї з руки. Він зігнув їй пальці, коли катапультувався глибоко у водостічну трубу. Вона скрикнула від болю.


"Ліз, з тобою все в порядку?"


Вона обернулася і побачила Порцію, обережно карабкающуюся по слизьких вапнякових каменів. Молода жінка підійшла до воріт.


“ Стара гребля. Все ще тут.


"Ага", - сказала Ліз, потискуючи свої поколює пальці. Вона розсміялася. “Але тоді куди поділася б гребля? Накачай мені тут м'язи, гаразд?"


Вони разом спробували колесо, але воно не зрушила ні на міліметр. Протягом п'яти хвилин сестри били молотками по зношеним шестерням і валу колеса, але механізм зрушити з місця не змогли.


"Схоже, минули роки з тих пір, як їх хтось відкривав". Порція вивчила ворота і похитала головою. Потім вона подивилася на озеро. Воно простягалося вдалину, величезна рівнина непрозорої води біля їхніх ніг.


"Ти пам'ятаєш це місце?" Запитала Ліз.


"Звичайно".


“ Саме там ми збиралися спустити човен на воду. "Ліз кивнула на пляж.


“Вірно. Про це вона? Та сама човен?" Порція торкнулася планшира човни.


“ Це? Звичайно, немає. Це була та стара вітрильна човен з червоного дерева. Батько продав її багато років тому.


“Що ми збиралися робити? Втекти? Куди-небудь поплисти? Нантакет?"


“ Ні, Англія, пам'ятаєш? Тоді ми читали книги вголос. Після відбою. Я читав тобі який-небудь розповідь Діккенса. І ми збиралися жити в Мейфере.


“Ні, це був Шерлок Холмс. Я не заперечував проти них. Але Діккенса ти виконував поодинці. Це було більше, ніж я міг винести ".


“Ви маєте рацію. Бейкер-стріт. Місіс Хадсон. Думаю, нам найбільше сподобалася ідея, щоб економка приносила нам чай після обіду ".


“ А потім помиєш посуд. Ти можеш звідси доплисти до Бостона?


"Я не можу звідси переплисти на інший берег озера".


Порція йому в воду. “ Я зовсім забула про пляжі. Здається, тут втопилася одна з моїх ляльок. Барбі. У наші дні він, напевно, варто сотню баксів. І ми крали печиво "Орео", а потім пробиралися сюди і їли його. Ми приходили сюди постійно. Вона безуспішно намагалася викинути камінчик. "До пікніка".


"До пікніка", - тихо повторила Ліз, опускаючи руку в темну воду. "Я тут вперше".


Порція була вражена. - З тих пір?


"Ага".


“ Це було колись? Двадцять років тому?


“ Спробуй тридцять.


Порція похитала головою, коли до неї дійшла цифра. Човен з глухим стуком врізалася в греблю. Вона почала спостерігати за ним мить, потім сказала: "Він перевернеться, якщо ми нічого не зробимо". Порція витягли човен на берег і прив'язала її до молодого деревця. Вона відступила назад, витираючи з рук шматки гнилої мотузки, і коротко розсміялася.


"Що?"


“ Я тут подумав. Не знаю, питав чи я коли-небудь, що сталося.


"Що сталося?" Запитала Ліз.


“В той день? На пікніку? Я бачив його взбешенным, але я ніколи не бачив його настільки взбешенным".


Це було правдою? Невже вони ніколи не говорили про це? Погляд Ліз був прикутий до зазубреним верхівках трьох сосен, що піднімалися з лісу; всі стирчать дерева були різної висоти і з якоїсь причини навели її на думку про Голгофі. "Я не знаю", - відповіла Ліз. “Можливо, я грубіянила йому. Я не пам'ятаю".


“ Шкода, що я не був старше. Я б здав його поліції.


Ліз деякий час мовчала. “ Бачиш це? Вона вказала на камінь розміром з грейпфрут, стирчить з піску і бруду. Вода була у дюймі від нього. “Після того, як він закінчив мене бити, я підповзла до нього. Спробувала підняти його. Я хотіла вдарити його і зіштовхнути в озеро ".


“ Ти? Дівчина, яка ніколи не пручалася?


“Я пам'ятаю, як стояла рачки, гадаючи, як це — опинитися у в'язниці - чи є у них окремі в'язниці для хлопчиків і дівчаток. Я не хотіла сидіти у в'язниці з хлопчиком ".


"Чому ти цього не зробив?"


Через мить Ліз відповіла: “Я не змогла його витягнути. Ось чому". Потім раптом вона сказала: “Нам краще принести сюди кілька мішків з піском. Схоже, у нас є близько півгодини, поки він не вийде з берегів.


Трентон Хек дивився в нічне небо через розсувні двері свого трейлера. Перед ним, на червоному вініловому килимку, стояла тарілка з салатом з тунця і рисом; біля ніг Еміля стояла миска з альпійським соусом і шпинатом. Ні той, ні інший майже нічого не їли.


"О, Господи".


Тарілку відсунули через стіл, і Хек схопив квартовий пляшку "Будвайзера", зробивши три великі ковтки. Він зрозумів, що втратив смак до пива, так само як і апетит, і поставив пляшку назад на стіл.


Якщо не вважати яскравої лампи над столом, в трейлері було темно. Він пройшов по жовто-коричневого ворсистому килимі до свого зеленому м'якого крісла Sears "Best" і включив торшер. Це відразу додало затишок великого простору. Трейлер був великий, модель з трьома спальнями. Його стіни були оброблені сонячно-жовтим алюмінієм, вікна обрамлені чорної вінілової дранкою.


Хоча Хек прожив тут чотири з половиною роки і назбирав майже все, що по праву міг би накопичити за цей час одружений, а потім розведений чоловік, кімнати не були захаращені. Виробники трейлерів розбираються в шафах і складських приміщеннях; велика частина земної майна Хека була прибрана. Крім меблів і ламп, єдиними видимими аксесуарами були фотографії (сім'я, собаки), трофеї (посріблені чоловіки з пістолетами у витягнутих руках, позолочені собаки), півдюжини вишивок, які його мати виготовила під час хіміотерапії ("Легкі почуття" — "Любов там, де будинок"), касети для стереосистеми (Віллі, Вейлон, Дуайт, Ренді, Гарт, Бонні та ін) і пара дрібнокаліберних мішеней (в центрі зрешечені щільними групами).


Йому стало шкода себе, і він знову перечитав повідомлення про втрату права викупу. Хек розгорнув папір у синій обкладинці і гірко розсміявся, подумавши: "Чорт візьми, цей банк працює швидко". Аукціон повинен був відбутися через тиждень після суботи. Хэку довелося звільнитися в попередню п'ятницю. Цю частину читати було так само неприємно, як і наступний абзац — той, в якому пояснювалося, що банк мав право подати на нього в суд на різницю між тим, що вони заробили, продавши його майно в порядку стягнення, і сумою, яку він все ще був повинен.


"Чорт!" Його долоню з гуркотом впала. Еміль підстрибнув. “Боже, будь вони прокляті! Вони забирають все!"


"Як, - з гіркотою подумав він, - я можу бути повинен більше, ніж те, що купив на гроші, які вони мені позичили?" Тим не менш, він дещо знав про закон і вважав, що подати на нього в суд на цю суму було цілком в їх праві, якщо вони попередили його.


Трентон Хек, чорт візьми, знав, як швидко і жорстоко можна зруйнувати життя людини, якщо спочатку попередити його про це.


Він вирішив, що зможе прожити і без трейлера. Найгіршою трагедією — те, що поранило його, як зламана кістка, — була втрата землі. Трейлер завжди замислювався в кращому випадку як тимчасовий притулок. Хек купив ці акри — половину соснового лісу і половину низької трави — на гроші, залишені йому тіткою. Коли він вперше побачив цю власність, то зрозумів, що вона повинна належати йому. Густі, пахучі ліси змінювалися жовто-зеленими пагорбами, пологими, як спина юної дівчини. Широкий струмок, що омиває кут ділянки, не годиться для риболовлі, але чудово підходить просто для того, щоб посидіти поруч і послухати, як вода дзюрчить по гладких каменів.


І тому він купив його. Він не питав поради у свого розумного батька, ні у своїй темпераментної нареченої Джилл. Він пішов у банк, в жаху від думки спустошити ощадний рахунок, розмір якого був більше, ніж у нього коли-небудь був у житті, і поклав гроші на рахунок. Він вийшов з офісу похмурого юриста, власника землі площею чотири і сім восьмих акра, на якій не було ні під'їзної доріжки, ні криниці, ні відстійника.


Або житло теж.


Не маючи можливості дозволити собі будинок, Хек купив трейлер. Він дозволив Джилл прийняти участь у цьому рішенні, і молода офіціантка — народжена ніколи не бути обманутою — простукувала стіни, вимірювала шафи і розпитувала продавців про БТЕ та ізоляції, перш ніж наполягти, щоб вони купили великий, наворочений, небезпечний трейлер ("Ти у мене в боргу, Трентон"). Люди дилера підняли довгу машину на вершину найкрасивішого пагорба на території маєтку, прямо поруч з місцем, де він планував побудувати дворівневий будинок своєї мрії.


Він вірив, що ці надії на будівництво можуть бути здійснені так само легко, як він побудував свою під'їзну доріжку довжиною в сто ярдів: п'ятдесят разів проїхав на своєму пікапі взад-вперед між трейлером і дорогий. Але заощадження, які він планував поповнити, так і не матеріалізувалися, а отже, і будинок теж. Зрештою, справа дійшла до того, що він більше не міг дозволити собі і трейлер. Коли прийшли перші повідомлення про прострочення, Хек, до свого жаху, згадав, що банк надав позику на покупку трейлера за умови, що він поверне іпотеку і на землю - всю його прекрасну площу.


Та ж сама земля, яка через тиждень, починаючи з суботи, повинна була належати комусь іншому.


Хек склав папери і засунув їх за довідку від ветеринара. Він підійшов до панорамного вікна з дзеркальним склом, яке виходило на захід, з тієї сторони, звідки усього за кілька годин мав насуватися шторм. У вантажівці, по дорозі додому, він почув кілька оголошень про шторм. В одному з них повідомлялося, що смерч пронісся трейлерной стоянці в містечку у сімдесяти кілометрах на захід звідси. Загиблих не було, але кілька людей отримали поранення і великої шкоди.


Почути цей випуск новин, якраз коли він випадково включив старе радіо, здалося йому чертовски поганою ознакою. Вціліє його трейлер? він замислився, потім прошепотів: "І яке, чорт візьми, це має значення?" Він взяв рулон клейкої стрічки і відірвав довгу смужку. Він поклав одну довгу діагональ букви X. Почав робити поперечну смужку, потім зупинився і жбурнув стрічку через всю кімнату.


Увійшовши в спальню, він сів на м'яку двоспальне ліжко. Він уявляв, як пояснює все це Джилл — позбавлення права викупу, судовий процес, — хоча часто відволікався, тому що, коли він уявляв собі цю розмову, він уявляв його дуже чітко і не міг не помітити, що його колишня була одягнена в яскраво-рожеву нічну сорочку-ку-ку.


Хек продовжував говорити з нею ще кілька хвилин, потім зніяковів від одностороннього діалогу. Він відкинувся на ліжко, дивлячись на купчасті хмари, і почав ще один безмовний розмова — на цей раз не з Джилл, а з власним батьком Хека, який у цей момент був за багато миль звідси, імовірно, спав, у великому будинку в колоніальному стилі, яким володів двадцять років, без іпотеки, безкоштовно. Трентон Хек говорив йому: "Це ненадовго, тато. Може бути, місяць або близько того. Це допоможе мені налагодити своє життя. Моя стара кімната буде в порядку. Просто відмінно.


О, ці слова прозвучали плоско. Вони звучали як виправдання, пропоновані грабіжниками на гарячому і джойрайдерами, яких Хек зазвичай ловив. І у відповідь його батько глянув на довгий ніс, який Хек, на щастя, не успадкував, і сказав: "Звичайно, скільки захочеш, синку", хоча насправді він говорив: "Я з самого початку знав, що ти з цим не впораєшся. Я знав це, коли ти одружився на тій блондинці, а не з жінкою, схожою на твою мать, я знав..."Старий не розповів своєму синові історію про те, як у 59-му його звільнили з металургійного заводу, а потім він взяв себе в руки, відкрив власне представництво і забезпечив собі безбідне життя, хоча це було нелегко Йому і не потрібно було цього робити, тому що ця історія була вже розказана — дюжину разів, сто — і сиділа прямо тут, примостившись перед їх схожими, але дуже різними особами.


"Часи вже не ті, що були", - подумав Хек, вдячно киваючи. Хоча в той же час він думав: "Я просто не такий, як ти, тато, і в цьому вся справа".


Він зробив ковток пива, якого насправді не хотів, і пошкодував, що Джилл не повернулася. Він уявив, як вони удвох упаковують коробки, передчуваючи спільний переїзд.


Вдалині пролунав гудок вантажівки, моторошний протяжний виття, і він подумав про самотнього козодоя зі старої пісні Хенка Вільямса.


"О, гаразд, - подумав він, - дощ, як у сучого сина". Хеку подобався звук дощу по металевій даху трейлера. Ніщо так не допомагало йому заснути, як це. Якщо я не збираюся отримувати свою грошову винагороду, то, принаймні, дай мені як слід виспатися вночі.


Трентон Хек закрив очі і, вже починаючи задремывать, знову почув вдалині жалібний гудок вантажівки.


12


Оуен Атчесон знав болісну логіку загнаних у кут тварин і розумів холодну стратегію інстинкту, який, подібно крові, струмує по тілу як мисливця, так і жертви.


Він міг годинами стояти нерухомо на зледенілих болотах, настільки нерухомо, що селезень або гусак безтурботно пролітали в тридцяти футів над його головою і миттєво гинули від оглушливого вибуху довгого револьвера Оуена десятого калібру. Він рухався безшумно — майже невидимо — дюйм за дюймом вздовж скель, щоб обійти оленя з підвітряного боку, і, не використовуючи оптичний приціл, всаживал кулю калібру 30 мм в розслаблений плече і міцне серце самця.


Коли він був хлопчиком, він вперто йшов з лисячим стежках і ставив тупі металеві капкани саме там, де проходили гнучкі біляві звірята. Він відчував їх мускусний запах, він бачив натяк на їх присутність у траві та бур'янах. Він збирав їх покалічені тіла, і якщо хто-небудь перегрызал мотузку від кола, він вистежував її на багато миль — не тільки для того, щоб повернути капкан, але і для того, щоб вбити страждає тварина, що він робив майже церемонно; біль, згідно філософії Оуена Атчесона, була слабкістю, але смерть - силою.


Він теж вбивав людей. Вбивав спокійно, ефективно, з своєю чорною М-16, порожні гільзи летіли по повітрю і дзвеніли, приземляючись. (Для нього дзвін стріляних гільз був найбільш характерним звуком війни, значно більш запам'ятовується, ніж дивно тихі тріски самої стрільби.) Вони накинулися на нього, як діти, що грають в солдатики, ці чоловіки і жінки, орудуючи довгими болтами своїх давніх рушниць, а він відбивав їх, дзвін, дзвін, дзвін.


Але Майкл Грубек не був твариною, веденим інстинктом. Він не був солдатом, рухомим бойовим запалом і любов'ю чи страхом — до батьківщини.


І все ж ким він був?


Оуен Атчесон просто не знав.


Повільно рухаючись по шосе 236 недалеко від Стинсона, він озирнувся в пошуках придорожнього магазину або заправної станції, де міг бути телефон. Він хотів зателефонувати Ліз. Але це була пустельна частина округу. Він не бачив ніяких вогнів, крім вогнів далеких будинків, прилепившихся до вершини пагорба в декількох милях звідси. Він продовжив рух по дорозі на декілька сотень ярдів до місця, де узбіччя розширювалася. Тут він припаркував "Черокі" і поліз в багажник. Він витягнув затвор зі своєї мисливської рушниці, поклавши добре змащений шматок металу в кишеню. Він дістав з бардачка довгий чорний ліхтарик, галогенний з шістьма D-осередками в трубці, лінза якого була прикрита шматком картону, щоб обмежити заломлення світла. Замкнувши двері, він ще раз перевірив, чи заряджений його пістолет, потім пішов зигзагоподібним шляхом вздовж узбіччя, поки не виявив чотири рисочки слідів заносу — там, де машина різко зупинилася, а потім так само швидко помчала геть.


Посвітивши ліхтариком на землю, він знайшов місце, де Хрубек вистрибнув з катафалка: примятую траву, перевернуті камені, брудні сліди босих ніг. Оуен продовжував повільно кружляти. Чому, питав він себе, Грубек валявся на траві? Чому він вирвав кілька пригорщів трави? Щоб зупинити рану? Намагався він викликати у себе блювоту? Чи було це частиною маскування? Камуфляж?


Що було в нього на думці?


У шести футах від узбіччя виднілася мішанина відбитків, багато з яких належали Хрубеку, більшість - відбитки черевиків слідопитів і собачих лап. Він помітив трьох тварин. Тут Хрубек деякий час походжав взад-вперед, а потім побіг на схід через траву і чагарник відразу за узбіччям. Оуен пройшов по сліду сотню ярдів, потім помітив, що Грубек звернув з дороги і попрямував на південь, прямуючи до гребеня пагорба, що йде паралельно шосе в п'ятдесяти метрах від нього.


Оуен продовжував йти по цьому сліду, поки він не зник зовсім. Опустившись на коліна, він оглянув місцевість, задаючись питанням, чи достатньо розумний цей чоловік, щоб пройти пішки з оленячої стежки - метод ухилення, що використовується професійними браконьєрами: ступати по землі, уникаючи найбільш явних ознак проходження (не відбитків, а перевернутих камінців, листя і гілок). Але він не зміг знайти жодної погнутими травинки — єдиного свідоцтва, яке залишає після себе більшість оленярів. Він прийшов до висновку, що Хрубек просто пішов по зворотному шляху, перервавши свою подорож на південь і повернувшись на стежку поруч з дорогою.


В п'ятдесяти ярдах на схід він виявив місце, де Хрубек знову зробив те саме — повернув на південь, пройшов невеликий шлях, потім повернувся назад. Отже, так, він рухався на схід, але в той же час його тягнуло до чогось південніше дороги. Оуен зробив другий гак на деякій відстані від шосе. Він стояв посеред поля, зарослий високою травою, і ще раз побачив, що слідопити зупинилися тут.


Вимкнувши ліхтарик, він дістав з кишені пістолет і увійшов в калюжу холодної темряви, яка скочувалася зі скелястих пагорбів перед ним і збиралася біля його ніг, як сніг. Тут він зупинився і, всупереч всякої причини, закрив очі.


Оуен Атчесон намагався позбавитися від закоренілого, кмітливого сорока восьми-річного юриста WASP всередині себе. Він щосили намагався стати Майклом Грубеком, людиною, охопленим безумством. Він стояв так, погойдуючись у темряві, кілька хвилин.


Нічого.


Він не міг зрозуміти, що у Хрубека на умі. Він відкрив очі, мнучи пістолет.


Він вже збирався повернутися до "Черокі" і їхати далі, на стоянці вантажівок в Уотретауні, коли йому в голову прийшла думка. Що, якщо він дозволяє Грубеку занадто багато безумства?> Можливо, що, навіть якщо його світ був божевільним, правила, які керували цим світом, були такими ж логічними, як і у всіх інших? Адлер швидко заговорив про плутанини і про те, що накачана наркотиками пацієнти неквапливо йдуть. "Але зроби крок назад", - сказав Оуен. Подивіться, що накоїв Майкл Грубек — він розробив план втечі з лікарні для душевнохворих злочинців, він привів його до виконання і йому вдалося вислизнути від професійних переслідувачів. Оуен вирішив, що настав час віддати Хрубеку належне.


Повернувшись до того місця, де закінчувався слід Хрубека, він поставив ноги прямо в величезні брудні сліди, залишені ступнями божевільного. На цей раз, відкривши очі, він виявив, що дивиться прямо на гребінь скелястого пагорба. Він деякий час дивився на нього, потім підійшов до підніжжя скелі. Він умочив пальці в бруд і розмазав її по щокам і лобі. З задньої кишені він дістав темно-синю в'язану шапочку і натягнув її на голову. Він почав підніматися.


Через п'ять хвилин він знайшов те, що шукав. У гнізді на вершині скелі були зламані гілки, трава і сліди черевиків. На них були глибокі вм'ятини, зроблені кимось, хто важив близько трьохсот фунтів. І вони були свіжими. Він також знайшов сліди від гудзиків там, де чоловік лежав ниць і дивився на шосе внизу, можливо, чекаючи, коли слідопити і їх собаки підуть. Втиснутий в бруд величезний відбиток долоні над словом "Помста". Грубек був тут не більше години тому. Так, він вирушив на схід, але, можливо, тільки за одягом або щоб збити переслідувачів зі шляху істинного. Потім він повернувся на захід по іншому маршруту до цього виступу, який помітив по шляху на схід.


Сучий син! Оуен спускався повільно, змушуючи себе бути обережним, незважаючи на охопило його порушення. Зараз він не міг дозволити собі зламану кістку. Біля підніжжя скель він поводив ліхтариком по землі. Він знайшов неподалік невелику ділянку бруду і помітив сліди черевиків, що відходять від каменів, — ті ж самі відбитки, які він бачив на вершині скелі. Хоча вони не були широко розставлені, вони були важкими для пальців ніг, що вказувало на те, що Грубек біг підтюпцем або швидко йшов. Вони вели до дороги, потім назад на південь, у поле, де вони повертали строго на захід.


Слідуючи за цими чіткими відбитками, Оуен пройшов невеликий шлях по траві. Він вирішив переконатися, що Хрубек дійсно прямує на захід, потім повернеться до своєї вантажівки і повільно поїде по шосе, виглядаючи свою здобич з дороги. "Ще десять ярдів", - вирішив він і переліз через виїмку в низькому кам'яному паркані, що веде на велике поле за ним.


Саме там він спіткнувся про потаємну дріт і впав обличчям вперед на сталеву пастку.


Велика пастка для койотів виробництва Оттави була встановлена блискуче — на ділянці стежки, де не було опор для рук, щоб запобігти падіння, відразу за кам'яною стіною, так що шукач не міг вчасно поставити іншу ногу на землю, щоб зупинити падіння. В одну мить Оуен упустив ліхтарик, закрив лице лівою рукою, підняв пістолет і випустив чотири кулі калібру 357 "Магнум" в круглу спускову пластину у відчайдушній спробі встановити її, перш ніж нанести удар. Пристрій із синьої сталі затанцевало під ударами потужних куль. Каміння, гілки та гарячі уламки куль злетіли в повітря, коли Оуен повернувся боком, підставляючи своє широке плече під удар при падінні.


Коли він приземлився, його голова відскочила від зімкнутих щелеп капкана, і він лежав, оглушений, відчуваючи кров на лобі і борючись з жахливою картиною синіх металевих ременів, защелкивающихся у нього на обличчі. Миттю пізніше він відкотився вбік, припустивши, що Хрубек використовував пастку так, як це зробив би сам Оуен — в якості відволікаючого маневру, щоб тримати його нерухомим і мучающимся, поки Хрубек нападав ззаду. Оуен озирнувся, зіщулившись біля паркану. Коли негайного нападу не було, він викинув стріляні і незаряджені патрони, потім перезарядив. Він поклав у кишеню два хороших патрона і ще раз оглянув місцевість.


Нічого. Ні звуку, тільки слабкий вітерець у верхівках високих дерев. Оуен повільно встав. Значить, пастка призначалася тільки для того, щоб поранити собаку, почуявшую запах. У люті Оуен зім'яту підібрав кулями пастку і закинув її далеко в поле. Він знайшов стріляні гільзи і закопав їх, потім на дотик оглянув пошкодження на своєму обличчі і плечі. Це було незначно.


Його гнів швидко випарувався, і Оуен Этчесон розсміявся. Не від полегшення, що він уникнув серйозної травми. Ні, це був сміх чистого задоволення. Пастка сказала йому, що Майкл Хрубек, зрештою, був гідним супротивником — не тільки розумним, але і безжальним. Оуен ніколи не був таким живим, як тоді, коли у нього був сильний ворог, з яким він збирався битися, — ворог, який міг випробувати його.


Поспішивши до "Черокі", він завів двигун і повільно поїхав на захід, вдивляючись в поле зліва від себе. Він був такий зосереджений на тому, щоб побачити свою здобич, що зачепив вітровим склом вантажівки дорожній знак. Вражений гучним шумом, він швидко загальмував і глянув на знак.


Це говорило йому про те, що він знаходиться рівно в сорока семи милях від будинку.


Майкл Хрубек, присівши навпочіпки в заростях трави, погладжував свій робочий комбінезон від Джона і розмірковував про машину, на яку він втупився.


Безсумнівно, це була пастка. Снайпери, ймовірно, цілилися в нього з довгоствольною мушкетів. Снайпери у тих деревах прямо попереду, чекаючи, коли він підкрадеться до спортивній машині. Він неглибоко дихав і нагадав собі, що не повинен видавати свого становища.


Минувши знак "ДІСТАТИСЯ", він поспішив на захід через поля з травою і гарбузовим плантаціями, слідуючи паралельно тьмяною смузі шосе 236. Він їхав добре і зупинився лише один раз — щоб поставити одну з пасток для тварин біля кам'яного паркану. Він поклав кілька листя поверх металу і поспішив далі.


Хрубек підвівся і знову подивився на машину. Він нікого не побачив навколо. Але він все ще залишався захованим в трав'яному окопі, вичікуючи, направляючи приціл своєї рушниці на дерева попереду і виглядаючи будь-ознака руху. Коли він понюхав траву, перед ним виникло похмуре спогад. Він з усіх сил намагався не звертати на це уваги, але зображення відмовлялося зникати.


О, що це в тебе на голові, мамо? Що це на тобі надіто?


MAMA...


Зніми цю капелюх, мама. Вона мені зовсім не подобається.


П'ятнадцять років тому Майкл Грубек був хлопчиком одночасно дуже м'язистим і дуже товстим, з переваливающимися ногами і довгою, як тулуб, шиєю. Одного разу, граючи на полі з високою травою за старою вербою, він почув: “Майкл! Майкл!" Його мати вийшла на заднє крильце акуратного заміського будинку сім'ї в Уэстбери, штат Пенсільванія. "Майкл, будь ласка, підійди сюди". На ній була крислатий червона капелюх, з-під якої її прекрасне волосся танцювали на вітрі, як жовтий вогонь. Навіть здалеку він міг розгледіти кінчики її червоних нігтів, схожі на свіжі опіки від сигарет. Її очі були темними, їх приховували поля капелюхи і дивовижні маленькі маски, які вона накладала на очі з тюбиків з маскою, що лежали на її косметичному столику. Він підозрював, що вона зробила це, щоб сховатися від нього.


“Мила"... Йди сюди, ти мені потрібна. Він повільно встав і підійшов до неї. “Я тільки що повернувся додому. У мене не було часу зупинятися. Я хочу, щоб ти заїхала в продуктовий магазин. Мені потрібні деякі речі.


"О, ні", - трагічно сказав хлопчик.


Вона знала, що він не хотів, сказала його мати. Але містер і місіс Клеван, або Абернаті, або Поттеры можуть прийти з хвилини на хвилину, і їй потрібні молоко і кава. Або ще що-небудь. Вона потребувала цього.


"Ні, я не можу".


Так, так, він міг. Він був її маленьким солдатом. Він був хоробрим, чи не так?


Він заскиглив: “Я нічого про це не знаю. Є причини, за якими я не можу цього зробити".


“І звертай увагу на зміни. Люди тебе обліку".


"Вони не дозволяють мені перейти вулицю", - відповів Майкл. "Я не знаю, де це!"


"Не хвилюйся, любий, я тобі дам інструкції", - заспокійливо сказала вона. "Я запишу це".


"Я не можу".


“ Зроби це для мене. Будь ласка. Зроби це швидко.


"Я не знаю!"


“ Тобі дванадцять років. Ти зможеш це зробити. "Її обличчя було непохитним.


"Ні, ні, ні..."


“ Все, що тобі потрібно зробити, — її губи зігнулися в посмішці, — це зайти в магазин і купити те, що мені потрібно. Мій хоробрий маленький солдатик може це зробити, чи не так?


Але Клеваны, або Милфорды, або Пилчеры прибутку в наступну хвилину, і в його матері не було можливості записати для нього дорогу. Вона відправила її геть. Майкл, наляканий до нудоти, мертвою хваткою стискаючи п'ятидоларову купюру, відправився в найближчий магазин.


Минула година, і його матері, кипевшей від зростаючого занепокоєння й гніву, подзвонили з ринку. Майкл забрів в магазин за десять хвилин до цього і спровокував інцидент.


"Вашому синові," сказав обложений менеджер, "потрібен магазин".


- Йому потрібен цей магазин? " розгублено запитала вона.


“Він сказав, що ви порадили йому купити магазин. Я близька до того, щоб викликати поліцію. Він торкнувся однієї з наших шашок. Її, знаєте, грудей. Вона у важкому стані ".


"О, заради всього Святого".


Вона помчала на ринок.


Майкл, тремтячи від паніки, стояв у черзі до каси. Зіткнувшись з очевидною неможливістю зробити те, що йому сказали, — піти купити в магазині, — його свідома думка розчинилася, і він войовничо схопив товсту руку касирки і сунув готівку в кишеню її блузки, коли вона стояла, опустивши руки і ридаючи.


"Візьми!" - кричав він їй знову і знову. "Візьми гроші!"


Мати забрала його, та коли вони повернулися додому, вона повела його прямо у ванну.


"Я боюся".


“ Ти що, любий? Мій маленький солдатик наляканий? Цікаво, чого?


“ На чому я зупинився? Я нічого не пам'ятаю.


"Все, що завгодно'. "Я нічого не пам'ятаю'. А тепер знімай цю брудну одежу. Вони були забруднені тирсою і брудом; Майкл плюхнувся животом на підлогу в пошуках укриття, коли його мати, блискаючи очима з-під стильною капелюхи, увірвалася в пневматичну двері супермаркету. “ Тоді я хочу, щоб ти вийшов і сказав моїм гостям, що шкодуєш про те, що зробив. Після цього ти ляжеш спати на весь день.


"Лягати спати?"


- У постіль, " відрізала вона.


Добре, сказав він. Добре, звичайно.


Його карали або втішали? Він не знав. Майкл обмірковував це кілька хвилин, потім сів на унітаз, зіткнувшись з новою дилемою. Мати викинула його одяг в сміттєпровід для білизни. Вона хотіла, щоб він вибачився голим? Він оглянув кімнату в пошуках того, що міг би надіти.


П'ять хвилин потому Майкл відкрив двері і вийшов у вітальню в нічній сорочці своєї матері. "Привіт", - сказав він, підходячи до гостей. “Я намагався купити цей гребаной магазин. Мені дуже шкода. "Містер Абернаті, або Монро, замовк на півслові. Його дружина прикрила рот рукою, щоб не ляпнути що-небудь сумне.


Але його власна мати... Так адже вона посміхалася! Майкл був вражений. Хоча її очі під маскою були холодні, вона посміхалася йому. "Ну, ось і наш милий маленький солдатик", - прошепотіла вона. "Хіба Майкл не виглядає модно?"


"Я знайшов це за дверима".


"Невже і зараз?" - запитала вона, хитаючи головою.


Майкл посміхнувся. Модний. Він був задоволений собою і повторив свої вибачення, хрипко розсміявшись. "Я намагався купити цей гребаной магазин!"


Гості, тримаючи в руках чашки, у яких був чай, а не каву, і лимон, а не молоко, уникали дивитися один одному в очі. Мати Майкла піднялася. “Я передумала, Майкл. Ти так добре виглядаєш, чому б тобі не піти пограти?"


“ Зовні? Його усмішка згасла.


“Підемо. Я хочу, щоб ти вийшов".


"Я б почувала себе забавно, виходячи на вулицю —"


“Ні, Майкл. Зовні".


"Але вони можуть побачити мене". Він почав плакати. "Хто-небудь може побачити мене".


"Зараз же!" - заверещала вона. "Забирайся на хрін звідси".


Потім вона взяла його за руку і випхала за двері. Дві сусідські дівчата витріщилися на нього, коли він стояв на порозі в блідо-блакитний нічній сорочці. Спочатку вони посміхнулися, але коли він почав дивитися у відповідь, щось бурмочучи собі під ніс, їм стало не по собі, і вони увійшли всередину. Майкл повернувся до своєї вхідних дверей. Він почув, як клацнув замок. Він скоса поглянув крізь брудне скло вікна і побачив обличчя своєї матері, отворачивающейся в бік. Майкл пішов до верби на задньому дворі і залишок дня просидів на самоті в гнізді з трави, схожому на той, в якому він сидів сьогодні ввечері. Видивлявся снайперів і витріщався на машину.


Слухаючи шелест цієї трави, відчуваючи, як вона пестить його шкіру, як це було так давно, Майкл Хрубек згадав багато чого з того дня. Однак він не пам'ятав цього з повною ясністю з тієї самої причини, яка зробила цю подію таким значним, його життя — це був його перший розрив з реальністю, його перший психотичний епізод. Образи тих кількох годин були змінені його свідомістю і минулими роками і були поховані під іншими спогадами, багато з яких були настільки ж нав'язливими і сумними. Сьогодні ввечері, зворушений запахом та відчуттям трави, він міг би глибше зануритися в цю подію — як доктор Річард підбивав його на це, але до цього часу він вже так розхвилювався, що не міг більше чекати. Снайпери чи ні, він повинен діяти. Він встав і попрямував до дороги.


Спортивний автомобіль, очевидно, зламався раніше ввечері. Капот був піднятий, а вікна й двері замкнені. Червоний трикутний маркер стояв на дорозі поряд з заднім крилом. Грубек задався питанням, чи було його призначення в тому, щоб допомагати снайперам наводити приціл на ціль. Він запустив його в кущі, як літаючу тарілку.


"MG", - прошепотів він, прочитавши емблему на капоті. Він вирішив, що це означає "Боже мій". Не звертаючи уваги на нутрощі машини, він попрямував прямо до багажника. Подарунок! Подивися на це. Подарунок від Мого Бога! Стійка була замкнена, але він просто схопив гірський велосипед обома руками й витягнув його. Шматки металу і пластика від кріплень каскадом посипалися навколо нього. Він поставив велосипед на землю і погладив трубки, шкіру, шестерні і троси. Він відчув холод металу, і це відчуття йому дуже сподобалося. Він опустив голову на кермо і потерся щокою об хромовану обшивку.


Він дістав з кишені маркер і написав на передпліччя: О, дивні БОЖІ діла. Дякую тобі, Боже, за цей прекрасний дар. Поряд з цими словами він намалював змію і яблуко і написав ім'я ЄВА. Він лизнув назва і відступив назад, вивчаючи своє нове засіб пересування незграбним, але вдячним поглядом.


Річард Колер опинився в чужому світі.


На ньому був вовняний костюм, шовкова краватка, червоно-зелені бриджі та мокасини за один пенні — які ще докази йому потрібні, міркував він, що він не любитель активного відпочинку?


Нахилившись вперед, наскільки наважився, він витягнув інший черевик з калюжі густий, просоченої метаном бруду і витер його об траву поруч з собою. Він знову натягнув мокрі мокасини і продовжив свій шлях на захід.


Цікаво, що цей ліс викликав у нього клаустрофобію, яку він ніколи більше ніде не відчував навіть у своєму темному крихітному кабінеті, де він часто проводив по п'ятнадцять годин поспіль. Його пульс був прискореним, кінцівки свербіли від страху ув'язнення, і йому було важко дихати. Він також чув шум там, де його не повинно було бути, і його відчуття напрямку було жахливим. Він був на межі визнання самому собі, що він заблукав. Його орієнтири — дерева, покажчики, кущі — були розпливчастими і мінливими. Найчастіше, коли він ішов до них, вони просто зникали; іноді при цьому вони перетворювалися в гротескних істот або особи.


Через плече в нього було перекинуто червонуватий рюкзак зі шприцом і ліками, а на руці - чорний дощовик від лондонського туману. Йому було дуже жарко, щоб одягнути його, і він дивувався, з якого дива він захопив з собою пальто. В новинах по радіо про насування шторму говорилося, що шолом і броню будуть найкращою захистом, ніж габардин.


Колер припаркував свій BMW вище по дорозі, в півмилі звідси, і повільно попрямував через поле в ліс. Його шкіряні підошви зісковзували з вологих каменів, і він двічі падав на тверду землю. Вдруге він приземлився на зап'ясті, трохи не вывихнув його. Гострі шипи куща дикої троянди зачепилися за його штанину, і знадобилося п'ять болісних хвилин, щоб звільнитися.


Однак Колер розумів, що йому пощастило. Медсестра, яка повідомила йому про втечу, повідомила, що молодий чоловік втік з катафалка в Стинсоне і, мабуть, добрався до Вотертауна.


Оскільки Колер мчав у тому напрямку по шосе 236, він був упевнений, що бачив Майкла на галявині. Доктор добіг до повороту, виліз з машини і оглянув місцевість. Він назвав ім'я свого пацієнта, благав його здатися, але відповіді не отримав. Потім доктор знову поїхав. Але він не поїхав. Він звернув на бічну дорогу і почекав. Десять хвилин потому йому здалося, що він знову бачив ту саму фігуру, поспішаючу далі.


З тих пір Колер не виявив жодних слідів Майкла. Сподіваючись, що випадково наткнеться на нього, психіатр знову відправився в пустелю, прямуючи в тому напрямку, куди, здавалося, прямував Майкл, — на захід.


Де ти, Майкл?


І чому ти тут сьогодні ввечері?


О, я так старався заглянути в твій розум. Але там так само темно, як і завжди. Там темно, як у небі.


Він знову спотикнувся, цього разу про дріт, і порвав штани об гострий камінь, поранивши стегно. Він подумав, чи є небезпека захворіти на правець. Ця думка збентежила його — не з-за ризику захворіти, а з-за нагадування про те, як багато елементарних ліків він забув. Він задавався питанням, чи компенсують його знання про людський мозок давно забуті факти фізіології та органічної хімії, які він коли-то так легко вивчив і переказував. Потім ці думки зникли, тому що він знайшов спортивну машину.


В самому автомобілі не було нічого примітного. Він ні на хвилину не подумав, що Майкл підняв капот і спробував підключити його до електромережі. Його пацієнт був би занадто наляканий думкою про водіння автомобіля, щоб гнати його. Ні, Колера заінтригувало дещо інше — невеликий предмет, що лежить на землі за заднім бампером.


Крихітний білий череп, за іронією долі, був в точності того ж відтінку, що і сама машина. Він підійшов ближче і підняв його, уважно роздивляючись тонкі кістки. Крихітний перелом проходив через щоку. Трійчастий нерв, спонтанно подумав він, згадуючи назву п'ятої пари черепних нервів.


Потім череп на мить похитнувся на кінчиках його пальців і з тихим тріском упав на багажник машини, закатившись в пил на узбіччі. Колер залишався нерухомим, коли дуло пістолета ковзнуло по його шкірі від скроні до вуха, в той час як неймовірно сильна рука простягнулася і вчепилася йому в плече.


13


Трентон Хек направив "Вальтер" на неспокійні хмари і опустив ребристий курок. Він поставив пістолет на запобіжник і засунув назад у кобуру.


Він повернув гаманець тощему чоловікові, чиє лікарняний посвідчення особи і водійські права, здавалося, були на висоті. Бідолаха був вже не такий блідий, як кілька хвилин тому, коли Хек приставив дуло до його голові.


Але від цього він не став менш сердитим.


Річард Колер опустився на коліна, розстебнув блискавку на рюкзаку, який Хек кинув на траву, перш ніж обшукати його.


"Вибачте, сер", - сказав Хек. “Не міг сказати, він ви чи ні. Занадто темно, щоб як слід роздивитися, ви сиділи навпочіпки і все таке".


"Якщо ви підійдете до Майкла Грубеку таким чином, він запанікує", - огризнувся Колер. "Я гарантую це". Він порився в рюкзаку. Що б не було таким цінним всередині — схоже, лише пара пляшок — не постраждало. Хек задумався, не спіймав він себе на випивку.


“ І я скажу тобі дещо ще. Доктор повернувся, оглядаючи Хека. “ Навіть якщо б ти вистрілив у нього, він розвернувся і зламав тобі шию, перш ніж померти. Колер клацнув пальцями.


Хек коротко розсміявся. “ З пораненням в голову? Я про це нічого не знаю.


“ Очевидно, ви багато чого про нього не знаєте. "Доктор застебнув упаковку.


Хек припустив, що не міг звинувачувати цю людину за те, що він розлютився, але він не дуже переживав за засідки. Як виявилося, Колер йшов по тій же стежці, по якій, мабуть, раніше ввечері йшов Хрубек. Як, чорт візьми, в темряві можна було помітити різницю? Правда, доктор, безсумнівно, був набагато тщедушнее. Але такими стають всі підозрювані після того, як з'ясовується, що вони ними не є.


"Що саме вас цікавить, сер?" Запитав Хек.


Колер окинув поглядом його цивільний одяг. “ Ти коп, чи що?


"Щось на зразок спеціального помічника". Хоча це було неправдою, і у нього було не більше поліцейських повноважень, ніж у звичайного громадянина. І все ж він відчував, що йому потрібен авторитет у цього жилавого хлопця, який виглядав так, наче був у настрої влаштувати неприємності. Хек повторив своє питання.


"Я лікар Майкла".


“ Ти сьогодні ввечері просто заглядаєш на будинок. Хек оглянув костюм доктора і дешеві мокасини. "Ви зробили прекрасний шлях по сліду, щоб дістатися сюди, враховуючи, що у вас немає собак".


“Я помітив його на дорозі, він прямував в цьому напрямку. Але він втік".


"Значить, він десь поблизу?"


“ Я бачив його півгодини тому. Він не міг піти так далеко.


Хек кивнув Емілю, який підняв голову. “Ну, з якоїсь причини запах зник. Це змусило мене затурбуватися, а Еміля занервувати. Ми збираємося поквартаться де-небудь поблизу, подивимося, чи зможемо ми його забрати.


Тон повинен був збентежити компанію, як і темп, який задав Хек. Але Колер не відставав від людини і собаки, коли вони зигзагами перетинали дорогу і йшли з оточуючим її полях, голосно хрумкаючи листям і гравієм. Хек відчув, як напружилися м'язи його ніг, попереджаючи про необхідність рухатися повільно. Температура все ще була не по сезону, але за останні півгодини вона впала, і повітря був вологим через наближення грози; коли він втомлювався і не виспався, його ногу починали зводити болісні судоми.


"Тепер, коли я думаю про це," сказав Хек, вам, ймовірно, було краще вистежувати його без собак. Він чертовски добре обдурив нашу пошукову групу. Повів нас всіх в напрямку, протилежному тому, в якому опинився сам".


Колер ще раз — чорт візьми, в четвертий раз! — глянув на автоматичний пістолет "Вальтер". Доктор запитав: “Повів вас? Що ви маєте на увазі?"


Хек розповів про неправдивої підказці — він впустив вирізку з картою Бостона.


Доктор насупився. “Вчора я бачив Майкла в лікарняній бібліотеці. Він виривав вирізки зі старих газет. Він читав все ранок. Він був дуже зайнятий".


"Це факт?" Пробурмотів Хек, в черговий раз збентежений розумовими здібностями Грубека. Він продовжив: “Потім він провернув трюк, про який я тільки чув. Він помочився на вантажівку.


"Він що?"


“Ага. Протек шину. Залишив на ній свій запах. Вантажівка поїхав у Мен, і собаки пішли за ним, замість того щоб йти по його слідах. Не багато люди знали б про це, не кажучи вже про вклоняються.


"Це не зовсім те слово, - холодно сказав Колер, який ми використовуємо".


"Приношу йому свої вибачення", - відповів Хек з кислим смішком. “Забавно: я як раз засинав — знаєте, як це іноді буває? — і почув гудок вантажівки. До мене щойно дійшло, що він накоїв. Еміль хороший, але слідувати за запахом людини, що висить у повітрі на причепі трактора? Ні, це здавалося неправильним. Стільки миль? Я поїхав назад до стоянки вантажівок і, звичайно ж, взяв його зворотний слід. Це трюк професіоналів. Точно так само, як він сховав ту вирізку в траві. Бачиш, я б ні за що не повірив, якби це було відкрито. Він розумний. Тримаю парі, він і раніше дурив собак.


“ Ні. Неможливо. Він ніколи ні від чого в своєму житті не тікав. Це був не продуманий втечу.


Хек подивився на Колера, щоб побачити, чи зможе той розпізнати брехню. Але доктор здавався щирим, Хек і додав: "Це не те, що я чув".


"Від кого?"


“ Від мого колишнього начальника поліції штату. Дон Хавершем. Це він зателефонував мені з приводу обшуку. Він сказав щось про семи лікарнях, з яких ваш хлопець втік.


Колер сміявся. “Звичайно. Але запитай Майкла, які саме. Він скаже тобі, що це були тюремні лікарні. І коли він утік, він був верхи на коні, ухиляючись від мушкетных куль. Розумієте, що я маю на увазі?


Хек не був до кінця впевнений, що зрозумів. “Мушкетные кулі. Хех. Нам треба продертися через ці хащі".


Вони спустилися по крутій грунтовій стежці в долину внизу. Незабаром Колер видихався від важкого переходу. Коли вони досягли рівної площадки, він перевів подих і сказав: "Звичайно, ви не знаєте напевно, що він не направляється в Бостон".


"Як це?" - запитав я.


“Ну, якщо він був досить розумний, - зауважив лікар, - щоб змусити вас думати, що він прямує на схід, можливо, тепер він обманює вас, змушуючи думати, що прямує на захід. Подвійний блеф.


Що ж. Про це Хек якось не подумав. Звичайно, чому Хрубек не міг просто зробити те ж саме знову і повернути на схід? Можливо, він дійсно мав на увазі Бостон. Але він на хвилину замислився, а потім сказав Колеру правду: “Можливо, але я не можу обшукати весь Північний схід. Все, що я можу зробити, це слідувати за нюхом моєї собаки ".


Хоча він з болем усвідомлював, що саме цей ніс в даний час не має ні найменшого уявлення про те, де знаходиться його видобуток.


"Просто є про що подумати", - сказав доктор.


Вони йшли стежкою через долину поруч зі старим кар'єром. Хек згадав, що в юності, коли він був самотнім хлопчиком, він цікавився геологією. Він провів багато годин, стукаючи молотком в кар'єрі, схожому на цей, добуваючи чесні камені з кварцу, слюди та граніту для своєї колекції. Сьогодні ввечері він зловив себе на тому, що дивиться на високі кручі, вкриті шрамами і порубані — так металеві інструменти лікаря видовбують кістка. Він подумав про рентгенівських знімках своєї роздробленої ноги, на яких було видно, де куля пошкодила стегнову кістку. Навіщо, він задавався питанням тоді, як і зараз, цей чортовий доктор показав йому це витвір мистецтва?


Собака кілька разів різко оберталася, зупинялася, потім поверталася знову.


"Він взяв слід?" Колер запитав пошепки.


"Ні", - відповів Хек звичайним голосом. "Ми дізнаємося, коли він це зробить".


Вони йшли за Емілем, який змеился вздовж підніжжя високих жовто-білих скель навколо озер з солонуватою водою.


Вони вибралися з кам'янистої долини і повільно піднімалися. Вони знову опинилися у виведеного з ладу MG. Хек скривився. "Чорт візьми, повернемося до вихідної точки".


"Чому ти тут один?" Запитав Колер, важко дихаючи.


"Просто я такий".


"За нього призначена нагорода".


Хек на мить перемкнув лінію треку. Нарешті він сказав: "Звідки ти це знаєш?"


“ Я цього не робив. Але це пояснює, чому ти тут одна.


“ А як щодо вас, Док? Якщо ви помітили його, чому не викликали морську піхоту?


“Він легко впадає в паніку. Я можу повернути його, і ніхто не постраждає. Він знає мене. Він довіряє мені ".


Еміль раптово напружився і повернувся до лісу. В одну мить Хек вихопив пістолет і звів курок. Підлісок затрусився.


"Ні!" - крикнув Колер, глянувши на пістолет. Він кинувся вперед, у кущі.


Але Хек схопив його за руку і прошепотів: “Я б на вашому місці поводився тихо, сер. Давайте не будемо видавати нашу позицію".


На мить запанувала тиша. Потім мускулиста лань описала сіро-коричневу дугу над низькою огорожею і зникла.


Хек прибери пістолет. “ Тобі слід було б бути трохи обережнішим. Ти ніби як довірливий, розумієш, про що я? Він подивився на південь вздовж дороги, де сірий асфальт зникав у пагорбах. Еміль не виявив інтересу до цього напрямку, але Хек вирішив, що вони все одно повинні спробувати. Він знову простягнув собаці пластиковий пакет з шортами Грубека. Але Колер зупинив його руку.


"Скільки?" - запитав доктор.


"Як це, сер?" Хек встав.


- І яка ж нагорода? - запитав я.


Еміль відчув, що у нього над головою бовтається якийсь ароматичний предмет, і здригнувся. Хек знову закрив пакет, щоб собака не стала дуже полохливою. Він сказав доктору: "Це певною мірою стосується мене та людей, які за це платять, сер".


"Це Адлер?" - запитав я.


Хек повільно кивнув.


"Ну," продовжив Колер, " він мій колега. Ми працюємо разом".


“Якщо він приятель, то чому ти не знаєш про це? Нагорода?"


- Скільки, містер Хек? - запитав Колер.


“ Десять тисяч.


"Я дам тобі дванадцять".


Мить Хек спостерігав, як Еміль розгойдується взад-вперед, готовий втекти. Він сказав Колеру: "Ти жартуєш".


“О, ні. Я абсолютно серйозний".


Хек пирснув від сміху, але його обличчя почервоніло, коли він зрозумів, що дивиться на людину, яка дійсно може виписати чек на дванадцять тисяч доларів. І, ймовірно, у нього залишиться трохи грошей після цього. "Чому?"


“ Тринадцять.


“Я з тобою не торгуюся. Що ти хочеш, щоб я зробив за такі гроші?"


“Йди додому. Забудь про Майкла Грубеке".


Хек повільно озирнувся навколо. Він помітив далеко на заході розсіяну спалах блискавки. Здавалося, вона тягнулася на сотні миль. Він дивився на величезні сільські простори, на мутний горизонт на тлі чорного неба. Він знаходив цей вид тривожним по тій самій причині, що ці несподівані гроші були такими привабливими. Як він взагалі міг знайти одну людину в цій величезній порожнечі? Хек розсміявся про себе. Чому Бог завжди підкидає тобі спокуси, коли ти найбільше цього хочеш?


“ А тобі-то що з цього? - Знову запитав Хек, щоб потягнути час.


"Я просто не хочу, щоб йому заподіяли біль".


“ Я не збираюся завдавати йому шкоди. Не обов'язково.


"Ти збирався пустити в хід цей пістолет".


“Ну, якщо б я повинен був, я б так і зробив. Але я не збираюся стріляти нікому в спину. Це не в моїх правилах. Коли я був солдатом, такого не було. Не зараз."


“Майкл не небезпечний. Він не схожий на грабіжника банків".


“Не має значення, чи небезпечний він, як знавісніла лосиця, яка захищає своїх телят, або небезпечний, як найманий вбивця мафії. Я дбаю про себе і свою собаку, і якщо це означає, що людина нападе на мене з каменем або монтуванням, так тому й бути ".


Колер злегка посміхнувся, і Хек відчув, що якимось чином втратив очко.


“Дивіться, він розставив пастки на собак. Я не даю пощади такій людині".


"Він зробив що?" Посмішка зникла з обличчя Колера.


“Капкани. Весняні капкани для тварин".


"Ні, Майкл б цього не зробив".


“ Ну, ти можеш так говорити, але...


"Ти бачив кого-небудь з них?"


“Я знаю, що він узяв трохи. Поки нічого не знайшов".


Деякий час лікар мовчав. Нарешті він сказав: "Я думаю, вас використовують, містер Хек".


"Що ви хочете цим сказати?" Він був готовий образитися, але голос психіатра раптово став заспокійливим голосом людини на його стороні, намагається допомогти.


Адлер знає, що собака здатна огризнутися на шизофреніка. Ганятися за кимось на кшталт Майкла для нього найгірше в світі. Такий пацієнт, загнаний в кут? Він запанікує. Він сильно запанікує. Вам доведеться пристрелити його. Адлер хоче, щоб все пройшло як можна більш гладко. Чотирнадцять тисяч.


Господи. Хек замружився і відкрив очі як раз вчасно, щоб побачити чергову спалах блискавки. Біля його ніг гойдався на лапах Еміль, якому вже майже набридли ці людські розмови.


Забирай гроші і повертайся додому. Подзвони в банк, скинь їм чек на велику суму. Чотирнадцять років дадуть йому ще дев'ять-десять місяців. Може бути, за цей час штаб-квартира знайде гроші, щоб відновити всіх солдатів, звільнених за останні три роки. Може бути, в одній з тридцяти шести охоронних компаній, у яких було резюме Хека, знайдеться вакансія.


Може бути, Джилл повернулася додому зі своїм бейсбольним м'ячем, чайовими і мереживними нічними сорочками.


Чотирнадцять тисяч доларів.


Хек зітхнув. “Що ж, сер, я розумію, що ви турбуєтеся про свого пацієнта і все таке, і я поважаю це. Але є й інші люди, про яких треба подумати. Я не дарма був солдатом. У нас з Емілем є шанс зловити цього хлопця. І я б сказав, що це, ймовірно, кращий удар, ніж у тебе, навіть з твоїми розмовами про подвійні блефах і всьому такому. Без образ."


“Але він не небезпечний. Цього ніхто не розуміє. Ти переслідуєш його, от що робить його небезпечним".


Хек розсміявся. “Ну, у вас, психіатрів, не сумніваюся, є своя манера висловлюватися. Але ті двоє хлопців, яких він мало не вбив сьогодні ввечері, можуть з вами трохи не погодитися".


"Убитий?" Очі Колера блиснули, і доктор здавався так само сильно враженим, як тоді, коли Хек притулив чорне дуло пістолета до його шкірі. "Про що ти говориш?"


“ Ці санітари.


“ Які санітари?


“ У нього була сутичка з тими двома хлопцями біля Стинсона. Я думав, ти знаєш про це. Відразу після того, як він втік.


“ Ви знаєте їхні імена? - запитав я.


“Ні, звичайно, не знаю. Вони були з лікарні. Марсден. Це все, що я знаю".


Відійшовши від Хека, Колер побрів до машини. Він підняв маленький череп. Він судорожно потер його в руках.


"Отже," продовжив Хек, - я думаю, що повинен відхилити твою пропозицію".


Колер на мить дивився в нічне небо, потім повернувся до Хеку. “Просто зроби мені послугу. Якщо знайдеш його, не погрожуй йому. Не переслідуй його. І що б ти не робив, заради Бога, не натравливай на нього цю собаку.


"Я не дивлюся на це, - холодно сказав Хек, "як на полювання на лисицю".


Колер простягнув йому візитку. “Це моя послуга. Якщо ви доберетеся до нього ближче, зателефонуйте за цим номером. Вони викличуть мене на пейджер. Я був би вам дуже вдячний ".


"Якщо зможу, я зроблю це", - сказав Хек. "Це найкраще, що я можу сказати".


Колер кивнув і озирнувся, намагаючись зорієнтуватися. “ Це там, внизу, 236-ї?


"Так, сер", - сказав Трентон Хек, потім притулився до крила машини і — з легким смішком - спостерігав за незвичайним виглядом цього худорлявого чоловіка в костюмі і краватці, брудного, як землекоп, в красивому пальто і з рюкзаком за плечима, що прогулюється по пустельній дорозі пізньої похмурої ночі.


Очі доктора Рональда Адлера пробіглися вгору-вниз по карті округу Марсден. “ Добралися до кордону штату. Хто б міг подумати? Він додав без ентузіазму або інтересу: “Дорожній патруль Массачусетсу повинен схопити його протягом години або близько того. Мені потрібен план на найгірший випадок".


"Ви говорите про винагороду?" - Запитав Пітер Граймс.


"Нагорода?" гаркнув директор.


“Хм. Що ти маєш на увазі під найгіршим варіантом?"


Адлер, здавалося, точно знав, але якийсь час мовчав, можливо, з-за якогось рудиментарного забобони, яке медична освіта не витравило повністю. “Якщо він уб'є солдата, коли вони його знайдуть. Або вб'є кого-небудь ще, якщо вже на те пішло. Ось що я маю на увазі."


"О'кей, я вважаю, це можливо", - припустив Граймс. "Малоймовірно".


Адлер знову звернув увагу на звіти наглядача відділення Е. "Все це точно?"


“Абсолютно. Я впевнений".


“Грубек був у кабінеті Milieu? Колер проводив з ним індивідуальний психоаналіз? Ця ілюзійна терапія, якій він завжди набридає людям?


"І публікується в кращих професійних журналах", - подумав Граймс. "Схоже на те", - сказав він.


“Рекомендації NIMH. Ми всі їх знаємо. Критерії індивідуальної психотерапії пацієнтів з шизофренією полягають у тому, щоб вони були молоді, розумні, мали в минулому досягнення. І є більш гострими, ніж хронічними.... О, і що у них є певний успіх в сексуальних відносинах. Навряд чи це Майкл Грубек ".


Асистент мало не сказав: "Ні, якщо тільки ви не називаєте зґвалтування успішними відносинами". Він подумав, звільнив би його Адлер або розсміявся.


"Така ж історія, як у нього", — Адлер погортав сторінки, — "і до цих пір Колер відправляє його до психотерапевта. З одного боку, ви могли б припустити, що Колір був більш ніж недбалий у всій цій справі. Давайте просто зупинимося на цьому на хвилину, добре? Ця двері відчинені? Моя двері там. Закрий її, чому б тобі не зробити це?"


Граймс так і зробив, в той час як Адлер переглядав висновок одного лікаря про Хрубеке, в якому були зафіксовані плани пацієнта видалити внутрішні органи цього терапевта однією голою рукою — процес, який Хрубек описав чітко і, враховуючи всі обставини, з вражаючим знанням анатомії людини.


Коли Граймс знову опустився в крісло, Адлер закрив папку і втупився у стелю. Його рука ковзнула в промежину, де він щось поправив. Він сказав: "Ви розумієте, що зробив герр доктор Колер?"


"Він—"


“Ви знаєте справу Бертона Скотта Уеблі? Бертон Скотт Уеблі Третій. Чи четвертий. Я не пам'ятаю. Ви знаєте про нього? Тебе вчать таким таємним речей у... Де ти ходив в школу?"


“ Колумбійський університет, сер. Ні, я не знайомий з цією справою.


"Ко-лам-бі-а," Адлер розтягнув чотири слова з пружним презирством. “ Уеблі Третій чи четвертий. Він був пацієнтом у Нью-Йорку. Я не знаю. Можливо, Кридмур. Або штат Пілігрим. Не будемо чіплятися. Ні, почекай. Це було особисте. Кращі лікарі, такі як наш друг, Зигмунд Колер. Свого роду лікарі з відзнакою. Ко-лам-бі - свого роду лікарі ".


"Зрозумів".


“Бачте, в Колера є ідея, що наші психіатричні лікарні битком набиті Ван Гогами. Поети і художники. Незрозумілі генії, далекоглядність і божевілля з'єдналися воєдино - звір з двома спинами". Помітивши, що Граймс здивовано дивиться на нього, Адлер продовжив: “Уеблі був параноїдальним шизофреніком. Страждав маячнею. Односимптомный. Двадцяти восьми років. Звучить знайомо, Граймс? Маячня був зосереджений навколо його сім'ї. Вони намагалися дістати його, бла-бла-бла. Відчував, що його батька і тітки були кровозмісні відносини. Включаючи епізоди мужолозтва, які транслюються по телебаченню. По мережевому телебаченню, якщо я не помиляюся. У нього був важкий напад, і він погрожував тітки вилами. Що ж, він мимоволі потрапив у лікарню. Зараз в моді инсулиношоковая терапія, і лікарі ввели його в стан коми в сто сімдесят разів.


"Господи".


“Потім відділ ECS відсторонює його на шість місяців після того, як рівень цукру в крові стає проблемою. З такою великою силою струму, що ж, він вийшов з цього досить пошарпаний, як ви й припускали ".


"Коли це було?"


“ Навряд чи це має значення. Через деякий час після того, як його відключили, він зустрічається зі старшим психіатром, який проводить нову діагностику. Уеблі охайний, охайний і связен. І дуже проникливий. Дійсно, дивно, враховуючи коктейлі "Сміт Клайн", які він приймає. Він чемний, чуйний, йому не терпиться пройти курс терапії. Лікар призначає повний набір аналізів. Уеблі приймає і пропускає всі двадцять п'ять з них. Чудові ліки. Про нього напишуть в Журналі APA."


"Я можу здогадатися, що зараз станеться".


“ О, ти можеш, Граймс? Адлер зміряв його глузливим поглядом. “Чи Можете ви здогадатися, що після звільнення він доїхав на таксі до будинку своєї тітки, потім зґвалтував і розчленував її, шукаючи прихований мікрофон, який записав докази, використані для його здійснення? Чи Можете ви здогадатися, що її п'ятнадцятирічна дочка увійшла в будинок, коли він проводив невеликий обшук, і що він зробив те ж саме з нею? Є які-небудь припущення, що восьмилітнього сина врятувало тільки те, що Уеблі заснув серед нутрощів дівчинки? Ви виглядаєте досить блідим, Граймс.


“Але я повинен розповісти вам кінець історії. Шокуюча частина: все це було прораховано. У Уеблі був IQ 146. Після того, як він покінчив зі своїми льодяниками для мізків, він пробрався в бібліотеку і запам'ятав правильні відповіді на кожен з цих двадцяти п'яти тестів і, я стверджую, чертовски добре відточив свою промову ".


“Ви думаєте, Грубек зробив те ж саме з Кольором? Що зробив цей Уеблі?"


“Так! Звичайно, саме це я і маю на увазі! Колер купив товарну накладну. Затвор, приклад і стовбур. Смерть Каллагана, будь-які інші смерті сьогодні ввечері — в кінцевому рахунку, це вина Колера. Його вина, Пітер."


“Звичайно. Звичайно."


“ Скажи мені, що ти про нього думаєш? Про Кольорі?


“ Пихатий маленький засранець.


Адлєру було приємно, що хтось підтримав цю думку, хоча це нагадало йому, як сильно він ненавидів Граймса за те, що той був таким підлабузником. “Я думаю, що за цим криється щось більше. Чому він такий сліпий? Колер не дурень. У будь-якому випадку, він не дурень. Чому?"


"Я насправді не—"


“ Пітер, я б хотіла, щоб ти дещо для мене зробив.


“ Послухайте, сер...


"Трохи детективної роботи". Коли худорлявий Адлер опустив голову, щоб подивитися поверх окулярів, у нього з'явився тривожний подвійне підборіддя.


Оскільки було вже дуже пізній вечір і Пітер Граймс втомився безтурботно втручатися в лікарняну політику, він вирішив не скромничати. "Не думаю, що мені б хотілося цього робити".


"'Подобається це робити'? - Огризнувся Адлер. “ Не хвались. Я хочу бачити страх на твоєму обличчі, молодий чоловік. Ти не з профспілки. Якщо б я хотів твої гребаные яйця, я б отримав їх в одну мить, і це було б набагато простіше, ніж каструвати цих санітарів. Не забувай про це. Тепер ти слухаєш? Трохи детективної роботи. Запишіть, якщо не можете пригадати. Ви готові?" - саркастично перепитав він, на мить забувши, що розмовляє не з некомпетентною секретаркою, а з доктором медицини.


Коли людина і собака повернулися до спортивній машині, Хек переконався, що Грубек зловив попутку або пробрався на заднє сидіння ремонтної машини, яка відповіла на сигнал лиха.


На цей раз він по-справжньому ховається у вантажівках? Хек задумався. Він притулився до машини і злегка зіщулився, коли піднявся вітерець.


О, блін, я відмовляюся від майже річної зарплати, звуча бундючно і праведно, і подивися, що відбувається? Я повністю втрачаю слід. Що б ти зробила, Джилл? Скажи мені, що ти б теж веліла йому це зробити.


Але ні, чорт його знає. Джилл б вже забігла додому і поклала чек Колера в свою скриньку для коштовностей. До цього часу вона вже міцно спала.


У своїй рожевій нічній сорочці.


О, дитинко...


Потім, раптово, ніс Еміля вздернулся, і собака напружилася. Він повернув на північ, до шосе 236, і потрусив вперед. Хек пішов за ним, відчуваючи, як натягується волосінь, а Еміль набирає темп.


Що тут відбувається?


Над ними знову подув вітерець, і Еміль пустився бігти.


Поглянувши на асфальт, Хек з огидою закрив очі. “Чорт візьми! Про що я тільки думав? Велосипед!"


Хек наказав Емілю зупинитися, потім оглянув асфальт і виявив слід протектора, невпевнено ведучий від машини до шосе. Протектор був дуже широким; водій легко міг важити триста фунтів.


Однак найточнішою підказкою був Еміль, задравший ніс. Коли собака піднімає ніс і переключається з чуття землі на чуття повітря, це добра ознака того, що видобуток перебуває на велосипеді. Ймовірно, вони перебували з підвітряного боку від запаху, поки мить тому вітер не доніс його трохи назад в їх бік. Вуха Еміля сіпнулися, і він переніс свою вагу з лівої ноги на праву і назад, готовий втекти.


Чорт візьми, теж. Запах у повітрі відстежити найважче, і навіть помірний вітер його порушить. Шторм такого роду, який очікувався, напевно повністю знищив би його.


Пристебнувши ремінь до пістолета, він обмотав червоний повідець Еміля навколо лівої руки.


“ Знайди, Еміль. Знайди!


Собака вирвалася з стартових воріт і помчала по дорозі. Вони знову були на сліду.


В чому різниця?


Стоячи на березі озера недалеко від патіо, Ліз на мить втратила орієнтацію. Це місце здавалося одночасно знайомим і незнайомим. Потім вона зрозуміла чому. Озеро піднялося так високо, що змінилися обриси берегової лінії. Те, що раніше було розкішним виступом газону і очерету, тепер стало увігнутим, а група невеликих скелястих острівців, приблизно мають форму сузір'я Оріона, зникла повністю покрита водою.


Вона повернулася до своїх праць.


Дві жінки не повернулися на греблю, а вирішили побудувати нову дамбу ближче до дому, насипавши мішки з піском там, де водопропускная труба стикалася з газоном. Навіть якщо озеро переллється крізь греблю, лінія мішків тут, якщо вона витримає, зупинить попадання води в будинок. Крім того, вирішила вона, у них навряд чи вистачило б часу або сил протягнути кілька тонн піску сотню ярдів по кам'янистій водопропускної труби, повільно заповнюються водою.


Порція наповнила сумки, і Ліз перетягла їх на імпровізовану лінію оборони. Поки вони працювали, Ліз час від часу поглядала на сестру. Кільця і кришталеве намисто зникли, а її витончені руки з короткими ідеальними нігтями — вогненно-червоними - були прикриті парусиновыми рукавичками. Замість чорної мереживний пов'язки на голові була бейсболка "Бостон Ред Сокс".


Порція енергійно змахнув лопатою, поглинена роботою, зачерпуючи величезні грудки піску і перекладаючи їх у мішки. Ліз, за плечима якої були роки роботи в саду і озелененні, завжди вважала себе сильніше з них двох. Але тепер вона бачила, що вони були, принаймні, по силі, на одному рівні. Завдяки, припустила вона, тим годинах, які Порція проводила на бігових доріжках оздоровчого клубу і корти для гри в сквош. Час від часу молода жінка зупинялася, стаскивала рукавичку, щоб подивитися, якого роду мозоль у неї утворилася, а потім поверталася до роботи. Одного разу, дивлячись в ліс, Порція накрутила пасмо волосся на палець і сунула в рот кінчик. Ліз бачила, як вона робила це раніше ввечері — нервова звичка, яка, можливо, розвинулась у неї недавно.


Але потім подумала Ліз, звідки мені знати, підхопила вона це нещодавно чи ні? Вона подумала, як мало знає про життя своєї сестри. Дівчина практично пішла з дому у вісімнадцять років і рідко поверталася надовго. Коли вона поверталася, то зазвичай на один вечір — суботній або недільний обід — зі своїм нинішнім захопленням. Вона навіть проводила велику частину канікул в іншому місці — зазвичай з хлопцями, іноді з колегами по роботі. Різдво для двох у віддаленій готелі, яким би романтичним воно ні було, Ліз не дуже подобалося. Під час літніх канікул в коледжі Порція подорожувала з подружками або працювала на стажуваннях в місті. Кинувши школу на останньому курсі, дівчина покинула свою квартиру в Бронксвилле і переїхала на Манхеттен. Ліз тоді працювала в середній школі Риджтона і жила в невеликому орендованому будинку в Реддинге. Вона сподівалася, що після того, як її сестра піде від Сари Лоуренс, молода жінка повернеться в цей район. Але ні, Порція з посмішкою відхилила цю пропозицію, як ніби воно було чистим безумством. Вона додала, що їй довелося переїхати в Нью-Йорк. Для неї настав час "зайнятися містом".


Ліз пам'ятала, як задавалася питанням, що саме це означає і чому її сестра, здавалося, ставилася до цього як до неминучого обрядом посвячення.


Який, задавалася питанням Ліз, було життя, коли ти "робив" місто? Денні години Порції проходили швидко чи повільно? Фліртувала вона зі своїм босом? Пліткувала чи? Що вона їла на вечерю? Де вона купувала господарське мило? Нюхала вона кокаїн на вечірках в рекламному агентстві? Був у неї улюблений кінотеатр? Над чим вона сміялася над Монті Пайтоном або Розанною? Яку газету вона читала по ранках? Спала вона тільки з чоловіками?


Ліз спробувала пригадати будь-який час за останні роки, коли вони з Порцією часто розмовляли. Вона припустила, що це було напередодні смерті їх матері.


Але навіть тоді "часто" було невідповідним словом.


Сімдесятичотирирічна Рут Наповнююча Обергет дізналася про безнадійному діагноз рік тому, в серпні, і негайно взяла на себе роль Пацієнтки — ту, яку не дивно, що для Ліз, її мати, здавалося, була народжена грати. Її багате виховання в бостонському су Суспільстві навчило її бути стійкою, її покоління - фаталистам, а чоловіка - чекати гіршого. Насправді ця роль була просто варіацією на тему тієї, яку статна жінка з нерухомими очима грала протягом багатьох років. Грізна хвороба просто замінила грізного чоловіка (Ендрю до того часу здійснив свій безславний догляд в туалеті британських ВПС).


Поки вдова Наповнююча Оберже не захворіла, вона йшла до дна. Жінка в пошуках тягаря. Тепер вона знову був у своїй стихії.


Купуючи одяг для худеющей фігури, вона вибрала не ті відтінки, які носила завжди, — кольори, які створювали хороший фон, бежевий, темно-сірий і пісочний, — а відтінки кольорів, які вона вирощувала, червоні, жовті і смарагдові. Вона носила тюрбани з кричущим малюнком, а не шарфи або перуки, і одного разу — на подив Ліз — увірвався у відділення хімії, оголосивши молодим медсестрам: "Привіт, далинги, це тітка Меймі!"


Тільки ближче до самого кінця вона стала похмурою і боязкою — в основному, здавалося, при думці про незграбну і тому ганебної смерті. Саме в цей час, перебуваючи під дією морфію, вона описала недавні розмови зі своїм чоловіком в таких подробицях, що Ліз по шкірі побігли мурашки. Ліз згадала, що мамі це тільки здалося, коли вона протестувала Оуену сьогодні ввечері у внутрішньому дворику.


Їй це тільки здалося. Звичайно.


Озноб, однак, ніколи не припинявся.


Ліз думала, що, можливо, хвороба матері зблизить сестер. Цього не сталося. В місяці згасання місіс Наповнююча Оберже Порція проводила в Риджтоне лише ненабагато більше часу, ніж раніше.


Таке нехтування призвело Ліз в лють, і якось, коли вони з матір'ю приїхали в місто на зустріч в Слоан-Кеттерінг, вона вирішила протистояти сестрі. Але Порція випередила її. Вона перетворила одну із спалень в кооперативі в домашню кімнату для хворих і наполягла, щоб Ліз і Рут залишилися з нею на кілька днів. Вона перервала побачення, взяла відпустку на роботі і навіть купила кулінарну книгу з рецептами боротьби з раком. У Ліз досі збереглося яскраве, комічне спогад про молоду жінку, расставившей ноги, з розпатланим волоссям, що стояла посеред крихітної кухні, насипаючи борошно в миски і розкладаючи овочі за сковорідках, відчайдушно шукаючи втрачену посуд.


Таким чином, вдалося уникнути конфронтації. Однак, коли Рут повернулася додому, Порція відновила дистанціюватися, і в кінці кінців тягар вмирання лягло на Ліз. До цього часу між сестрами багато чого змінилося, і вона пробачила Порцію за цю помилку. Ліз була навіть вдячна за те, що тільки вона була присутня в останні хвилини; це був час, яке вона воліла б не розділяти. Ліз назавжди запам'ятала дивно мускулисте дотик маминої руки до долоні Ліз, коли та нарешті вислизнула. Потрійне потиск, схоже на букву абетки Морзе.


Тепер Ліз раптово виявила, що у неї перехоплює подих, і зрозуміла, що, перебуваючи у владі спогадів, вона працювала з дедалі більшим завзяттям, темп ставав все більш відчайдушним. Вона зупинилася і притулилася до купи сумок, що нараховує вже три штуки.


Вона на мить заплющила очі і здригнулася, почувши голос сестри.


- Отже. - Порція з гучним стуком встромила лопату в купу піску. “ Думаю, настав час запитати. Чому ти насправді запросив мене на побачення?


14


Біля ніг сестри Ліз нарахувала сім наповнених сумок, чекають, коли їх складуть на дамбі. Порція наповнила ще дві і продовжила: “Мені не обов'язково було приїжджати сюди з-за маєтки, вірно? Я міг би впоратися з усім цим у місті. Так сказав Оуен."


“ Ти давно нікуди не виходив. Я нечасто буваю в місті.


“Якщо ти маєш на увазі, що ми не бачимося дуже часто, що ж, це, безумовно, так. Але в тебе на думці щось ще, чи не так? Крім спілкування сестер.


Ліз нічого не відповіла і спостерігала, як інший мішок енергійно наповнюється мокрим піском.


"Що це означає," продовжила Порція, " поцілуватися і помиритися?


Ліз не дозволила цього насмешливому тону вразити себе. Схопивши сумку кути, вона віднесла її до ринви і люто закинула наверх. "Чому б нам не взяти п'ять?"


Порція закінчила наповнювати інший пакет, потім поклала лопату і зняла рукавички, розглядаючи червону пляму на вказівному пальці. Вона сіла поруч з сестрою на низьку стінку з пакетів.


Через мить Ліз продовжила: "Я подумую про те, щоб залишити викладання".


Її сестра, здавалося, не здивувалася. "Я ніколи не могла уявити тебе в ролі вчительки".


І яким саме вона мене бачила? Ліз задумалася. Вона передбачала, що в Порції є своя думка про її кар'єрі — і про решту частини її життя, якщо вже на те пішло, — але не могла собі уявити, яким воно може бути.


“Викладання пішло мені на користь. Мені це досить подобалося. Але я думаю, що прийшов час змін ".


“Ну, тепер ти багата жінка. Живи за рахунок жирної землі".


"Ну, я не збираюся просто так звільнятися".


“Чому б і ні? Залишайся вдома і займайся садом. Дивись Опру і Реджиса. Бувають життя і гірше ".


“ Ви знаєте розплідник Лэнгделла?


"Ні". Молода жінка примружилася, хитаючи головою. "О, зачекай, це місце на 236-ї вулиці?"


“Ми часто ходили туди. З мамою. Вони дозволяли нам поливати квіти в теплиці".


“ Смутно. Це там у них були ті великі кошики з цибулею?


Ліз тихо розсміялася. "Квіткові цибулини".


“Вірно. Він все ще там?"


“Він виставлений на продаж. Розплідник і ландшафтна компанія, якими володіє сім'я".


“ Господи, подивись. "Порція дивилася через озеро на державний парк. Вода зірвала з паль старий елінг. Примарно-біла конструкція з гниючої вагонки повільно занурювалась у воду.


“ Штат збирався знести його. Ліз кивнула в бік елінгу. “ Схоже, платники податків тільки що заощадили кілька доларів. Я говорив про дитячу?.. Вона кілька разів потерла руки і відчула, як похололо долоні, коли випарувався нервовий піт. "Я думаю, що збираюся купити це місце".


Порція кивнула. Знову пасмо жовтих волосся намоталася у неї між пальцями, і кінчики пасом потрапили в рот. В приглушеному світлі її обличчя здавалося особливо блідим, а губи чорними. Освіжила вона помаду перед тим, як прийти сюди складати мішки з піском?


"Мені потрібен партнер," повільно вимовила Ліз. “ І я подумала, що хотіла б, щоб це був ти.


Порція розсміялася. Вона була симпатичною жінкою і могла миттєво, як по клацанню вимикача, стати повністю чуттєвої, чарівною або милою. І все ж вона часто сміялася з глибоким придихом, що, на думку Ліз, миттєво вбивало її привабливість. Зазвичай це відбувалося, коли, як зараз, вона була критична в прихованій формі, надаючи іншим самим розбиратися у своїх промахахах.


Жар прилив до скронь Ліз, коли рум'янець залив її обличчя. “ Я не розбираюся в бізнесі. Фінанси, маркетинг тощо. Ти розбираєшся.


“Я медіа-покупець, Ліз. Я не Дональд Трамп".


“Ти знаєш більше, ніж я. Ти завжди говориш про те, щоб відмовитися від реклами. У минулому році ти подумував про відкриття бутіка".


“Все в рекламі кажуть про те, щоб звільнитися і відкрити бутік. Або кейтерингову компанію. У нас з тобою бізнес?"


“ Це вигідна угода. Лэнгделл помер у минулому році, і його дружина не хоче продовжувати керувати маєтком. Вони просять три мільйони за все. Одна тільки земля стоїть два. Ставки за іпотечними кредитами зараз відмінні. І Енджі сказала, що була б готова профінансувати частину цього сама, за умови, що до моменту закриття вона отримає півтора мільйона ".


"Ти серйозно, чи не так?"


“ Мені потрібні зміни, Порція. Я люблю сади і...


“Ні, я думаю, це має сенс для тебе. Я мав на увазі, ти серйозно ставишся до нас. Працювати разом".


“Звичайно, я радий. Ти ведеш бізнес і фінанси, а я веду продукт — ну от, хіба це не звучить професійно? 'Продукт'?"


Порція дивилася на купу сумок, які вона наповнила. Вона взяла одну, віднесла до стіни, поставила на місце. "Важкі виродки, чи не так?" - ахнула вона. "Може бути, мені слід було б менше розгрібати".


“У мене багато ідей. Ми розширили б офіційні сади і відкрили спеціальну теплицю для троянд. Ми могли б навіть проводити лекції. Можливо, знімати відео. Як схрещувати. Як завести свій перший сад. Ви знаєте людей з кіновиробництва. Якщо ми будемо старанно працювати, це дійсно може злетіти ".


Порція з хвилину мовчала. “Справа в тому, що я все одно збиралася звільнитися після першого числа року. Просто залишайся досить довго, щоб отримати премію".


“ Правда? Саме тоді я подумував про купівлю цього місця. Лютий. Або березень.


Молода жінка швидко додала: “Ні, я маю на увазі, що збиралася взяти річну відпустку. Може бути, пару років. Я взагалі не збиралася працювати".


"О." Ліз поправила один з мішків з піском, який погойдувався між двома жінками. "І що робити?"


“Подорожі. Якийсь час я був у клубі. Я хотів навчитися віндсерфінгу. "Демон моря".


“ Просто... нічого не робити?


“ Я чую цей тон, мама.


Ліз придушила хвилю гніву. “ Ні, я просто здивована.


“Може бути, я знову поїду в Європу. Я був бідний, коли займався альпінізмом. І, Боже, ці поїздки з мамою і татом? Ями. Сеньйор Наповнююча Обержет, фашистський гід. 'Ну ж, дівчатка, якого біса ви робите? Лувр закривається через дві години. Порція, не смій озиратися на цих хлопчиків ...' Ха, а ти — ти, мабуть, була єдиною дитиною у світовій історії, який ліг спати без вечері, тому що скаржилася на від'їзд.... що це було?"


"Сади скульптур в музеї Родена", - сказала Ліз м'яким голосом, слабо сміючись при спогаді. "Жертва культури в сімнадцять років".


Через мить Порція сказала: “Я так не думаю, Ліз. Це не спрацює".


“На рік. Спробуй. Ти міг би продати свою частку, якщо б це було не для тебе".


"Я також можу втратити гроші, чи не так?"


“Так, я думаю, ти міг би. Але я не дозволю цього піти на дно".


“ А що думає Оуен? - запитав я.


А, ну що ж, так воно і було.


“ Можна сказати, у нього були деякі застереження.


Можна також сказати, що це мало не зруйнувало їх шлюб. Ліз почала подумувати про відкриття дитячого садка незадовго до смерті їх матері, і було ясно, що сестри успадкують велику суму готівкою. Оуен хотів вкласти гроші в акції консервативних компаній і інвестувати в свою юридичну фірму, найнявши декількох адвокатів і відкривши нові офіси. Він сказав їй, що це було б найкращою віддачею від інвестицій.


Але вона була непохитна. Це були її гроші, і дитяча була б для неї ідеальною. Якщо не у Лэнгделлов, то де-небудь поблизу. Завжди практичний консультант, він видав список проблем.


“Ти з глузду з'їхала, Ліз. Розплідник? Це сезонно. Це залежить від погоди. При озелененні виникають серйозні проблеми з відповідальністю. У вас будуть проблеми з працівниками.... Ти хочеш розбити сад, ми побудуємо тут ще один. Ми наймемо архітектора, ми зможемо...


- Я хочу працювати, Оуен. Заради всього святого, я ж не кажу тобі сидіти вдома і читати юридичні книги заради розваги.


"Ти можеш заробляти на життя юриспруденцією", - відрізав він.


Чим більше він сперечався, тим наполегливіше вона ставала.


“Господи, Ліз. У кращому випадку, ти, певно, будеш знімати кілька тисяч в рік. Ти б заробляла більше, якщо б поклала їх у банк і отримувала відсотки за ощадкнижці ".


Вона жбурнула на стіл журнал "Гроші". “Там стаття про прибутковому бізнесі. Похоронні бюро - номер один. Мені не потрібно похоронне бюро.


“Перестань бути таким біса впертим! Принаймні, у банку гроші застраховані. Ти готовий ризикнути всім цим?"


“ Місіс Лэнгделл показала мені бухгалтерські книги. Вони приносять прибуток вже п'ятнадцять років.


Він зловісно замовк. “ Значить, ти вже говорив з нею про це. До того, як прийшов до мене?


Через мить вона зізналася, що так.


“ Тобі не здається, що ти міг би запитати спочатку?


"Я не брав на себе ніяких зобов'язань".


"Ти ще навіть не отримав гроші в свої руки, а тобі дуже не терпиться викинути їх на вітер".


- Це гроші моєї сім'ї, Оуен.


Більшість сценаріїв домашнього протистояння зажадали б невеликого парирування на цьому етапі. Ваші гроші? Ваші гроші? Я підтримував вас, коли вчителі оголосили страйк... Коли ти втратив свого великого банківського клієнта два роки тому, це була моя зарплата — зарплата вчителя! — яка допомогла нам видертися!... Я виконую всю юридичну роботу з нерухомості безкоштовно... Всі ті місяці, коли ми не могли оплатити рахунок за світло, тому що ти приєднався до заміського клубу...


Але тоді Оуен зробив те, що у Оуена виходило найкраще. Він закрив рот і пішов. Він схопив своє старе помпову рушницю 22-го калібру і вирушив у ліс збирати консервні банки і полювати на білок і кроликів.


На кілька годин Ліз залишилася наодинці з віддаленими ударами пострілів і спогадами про холоді в його очах, коли він виходив за двері.


І протягом декількох годин вона гадала, втратила вона свого чоловіка.


І все ж, коли він повернувся, він був спокійний. Останнє, що він сказав про дитячої, було: "Я б не радив цього робити, але якщо ви все одно хочете продовжувати, я буду представляти ваші інтереси".


Вона подякувала його, але минуло кілька днів, перш ніж його примхливість зникла.


Сьогодні ввечері Ліз почала розповідати своїй сестрі про деякі проблеми Оуена, але Порцію це не зацікавило. Вона просто похитала головою. "Я так не думаю".


Через мить Ліз запитала: "Чому?"


"Я ще не готовий залишити місто".


“Тобі і не довелося б. Я б займався повсякденними справами. Ми б разом збиралися кілька разів на місяць. Ти міг би приїжджати сюди. Або я міг би поїхати в місто ".


"Мені дійсно потрібно трохи відпочити".


“ Подумай про це, принаймні. Будь ласка? - Задихаючись, промовила Ліз, дивлячись в обличчя сестри, бліде і неясне в темряві.


“Ні, Ліз. Мені дуже шкода".


Розсерджена і ображена, Ліз підняла великий мішок з піском і кинула його на край греблі. Однак вона неправильно оцінила відстань, і мішок упав в озеро. "Чорт!" - закричала вона, намагаючись підняти сумку. Але вона вислизнула глибоко під поверхню.


Порція ще раз накрутила кілька пасом волосся. Ліз встала. Кілька хвиль голосно хлюпнули біля їх ніг, перш ніж Ліз запитала: "У чому справжня причина?"


"Ліз".


“А що, якщо я скажу, що не хочу купувати дитячу. Що, якщо мені захочеться купити бутік на Медісон-авеню?"


Губи Порції стиснулися, але Ліз наполягала: “Що, якщо я скажу: "Давай почнемо бізнес, в якому ми з тобою будемо подорожувати по Європі і відвідувати ресторани або оцінювати замки?" А що, якщо я скажу: "Давай відкриємо школу віндсерфінгу"?


“ Ліз. Будь ласка.


“ Чорт візьми! Це з-за "Індійського стрибка"? Скажи мені?


Порція повернулася до неї обличчям. “ О, Господи, Ліз. "Вона більше нічого не сказала.


Поверхня озера раптово посвітлішала, коли величезний спалах жовчно-зеленого кольору висвітлила західний горизонт. Вона зникла за смугою щільних хмар.


Нарешті Ліз сказала: “Ми ніколи не говорили про це. За шість місяців ми не вимовили ні слова. Це просто залишилося між нами".


"Нам краще закінчити тут". Порція схопила лопату. “Це був якийсь підлий сучий син, блискавка. І це було не так вже далеко".


"Будь ласка," прошепотіла Ліз.


Ніч наповнив стогін, і, обернувшись, вони побачили, як елінг повністю зісковзнув зі паль у воду. Порція більше нічого не сказала і знову взялася за лопату.


Прислухаючись до чавканью набивних мішків з піском, Ліз залишилася на березі, дивлячись на озеро.


Коли двигун сарай затонув, серед дерев за ним з'явилася незрозуміла біла фігура. На мить Ліз була впевнена, що це літня жінка, повільно ковыляющая до озера. Ліз моргнула і ступнула ближче до берега. Хода жінки наводила на думку, що вона хвора.


Потім, як і елінг, бачення зісковзнула з берега у воду, де занурилося під нерухому поверхню з оніксу. Шматок полотна, прив'язаний до планки на рамі, або шестимиллиметровый пластиковий брезент, припустила Ліз. Це взагалі не жінка. Не привид.


Їй це тільки здалося. Звичайно.


У ніч, коли Авраам Лінкольн помер, провівши багато годин з жахливою раною в густий копиці вологих від поту волосся, місяць, вийшла з-за хмар в східній частині Сполучених Штатів, була криваво-червоною.


Майкл Грубек читав, що це дивна пригода було підтверджено декількома різними джерелами, одним з яких був фермер з Іллінойсу. Стоячи на свіжозораному кукурудзяному полі 15 квітня 1865 року, цей чоловік подивився на сяюче вечірнє небо, побачив багрове місяць і зняв свою солом'яний капелюх з поваги, бо знав, що за тисячу миль звідси пішла велика життя.


Місяця не було видно. Небо було похмурим і неспокійним, коли Грубек невпевнено їхав на велосипеді на захід по шосе 236. Це була копітка подорож. Тепер він звик до гірського велосипеда і їхав так само впевнено, як гонщик "Тур де Франс". Тим не менш, всякий раз, коли над дорогою перед ними або позаду нього з'являвся світловий вінець, він зупинявся і зістрибував на землю. Він лежав під прикриттям чагарнику або дерева, поки машина не проїжджала повз, потім знову схоплювався на свій велосипед, його грубуваті ноги швидко крутили педалі на низькій передачі; він не знав, як перемикати передачу.


Спалах світла злякала його. Він подивився через поле і побачив повільно патрулирующую поліцейську машину, освещавшую прожектором затемнений фермерський будинок. Світлофор згасло, і машина продовжила рух на схід, геть від Грубека. Його занепокоєння посилилося на кілька градусів, коли він натиснув на педалі, і він зловив себе на тому, що думає про свою першу сутичку з поліцією.


Майклу Грубеку було двадцять років, і його заарештували за зґвалтування.


Молодий чоловік навчався в приватному коледжі на півночі штату Нью-Йорк, в районі, досить красивому в розпал яскравого літа, але більшу частину року такому ж смутний, як депресивна економіка маленького містечка і полів, що оточують кампус.


Протягом свого першого семестру Майкл був замкнутим, неспокійним, але він добре встигав у навчанні, особливо на двох курсах американської історії. Однак між Днем подяки і Різдвом він ставав все більш тривожним. Його концентрація була слабкою, і він, здавалося, не міг прийняти навіть самих простих рішень — яке класне завдання виконати першим, коли піти на обід, краще чистити зуби до сечовипускання або після. Він проводив година за годиною, дивлячись у вікно своєї кімнати.


Тоді він був майже такого ж зростання, як зараз, з довгим в'юнким волоссям, зрощеними бровами неандертальця і круглим обличчям, яке, як це не парадоксально, здавалося добрим, поки він не посміхався і не сміявся. Коли він це робив, вираз його обличчя — насправді зазвичай здивоване — здавалося чистою злістю. У нього не було друзів.


Тому Майкл був здивований, почувши одного разу сірим березневим неділею стукіт у двері. Він не приймав душ кілька тижнів і майже місяць носив одні і ті ж джинси і сорочку. Ніхто не міг пригадати, і менше всього він сам, коли в останній раз прибирав у кімнаті. Його сусід по кімнаті давним-давно втік в квартиру подруги, і це дезертирство обрадувало Майкла, який був упевнений, що студент фотографував його, поки він спав. У неділю він провів дві години, згорбившись над своїм столом, раз за разом перечитуючи роман Т. З. Еліота “Пісня кохання Дж. Альфред Пруфрок. Він виявив, що це завдання було схоже на спробу прочитати по деревинці.


"Гей, Майк".


"Хто це?" - запитав я.


Відвідувачами були два студента —першокурсника, які жили в гуртожитку. Майкл стояв у відкритій двері, підозріло дивлячись на них. Вони посміхнулися своїми чистими посмішками і запитали, як у нього справи. Майкл втупився на них і нічого не сказав.


“Майки, ти занадто багато працюєш. Пішли. У нас вечірка в кімнаті відпочинку".


“ Давай, співаєш чого-небудь.


"Я повинен вчитися!" він заскиглив.


“Не-а, не-а, ну ж... Давай погуляємо. Ти занадто багато працюєш, чувак. Співаєш чого-небудь".


Що ж, Майкл дійсно любив поїсти. Він їв три рази на день і постійно перекушував. Він також був схильний погоджуватися з проханнями людей; якщо він цього не робив — якщо він відмовлявся робити те, що вони хотіли, - його нутрощі вибухали вогняними спалахами занепокоєння. Що б вони подумали про нього? Що б вони сказали?


"Може бути".


“Привіт, чудово. Веселися!"


Тому Майкл неохоче пішов за двома молодими людьми по коридору в загальну кімнату гуртожитку, де в розпалі була гучна вечірка. Коли вони проходили повз затемненій спальні, молодші зупинилися, пропускаючи Майкла вперед. Раптово вони розвернулися і заштовхнули його в кімнату, зачинивши двері і прив'язавши її.


Майкл завив в паніці, люто смикаючи за ручку. Він спіткнувся, безуспішно шукаючи світло. Він кинувся до вікна, здер штору і вже збирався розбити скло і стрибнути з сорока футів на трав'янисту галявину, коли помітив іншу мешканку кімнати. Він бачив її на одній або двох вечірках. Вона була повною першокурсницею з круглим обличчям і дуже коротко підстриженими кучерявими волоссям. У неї були товсті щиколотки, а на пухких зап'ястях красувалася дюжина браслетів. Дівчина була в відключці, п'яна, лежала на ліжку в задертою до талії спідниці. На ній не було трусиків. В руці вона тримала склянку з залишками апельсинового соку і горілки. Очевидно, вона приходила до тями досить довго, щоб її вирвало, а потім вона знову втратила свідомість.


Майкл нахилився ближче і вивчаюче подивився на неї. Миттєво вид її геніталій (його перше знайомство з інтимною анатомією жінки) і запах спиртного і блювоти викликали у нього напад страху. Він закричав на непритомну дівчину: “Що ти робиш зі мною? Потім він знову і знову налітав на двері, оглушливий шум лунав по всьому гуртожитку. В коридорі зовні пролунав вибух сміху. Майкл впав назад на ліжко, важко дихаючи. Клаустрофобія охопила його, і піт потік з кожної пори. За мить його розум милосердно відключився, і в очах потемніло. Наступне, що він пам'ятав, була жорстока хватка двох охоронців, грубо порушила його на ноги. Тепер вже прийшла до тями дівчина, обсмикуючи спідницю, кричала. Штани Майкла були розстебнуті, і його млявий пеніс стирчав назовні, порізаний і закривавлений блискавкою штанів.


Майкл нічого не пам'ятав з того, що сталося. Дівчина стверджувала, що тільки що лягла спати, підхопивши грип. Вона відкрила очі і побачила, що Майкл розсовує їй ноги і люто проникає в неї, незважаючи на її відчайдушні протести. Була викликана поліція, батьки повідомлені. Майкл провів ніч у в'язниці під настороженим наглядом двох дуже незатишних помічників шерифа, не готових до того, що ув'язнений втупився на них і пригрозив зробити з них "мертвих виродків", якщо вони не принесуть йому підручник історії з його кімнати.


Докази суперечили один одному. Хоча в піхву дівчини і навколо нього були виявлені сліди трьох різних мастил для презервативів, на Майкла не було презерватива, коли охоронці схопили його, і в кімнаті його не було. Позиція адвоката захисту полягала в тому, що дівчина сама витягла пеніс Майкла з його джинсів і заявила про зґвалтування, замість того щоб визнати, що вона накинулася на декількох студентів після того, як напилася в напівнепритомному стані — теорія, яка, хоча й політично некоректна, цілком могла сподобатися присяжним.


З іншого боку, було кілька ймовірних свідків злочину, включаючи саму дівчину. Крім того, Майкл час від часу погрожував половині кампуса або люті кидав погляди на неї — особливо на жінок.


Але найжахливіше доказ з усіх: сам Майкл Грубек — великий, страшний хлопчик, більш ніж у два рази більші дівчинки, якого, як із задоволенням зазначив прокурор, застали зі спущеними штанами. Забиваючи цвяхами власний труну, Майкл після інциденту став нескладним і почав бурмотіти образливі епітети. Виступ у суді було б катастрофою. Адвокат визнав його винним за одним пунктом звинувачення в сексуальному насильстві, і йому дали випробувальний термін за умови, що він кине школу і добровільно вирушить у державну лікарню недалеко від свого будинку, де він пройде програму лікування насильницьких сексуальних злочинців.


Через шість місяців він був виписаний з лікарні і повернувся в батьківський дім.


Як тільки він повернувся в Уэстбери, розум і божевілля швидко почали зливатися. Одного разу, восени після зґвалтування, Майкл оголосив своєї матері, що хоче повернутися в коледж. Він додав: “Я збираюся тільки вивчати історію. Краще б вони дозволили мені це зробити. О, і я хочу стати священиком. Я не збираюся вивчати що-небудь ще. Ніякої математики, ніякого англійської, ніякого ел-джі-бра! Просто забудь про це, чорт візьми! Я збираюся тільки вивчати історію."


Його мати з затуманеними очима, розвалена на неприбраною ліжка, її світле волосся були жорсткими, як солома, і вона здивовано розсміялася над його вимогами. “Повертайся в коледж? Ти серйозно? Подивися, що ти наробив! Ти знаєш, що ти зробив з тією дівчиною?


Ні, Майкл не розумів, що накоїв. Він поняття не мав. Все, що він пам'ятав, це як якесь дівчисько брехала про нього, і через це він був змушений кинути свої дорогоцінні уроки історії. “Вона ублюдок! Вона збрехала! Чому я не можу повернутися? Хіба я недостатньо модний, щоб ходити в школу? Ну, хіба ні? Священики дуже модні. Коли-небудь я напишу про них його історію. Знаєш, вони часто трахаються з маленькими хлопчиками."


"Іди до своєї кімнати!" - зі сльозами на очах крикнула його мати, і він — чоловік років двадцяти з невеликим, чоловік вдвічі крупніше її — помчав геть, як побита собака.


Часто він скиглив: “будь Ласка? Я хочу повернутися в школу!" Він обіцяв старанно вчитися і стати гребаным священиком, щоб зробити її щасливою. Він сказав, що одягне терновий вінець на свою закривавлену голову і змусить людей повстати з могил.


"Ісус носив шипи, тому що Він воскрес із мертвих", - пояснив він їй одного разу. "Ось чому у троянд є шипи".


"Я йду, Майкл", - плакала вона.


“Ти збираєшся втекти від мене? Куди ти йдеш? На урок Ел-Джі-ліфчик? Ти збираєшся носити ліфчик, поки священик трахає тебе?"


Його мати пішла з дому. Вона більше не називала його своїм маленьким солдатом. Нігті в неї більше не були червоними, як тліючі сигаретні вуглинки, а маски під очима часто тікали смугами з матової шкіри щік.


О, мама, що на тобі надіто? Зніми цю капелюх з голови. Зніми корону. Всі ці чортові шипи! Мені це не подобається, ні крапельки. Будь ласка! Пробач за те, що я сказав про тебе і солдатів. Будь ласка, будь ласка, зніми це!


Це був надзвичайно схвильований Майкл Грубек, який цієї сирої листопадової ночі вперто їхав на велосипеді по шосе 236 зі швидкістю двадцять миль на годину, занурений в ці важкі спогади — ось чому він не почув поліцейську машину, темну і тиху, поки вона не опинилася в десяти футах від заднього колеса мотоцикла. Спалахнули вогні і сирена.


"О Боже, о Боже, о Боже!" Хрубек закричав. Паніка розлилася по всьому тілу.


З гучномовця долинув голос, різкий, як феєрверк. “Ей, ти там! Зупини велосипед і злазь". На потилицю Хрубека був спрямований промінь прожектора.


Джон Копс! подумав він. Агенти! ФБР! Грубек загальмував, і помічники шерифа вийшли зі своєї патрульної машини.


“ Просто злізьте з цього, молодий чоловік.


Грубек незграбно сплигнув з велосипеда. Чоловіки обережно наблизилися. Один прошепотів: “Це гора. Він величезний".


- З цим все в порядку. Не могли б ми поглянути на якесь посвідчення особи?


Гребаные змовники, подумав Грубек. Ввічливо він запитав: "Ви федеральні агенти?"


"Агенти?" Один з них усміхнувся. “Ні, ми просто поліцейські. Від Гандерсона".


“ Підійдіть сюди, сер. У вас є водійські права?


Хрубек сів спиною до офіцерів і схилив голову.


Поліцейські переглянулися, гадаючи, як їм вчинити з цим. Грубек підвищив ставку, вигукнувши: “Я тааак засмучений! Він забрав усе. Він вдарив мене каменем по голові. Подивися на мою руку. Він підняв свою исцарапанную долоню. "Я шукав допомоги".


Вони продовжили рух, але зупинилися на безпечній відстані. - Ви говорите, вас хтось напав? Ви поранені? Не могли б ви просто показати нам документи?


"Це він?" - запитав один з них.


“ Ми просто хочемо побачити якесь посвідчення особи, сер. Водійські права. Що завгодно.


“Він забрав мій гаманець. Він забрав усі".


“ Тебе пограбували? - запитав я.


“Їх було кілька. Забрали мій гаманець і годинник. Ці години, " урочисто повідомив Грубек, - були подарунком моєї матері. Якщо б ви краще слідкували за дорогами, ви могли б запобігти серйозний злочин".


“Мені шкода, якщо з вами трапилось якесь нещастя, сер. Не могли б ви повідомити своє ім'я і адресу ..."


"Мене звуть Джон Ст. Бут".


"Не думав, що справа в цьому", - сказав один поліцейський іншому, ніби розмовляв з немовлям.


“ Не пригадую. В оголошенні сказано, що він нешкідливий.


"Може бути, але він великий".


Один з поліцейських підійшов ближче до Грубеку, який гойдався і стогнав, заливаючись гіркими сльозами. “Ми були б вдячні, якби ти встав, Джонні, просто підійшов до машини. Люди в лікарні турбуються про тебе. Ми хочемо відвезти тебе туди ". Співучим голосом він додав: “Хіба тобі не хотілося б піти додому? Може бути, взяти трохи пирога і молока? Хочеш смачного яблучного пирога? Він став за спиною Хрубека, направивши промінь ліхтарика на порожні руки чоловіка, потім знову освітив потилицю лискучою і злегка посинілою голови.


“Спасибі, сер. Ви знаєте, я хотів би повернутися, якщо вже ви згадали про це. Я сумую з цього місця ". Грубек повернувся і дружелюбно посміхнувся, дуже повільно простягаючи руку для потиску офіцерові. Поліцейський теж посміхнувся — з цікавістю спостерігаючи за щирим жестом молодої людини — і стиснув м'ясистий кулак Грубека, занадто пізно усвідомивши, що божевільний мав намір зламати йому зап'ястя. Кістка хруснула, і офіцер, скрикнувши, упав на коліна, ліхтарик впав на землю поруч з ним. Його напарник потягнувся за пістолетом, але Грубек вже навів на нього вкрадений кольт.


"Хороша спроба", - оголосив він, і вологі губи розтягнулися в кривій посмішці. "Припини це, припини це!"


Коп так і зробив. "О, Господи".


Грубек витягнув пістолет пораненого поліцейського з кобури і відкинув його вбік. Чоловік скорчився на землі, колишучи зап'ясті.


"Послухай, хлопче, - благав його напарник, - у тебе з-за цього не буде нічого, крім неприємностей".


Грубек погриз ніготь, потім подивився на копів. “ Ви не зможете мене зупинити. Я можу зробити це. Я збираюся зробити це, і я збираюся зробити це швидко! Ці слова прозвучали як божевільний бойовий клич. Він потряс кулаком над головою.


"Будь ласка, молодий чоловік, опустіть пістолет". Голос пораненого поліцейського здригнувся, з його очей і носа жалібно потекли краплі. “Нічого серйозного не сталося. Поки ніхто по-справжньому не постраждав".


Грубек спрямував на нього торжествуючий погляд. Він виплюнув: “О, гарна спроба, Джон Коп. Але ось тут ти помиляєшся. Всі постраждали. Всі, всі, всі! І це ще не кінець ".


Оуен Атчесон припаркував свій вантажівка на шосе 236 поряд з великим, свежевспаханным полем приблизно в семи милях на захід від хай-рок-оверлука, де він виявив гніздо Хрубека. Як і очікувалося, він виявив глибокі відбитки ніг, вказують на те, що Грубек рухався паралельно дорозі. По глибині і відстані між відбитками пальців ніг було ясно, що він рухався швидко, втік.


Оуен зупинився у закритій заправної станції і скористався телефоном-автоматом, щоб зателефонувати в Марсден Іпн. Службовець сказав йому, що дзвонили місіс Атчесон і її сестра і сказали, що вони трохи затримаються. Вони ще не зареєструвалися.


“ Затримується? Вони сказали, чому?


“Ні, сер, вони цього не робили. Є якесь повідомлення?"


Оуен задумався. Він подумав про те, щоб спробувати зашифрувати для неї повідомлення: сказати, що відвідувач прямує на захід, але вона не повинна нікому про це дзвонити... Але був занадто великий ризик того, що клерк запідозрить недобре або неправильно зрозуміє повідомлення.


- Ні, я спробую їх вдома, - сказав Оуен.


Але в будинку ніхто не відповідав. Він подумав, що просто розминувся з ними. Він подзвонить їм в готель пізніше.


Ніч була дуже темна, хмарний покрив повністю оповив його, повітря ставало все холодніше, стискаючись довкола нього. Він користувався своїм ліхтариком економно, тільки коли йому здавалося, що він бачить підказку, і навіть тоді опускав ліхтар майже до землі, перш ніж включити його, щоб обмежити випромінювання світла. Потім він рушив далі, але повільно, дуже повільно. Кожен солдат знає, що між мисливцем і видобутком у жертви набагато більшу перевагу.


Оуен кілька разів падав, зачепившись черевиком за дріт огорожі або за пагони форзиції. Він падав важко, завжди перекочуючись і амортизуючи удар плечем і боками, ніколи не ризикуючи зламати палець або зап'ясті. Він більше не бачив пасток. Тільки в якийсь момент Оуен зневірився. Стежка повністю зникла. Це сталося на великому трав'яному полі площею двадцять акрів, окаймленном з усіх боків густим лісом. Оуен перебував у двісті ярдів від шосе 236. Він стояв у центрі поля і озирався по сторонам. Поле простягалося через розрив у довгому ланцюгу скелястих пагорбів і пропонувало легкий маршрут на південь, до залізничних колій і більше населених районах округу. Вантажні потяги проходили тут регулярно, і цілком можливо, що Хрубек застрибнув на один з них. Або, може бути, він просто продовжив шлях через виїмку в горбах на південь, до Бойлстону, містечку, в якому були станції Амтрак і "Грейхаунд".


Втративши надію, Оуен безцільно брів по траві, зупиняючись, щоб прислухатися до крокам, але чув тільки крики сов, віддалені гудки вантажівок або жахливий білий шум безкрайньої осінньої ночі. Після десяти хвилин блукання він зауважив відблиск, що виходить від лінії дерев на захід від нього. Він інстинктивно подався туди. У кленовій гаї він присів навпочіпки і повільно рушив крізь групу молодих дерев, поки не добрався до просвіту в листі. Рушницею він відсунув гілку просоченого росою болиголова і здивовано зітхнув, коли краплі води холодними уколами впали йому на шию та обличчя.


Повільно обходячи старий MG колами, Оуен вивчав землю. Він штовхнув у бік білий череп тварини. Він одразу впізнав у ньому тхора. Асфальт і узбіччя покривали десятки слідів ніг і шин. Деякі, схоже, належали Хрубеку, але в основному вони були стерті людьми, що побували тут після нього. Він теж побачив відбитки собак і на мить задумався, чи дізналися слідопити, що Хрубек прямує на захід. Але були свідчення присутності лише однієї тварини, а не трьох, яких він бачив переслідують Хрубека з місця його втечі.


Він знову обійшов машину, огинаючи узбіччя і продираючись крізь кущі поблизу. Ні в одному напрямі не було видно слідів Хрубека. Уперши руки в боки, він ще раз глянув на машину. На цей раз він зауважив велосипедну стійку, але тут же відкинув думку про те, що Грубек вкрав велосипед. Який утікач, міркував він, став би тікати на велосипеді по відкритим дорогах?


Але почекайте.... Майкл Грубек був людиною, в божевіллі якого була своя логіка. Велосипед? Чому б і ні? Оуен оглянув дорогу навколо машини і виявив слабкі сліди протектора, досить широкі — від шин балонів, або від велосипеда, на якому їздив велосипедист-важковаговик. Він озирнувся на машину. Стійка для перенесення здавалася зламаною, як ніби велосипед зняли з місця за допомогою чистої сили.


Оуен продовжував стежити за слідами протектора. На перетині цієї польової дороги і шосе 236 він виявив місце, де водій зупинився, можливо, розмірковуючи, в який бік їхати.


Він не здивувався, виявивши поруч з протектором чіткий відбиток черевика Хрубека.


Він також не здивувався, виявивши, що вершник вирішив повернути на захід.


15


Будинок був трохи більше мисливського будиночка в кінці грунтової дороги, що пролягає через цей неохайний ліс. BMW з вереском загальмував у прямокутнику бруду серед викинутих автозапчастин, листового металу, пожеванных термітами дров і бочок з-під масла, обрізаних смолоскипами, як ніби хтось мав намір зайнятися виробництвом барбекю, але здався через те, що закінчився ацетилен або бажання.


Річард Колер вибрався з машини і попрямував до будиночка. Потираючи глибоко посаджені червоні очі кістлявими пальцями, він постукав у сітчасту двері. Відповіді не було, хоча він почув металевий, захаращений звук телевізора зсередини. Він постукав знову, голосніше.


Коли двері відчинилися, він відчув запах спиртного ще до того, як відчув запах деревного диму, а деревного диму було дуже багато.


"Привіт, Стюарт".


Після довгої паузи чоловік відповів: “Не сподівався тебе побачити. Думаю, що міг би. Дощ ще йде? Передбачається, що це буде чортова гроза ".


“ Ти не заперечуєш, якщо я зайду на кілька хвилин?


"Моя дівчина, вона сьогодні ввечері гуляє". Стюарт Лоу не рушив з місця в дверях.


"Це не займе багато часу".


"Ну що ж".


Колер пройшов повз санітара в маленьку вітальню.


Кушетка була накрита двома ковдрами і мала вигляд ліжка хворого. Це був дивний предмет меблів — бамбуковий каркас, подушки з помаранчевими, коричневими і жовтими вкрапленнями. Це нагадало Колеру Таїті, куди він їздив у свій медовий місяць. І куди він вирушив після розлучення, події тридцять три місяці. Ці два тижні були його єдиним відпусткою за останні сім років.


Колер вибрав стілець з високою спинкою, щоб сісти. Санітар, вже не в своєму звичайному синьому комбінезоні, тепер був у джинсах, футболці і білих шкарпетках без взуття. Його руки були забинтовані, ліве око підбите, а лоб і щоки поцятковані невеликими колотими ранками з коричневими плямами від Бета-діна. Тепер він відкинувся на спинку дивана і подивився на ковдри так, наче був здивований, виявивши, що постільна білизна расправлено.


По телевізору Джекі Глісон пронизливо і вкрай неприємно кричала на Одрі Мідоуз. Лоу вимкнув передачу. "Вони його вже зловили?" - Запитав Лоу, глянувши на телефон, за яким він, ймовірно, вже дізнався б, якби вони його спіймали.


Колер сказав йому "ні".


Лоу кивнув і мимоволі розсміявся, дивлячись, як Джекі Глісон погрожує кулаком.


"Я хочу запитати вас про дещо про те, що сталося", - невимушено запитав Колер.


“ Розповідати особливо нічого.


"І все ж".


“Як ти дізнався про це? Адлер хотів, щоб це залишилося в таємниці".


"У мене є свої шпигуни", - сказав Колер без посмішки. "Що сталося?"


“ Е-е-е ... Ну, ми побачили його і побігли за ним. Але було досить темно. Було страшенно темно. Повинно бути, він досить добре знав місцевість і перестрибнув через цей яр, але ми впали в нього.


Лоу закрив рот і ще раз подивився на екран, на якому тепер крутилася автомобільна реклама. “Подивися на всі ці написи там. Несеш всю цю фінансову нісенітниця. Хто може прочитати це за три секунди? Це нерозумно, вони так роблять ".


Кімната була не стільки убогій, скільки тьмяною. Гравюри на стінах були непоганими морськими пейзажами, але вони були темними. Килим був сірим, як і ковдри, в які Лоу вдавав, що не був загорнутий п'ять хвилин тому.


"Як ти себе почуваєш?"


“ Нічого не зламалося. Болить, але не так, як у Френка. Він переніс найважче.


“ І що тобі сказав Адлер?


Лоу знайшов кілька підходящих слів і представив їх. Нічого особливого. Хотів дізнатися, як почуває себе Лоу. Куди, мабуть, хилить Грубек. "По правді кажучи, він був не дуже задоволений, що ми пропустили м'яч, і він звільнився".


У нижній частині екрана телевізора красувався банер, извещавший про те, що в Морристауне обрушився торнадо, в результаті чого загинули дві людини. Національна метеорологічна служба, як повідомляє streaming type, продовжила попередження про торнадо і раптових повеней до 3:00 ночі. Обидва чоловіки пильно дивилися на ці слова, і обидва забули про них майже відразу ж, як бюлетень закінчився.


“ Коли ви знайшли його сьогодні ввечері, Майкл що-небудь сказав?


“Насилу пригадую. Я думаю, що про те, що ми носимо одяг, а він ні. Може бути, щось ще. Я не знаю. Мені ніколи в житті не було так страшно ".


“ Френк Джессап розповідав мені про ліки Майкла, - сказав Колер.


“Френк знає про це? Я не думав, що він знав. Почекай, може бути, я згадав про це йому ".


Доктор кивнув на екран. "Арт Карні - мій улюблений".


“Він забавний, це точно. Мені подобається Еліс. Вона знає, що робить".


“Френк не був упевнений, як довго Майкл їх підбадьорював. Він сказав, два дні ".


“ Два? Лоу похитав головою. “ Де він це почув? Спробуй п'ять.


"Я думаю, вони хочуть зберегти це в таємниці".


Лоу почав розслаблятися. “ Так мені сказав Адлер. Це не моя справа. Я маю на увазі, з... Відчуття комфорту миттєво зникло, і Колер помітив, що рука Лоу шукає атласну смужку на ковдрі поруч з ним. "І я тільки що проговорився, чи не так?" О, чорт", - виплюнув він, гірко збентежений тим, як легко вгадати його думки.


“ Я повинен був знати, Стю. Я його лікар. Знати - моя робота.


“І це моя робота, точка. І я збираюся її втратити. Рис. Навіщо ти мене обдурив?"


Колер не думав про роботу Лоу. Він відчув, як його шкіра покрилася мурашками від шоку, викликаного цим підтвердженням його здогади. На своєму останньому сеансі перед втечею, вчора, Майкл Грубек подивився Колеру в очі і збрехав про Торазине. Він сказав, що приймає всі свої ліки і дозування працює добре. Три тисячі міліграмів! І пацієнт свідомо відмовився від цього і збрехав про це після того, як перестав приймати таблетки протягом п'яти днів. І він збрехав дуже добре. На відміну від психопатів, пацієнти з шизофренією рідко проявляють лукавство в таких корисливих вчинках.


“ Ти повинен зізнатися, Стю. Грубек - бомба уповільненої дії. Не думаю, що Адлер це розуміє. А якщо і знає, то йому все одно." Колер заспокійливо додав: “Ти знаєш Майкла краще, ніж більшість лікарів в Марсдене. Ти повинен мені допомогти".


“ Я повинен зберегти свою роботу, от що я повинен робити. Я заробляю двадцять одну тисячу на рік і витрачаю двадцять дві. Адлер яйця відірве мені за те, що я тобі вже сказав.


“ Рон Адлер - не Бог.


"Я більше нічого не скажу".


"Гаразд, Стюарт, ти збираєшся мені допомогти, чи мені потрібно зробити кілька телефонних дзвінків?"


"Чорт". Банку пива вилетіла з великої руки в сіру стіну і з бризками піни впала на брудну ворсистий килим. Раптово Стюарту Лоу стало життєво важливо підкинути тліюче вугілля в багаття. Він схопився і підкинув три свіжих поліна в купу догораючого полум'я. Чудовий каскад оранжевих іскор відскочив до каміна. Лоу повернувся на диван і деякий час нічого не говорив. Колер вважав, що це означало, що він прийняв умови угоди, яке, звичайно, взагалі не було угодою. Сигналом капітуляції послужив тихий бавовна, коли вимкнули телевізор.


“ Він зібрав весь торазин або змив його? У тебе є які-небудь припущення?


“Ми знайшли це. Він сховав це".


"Скільки?"


Лоу покірно сказав: “П'ять повних днів. Три Тисячі двісті в день. Це буде шостий".


“ Коли ви бачили його сьогодні ввечері, чи були якісь ознаки того, що у нього було на думці?


“Він просто стояв там у костюмі "бафф" і дивився на нас так, наче був здивований. Але він зовсім не був здивований ".


"Що ти маєш на увазі?"


"Нічого," виплюнув Лоу. “ Я ні хріна не мав на увазі.


“ Розкажи мені, що він сказав. Точно.


“Хіба Френк тобі не сказав? Ти вже розмовляв з ним." Він з гіркотою глянув на Колера, щоб зрозуміти, чи був той таким великим дурнем, як думав. Доктор нічого не залишалося, як підкоритися. “Френк все ще відновлюється після операції. Він не прийде до тями до ранку".


"Господи Ісусе".


- Що сказав Майкл? Давай, Стью.


“ Щось про смерть. Йому потрібно було піти на смерть. Я не знаю. Може бути, він мав на увазі похорон або кладовищі. Знаєш, я був вражений. Я намагалася відбитися від нього, від Френка.


Колер не відповів, і санітар продовжив: "З допомогою цих гумових речей, які вони нам видають".


- А кийки? - запитав я.


“ Я намагався. Я намагався дати йому стусана, але він не відчуває болю. Ти це знаєш.


"Це одна з особливостей Майкла", - погодився Колер, спостерігаючи, яким жалюгідним брехуном був Лоу, і відчуваючи жалість до цієї людини, який, очевидно, кинув свого партнера помирати жахливою смертю.


“Це все, що я чув. Потім Майкл схопив палицю і кинувся за мною..."


“ А тепер розкажи мені, що насправді сказав тобі Адлер.


Лоу видихнув повітря через надуті щоки. Нарешті він сказав: “Я не повинен був нічого говорити про ліки. Нікому. І він хотів знати, чи говорив Майкл що-небудь про ту леді в Риджтоне. Він послав їй записку або щось в цьому роді.


"Яка леді?"


“Якась дівка на його суді, я не знаю. Адлер запитав мене, чи згадував Майкл коли-небудь про неї".


"Невже він це зробив?"


“ Тільки не для мене, він цього не робив.


“ А що щодо цієї записки?


“Я нічого про це не знаю. Адлер сказав, щоб я теж мовчав про це".


“ Коли він відправив це їй?


"Звідки, чорт візьми, мені знати?"


“ Як звуть цю жінку? - запитав я.


“Ти збираєшся погубити мене, чи не так? Я не повернув свого пацієнта, і ти збираєшся мене обдурити. Чому б тобі просто не визнати це?"


- Як її звуть, Стю?


“ Ліз якась. Почекай. Здається, Ліз Этчесон.


"Чи є що-небудь ще, що ти можеш мені сказати?"


"Ні", - випалив Лоу так швидко, що все, що зміг зробити Колер, це заповнити настала тишу своїм безтурботним, непохитним поглядом. Санітар нарешті з нещасним виглядом промовив: "Ну, дріт".


"Дріт?"


“Я розповіла Адлєру і Граймсу, і вони змусили мене заприсягтися, що я нічого не скажу. О, Господи,... Що за час у мене було ".


Колер не поворухнувся. Його червоні, пекучі очі втупилися на Лоу, який сказав упівголоса, ніби Рональд Адлер влаштовував це втрьох: "Ми не впали".


“ Скажи мені, Стью. Скажи мені.


“Ми могли б легко перестрибнути через той яр. Але Майкл натягнув для нас розтяжку. Він знав, що ми наближаємось. Натягнув шматок волосіні або дзвоника і провів нас по ньому ".


Колер був приголомшений. "Що ти кажеш?"


"Що я кажу?" Лоу люто випалив. “Ти що, не слухаєш? Ти що, не слухаєш? Я кажу, що ваш пацієнт, можливо, не в собі і, можливо, шизофренік, але він був з біса розумний, щоб заманити нас у пастку. І він, чорт візьми, трохи не вбив нас обох. Санітар підтвердив свої свідчення, ввімкнувши телевізор, і відкинувся на спинку дивана, відмовляючись що-небудь ще говорити.


Проїжджаючи через міську межу Гандерсон, Трентон Хек спритно загальмував лівою ногою, об'їжджаючи оленя, який вийшов на дорогу і зупинився, щоб подивитися, що з ним може зробити зіткнення з однотонним пікапом.


Він знову перебудувався на праву смугу і продовжив рух по шосе 236. Він вів машину як підліток і знав це, навіть вдавшись до принаймі - пристебнувши дуже нещасного Еміля до пасажирського сидіння синім брезентовим ременем безпеки, який собака негайно почала перегризати. За вантажівкою вився слід з пилу і побелевших осіннього листя.


"Стій," гаркнув Хек крізь ревіння двигуна, знаючи, що "Не жуй", не кажучи вже про "Залиш ремінь безпеки в спокої", запам'ятається Емілю як просте людське бурчання, яке варто проігнорувати. Однак фамильярная команда була безглуздою, і Хек залишив це питання без уваги. "Хороший хлопець", - сказав Хек в рідкісний момент сентиментальності і простягнув руку, щоб почухати велику голову, яка в роздратуванні зісковзнула вниз.


"Чорт візьми," пробурмотів він, "я роблю це знову". Він зрозумів, що ухильну маневр собаки нагадав йому про те, як Джилл ухилилася від його обіймів на наступний день після того, як вручила йому документи.


"Треба перестати думати про цю дівчину", - наказав він собі.


Але, звичайно, він цього не зробив.


"Психічна жорстокість і занедбаність", - прочитав Хек після відходу сервера процесів. Спочатку він навіть не зрозумів, що це за документи. Занедбаність? Він думав, що вони мали на увазі, що на саму Джилл подали в суд за те, що вона покинула місце аварії. Вона була жахливим водієм. Потім, немов феєрверк, який вибухнув всередині нього, він зрозумів. Протягом місяця після цього Хек майже ні на що не годився. Здавалося, все, що він робив, це працював з Емілем і годинами обговорював розлучення з Джилл — або, швидше, з фотографією Джилл, оскільки до того часу вона вже з'їхала. Сидячи на ліжку, де вони так жваво гралися, він намагався пригадати її аргументи. Здавалося, що він не виконав свою частину туманною угоди, укладеної вранці після однієї особливо романтичною, грайливою ночі. Їх сьоме побачення. На світанку він застав її роющейся в його кухонних шафках в пошуках бісквітної суміші, і він перервав гарячкові пошуки, щоб зробити пропозицію. Джилл вискнула і в пориві обійняти його впустила пакет з борошном. Він вибухнув великим білим грибоподібним хмарою. З щастям в очах і надутими, як у маленької дівчинки, губками вона плакала, з цікавістю розповідаючи про будинок, в якому їй було відмовлено все життя.


Їх шлюб був бурхливим союзом, Хек був першим, хто визнав це. Коли ти був на стороні Джилл, ворота раю відкривалися, і вона виливала на тебе свою добродушність, і якщо ти був її чоловіком, тебе чекала маса інших нагород. Але якщо ви не поділяли її думки або — удачі вам — якщо ви виступали проти неї, то шкіра на його вилицях напружувалася, а мова якимось чином стискалося, і вона починала розправлятися з вами.


Трентон Хек насправді не так вже упевнений в одруження. Він був безпідставно розчарований тим, що у нього була наречена з одним складом в імені. І коли Джилл починала злитися — він не завжди міг передбачити, коли це станеться, — вона перетворювалася в крихітний вогненна куля. Її брови насупилися, а голос став хрипким, схожим на той тон, який, на його думку, приймають повії, спілкуючись з нестерпними клієнтами. Вона починала агресивно хандрити, якщо він говорив, що вони не можуть дозволити собі пару зелених туфель на високих підборах, посипаних блискітками, або мікрохвильовку з обертовою каруселлю.


“ Ти противний мені, Трентон. І мені це зовсім не подобається.


"Джилл, мила, дитинко..."


Але факт залишався фактом: вона була жінкою, яка впадала в його обійми в найнесподіваніший час, навіть в торговому центрі, і волого цілувала його у вухо. Коли він приходив додому, вона посміхалася в усі обличчя і без угаву говорила про якусь дурницю так, що весь вечір здавався йому хорошим кришталем і сріблом. І він ніколи не міг забути, як вона раптово прокидалася посеред ночі, переверталася на нього і притискалася головою до його ключиці, рухаючись з такою енергією, що він з усіх сил намагався не ворушитися, побоюючись, що все закінчиться дуже швидко.


Поступово, однак, надутих губ стало більше, ніж усміхнених і горбатих. Грошей, які були як мастило між їхніми настроями, стало мало, коли йому відмовили у надбавку до зарплати, а іпотечний кредит на трейлер був збільшений. Подруги-офіціантки Джилл і їх чоловіки починали подобатися Хеку все менше і менше; в цій компанії було багато випивки і більше дурниць, ніж здавалося нормальним для людей за тридцять. Це були підказки, і він припустив, що знав про них з самого початку. Але коли він нарешті зрозумів , що вона дійсно мала на увазі душевну жорстокість і занедбаність — його душевну жорстокість і його покинутість — це вибило з нього дух.


Рівно двадцять два місяці тому, суботнім вечором, о дев'ятій сорок вісім, Джилл в останній раз грюкнули алюмінієвої дверима їх трейлера і поїхала жити одна у Діллон. Найбільшим образою було те, що вона переїхала в парк пересувних будинків. "Чому ти просто не залишилася зі мною?" він випалив. “ Я думала, ти поїхала, тому що тобі потрібен був будинок.


"О, Трент," безнадійно простогнала вона, " ти нічого не розумієш, чи не так? Зовсім... ні... чого.


"Ну, заради бога, ти ж у трейлерном парку!"


"Трент!"


"Що я такого сказав?"


Отже, Джилл поїхала жити в пересувному будинку, який був в деякому роді краще того, який міг запропонувати їй Трентон Хек, і, опинившись там, він припустив, розважати друзів-чоловіків. Біллі Мослер, приятель Хека по сусідству за кермом вантажівки, здавалося, відчув полегшення від розриву. “Трентон, вона була не для тебе. Я не збираюся говорити нічого поганого про Джилл, тому що це не в моїх правилах...


"Обережніше, придурок", - подумав Хек, войовничо дивлячись на свого друга.


“— але вона була занадто зухвалою для тебе. Поганий вибір для жінки. Не дивись на мене так. Ти можеш знайти що-небудь краще".


"Але я любив її", - сказав Хек, його гнів, на жаль, був приборканий спогадом про те, як Джилл готувала йому на обід яєчний салат одним осіннім днем. "О, чорт, я ною, чи не так?" Рис.


"Ти не любив її", - глибокодумно зауважив Біллі Мослер. “Ти був закоханий в неї. Або, скоріше, в прагненні до неї. Бачиш різницю?"


Обережніше, придурок. Хек прийшов в себе достатньо, щоб знову почати люто дивитися.


Найсильніша біль пройшла через кілька місяців, хоча він все ще засмучений. Він сотні разів проїжджав повз її ресторану і часто дзвонив їй, щоб обговорити ті теми, про які вони ще могли поговорити, а їх було небагато. Багато разів він потрапляв на її автовідповідач. "Для чого, чорт візьми, офіціантці потрібен автовідповідач, - міркував він, - крім як для того, щоб відповідати на телефонні дзвінки чоловіків?" Він прийшов у відчай, коли автовідповідач зняв слухавку після другого гудка, що означало, що хтось дзвонив до нього. Хек бачив свою колишню дружину по всьому округу. У Kmart, на пікніках, за кермом незнайомих машин, у стейк-хаусі Джо-Джо, на стоянках винних магазинів, коли вона задирала спідницю, щоб поправити сліп, закатувала талію, щоб компенсувати свій зріст у чотири футів одинадцять дюймів.


У всесвіті було не так вже багато Джилл, але Трентон Хек все одно бачив їх.


Сьогодні ввечері, коли його колишня дружина дуже неохоче зникла з його думок, Хек звернув з шосе. Еміль зітхнув з полегшенням, коли вантажівки різко загальмував і нещасливий ремінь безпеки отстегнулся. Потім його господар причепив упряж і волосінь для бігу, і вони разом помчали по дорозі.


Еміль легко відчув запах Грубека і потрусив по шосе, більш або менш імітуючи рух велосипеда. Оскільки вони перебували на асфальті з гарною видимістю, Хек не бачив необхідності тримати собаку на короткому повідку; Грубек не став би розставляти пастки на поверхні дороги. Вони добре провели час, проїжджаючи повз покинуті халуп і ферм, низин і гарбузового полів. Тим не менш, проїхавши два перехрестя — і переконавшись, що божевільний продовжує рух на захід по шосе 236, — Хек наказав Емілю повернутися до вантажівки. З-за велосипеда, на якому Хрубек міг крутити педалі зі швидкістю п'ятнадцять-двадцять миль на годину, Хек продовжував їхати по дорозі кілька миль, потім зупинився рівно настільки, щоб Еміль міг переконатися, що вони все ще йдуть по сліду. Для такої старанною собаки, як Еміль, слідувати за велосипедистом, звичайно, було можливо — особливо в таку сиру ніч, як ця, — але це швидко втомило б її. Тоді і Хек, з його пошкодженою ногою, навряд чи був готовий до двадцатимильной пробіжці за людиною на колесах.


Поки Трентон Хек вів машину, оглядаючи дорогу в пошуках велосипедного відбивача або спини Грубека, він думав про зустріч з Річардом Колером. Він згадав, як доктор злегка нахмурився, коли Хек відхилив його пропозицію. Це посилило страх Хека, що, можливо, він все зіпсував, що він вибрав прямо протилежне тому, що вибрав би розумна людина. У нього часто виникали проблеми з вибором розумного, того, що, як всі інші просто знали, було кращим. Те, що і Джилл, і його батько оцінили б і сказали: "Чертовски хороший вибір, хлопець".


Він припустив, що в певному сенсі було божевіллям відмовлятися від цих грошей. Але коли він насправді представив, як бере чек, складає його і йде додому — ні, ні, він просто не зміг би цього зробити. Може бути, Бог не створив його таким, як Еміль, наділивши його особливими, чудовими здібностями. Але Трентон Хек в глибині душі відчував, що якщо у нього і була якась мета, так це проводити години, вистежуючи свою собаку в дикій місцевості саме таким чином. Навіть якщо він ніколи не знайде Грубека сьогодні ввечері, навіть якщо він ніколи не побачить його, перебуваючи тут повинно було бути щось краще, ніж сидіти перед кінотеатром з квартою пива в руці, а Еміль совався на задній палубі.


Що турбувало Хека більше, ніж відмова від пропозиції Колера, було зовсім іншим, можливо, чимось більш небезпечним. Якщо його метою дійсно було зловити Хрубека до того, як він заподіє кому-небудь шкоду, то чому він просто не подзвонив Дону Хавершему і не сказав йому, що Хрубек змінив напрям? Хек зараз був у Гандерсоне і скоро під'їде до Кловертону. В обох містах були поліцейські управління і, незважаючи на шторм, ймовірно, залишалося кілька чоловік для загородження на дорогах. Зателефонувати в Хавершем, подумав він, розсудливим вчинком, належною процедурою. Це обіцяло найменший ризик для всіх.


Але, звичайно, якщо місцева поліція або патрульні зловлять Грубека, Адлер напевно відмовиться платити Хеку ці чортові десять тисяч.


Отже, охоплений почуттям провини і занепокоєння, Хек лівою ногою сильно натиснув на акселератор і продовжив переслідування своєї жертви, таємно їдучи на захід під покровом ночі — зовсім як, похмуро усміхнувся він, сам Майкл Хрубек.


Він був у двадцяти двох милях від Риджтона, коли думка про автомобілі прослизнула в його голову і вкоренилася там.


Автомобіль був би набагато приємніше, ніж велосипед, набагато модніше. Грубек освоїв крутити педалі і тепер знаходив велосипед неприємним способом пересування. Його заносило вбік, коли він бився об каміння, і були довгі ділянки підйомів, які вимагали від нього їхати так повільно, що він міг би йти швидше. У нього занили зуби від повітря, який він втягував у легені, з зусиллям натискаючи на педалі низькій передачі. Коли він наїхав на купину, важкі пастки для тварин відскочили і вдарили його по нирках. Але більше, ніж злість на мотоцикл, Хрубек просто відчув бажання мати машину. Він вірив, що у нього вистачить впевненості вести машину. Він обдурив санітарів, відгамселив копів і обдурив всіх довбаних змовників, які полювали за ним.


А тепер йому захотілося машину.


Він згадав, як заправляв бак бензином для доктора Енн, коли вона відвозила Грубека і декількох інших пацієнтів в книжковий магазин в торговому центрі поруч з психіатричною лікарнею Тревор Хілл. Знаючи — і нав'язливо цитуючи статистику аварій із смертельним результатом на американських автомагістралях, він прийшов в жах при думці про поїздку, але неохоче погодився поїхати з ним. Психіатр попросила його сісти на переднє сидіння. Коли вони зупинилися на заправці, вона запитала: "Майкл, ти не допоможеш мені заправити бак?"


"Неееет".


"Будь ласка?"


“ Ні за що в житті. Це небезпечно і не модно.


"Давай зробимо це разом".


"Хто знає, що виходить з цих насосів?"


“Давай, Майкл. Вилазь з машини".


"Хороша спроба".


Але він зробив це — відкрив дверцята бака, відкрутив кришку, включив насос, стиснув ручку форсунки. Доктор Енн подякувала Грубека за його допомогу, і, сяючи від гордості, він забрався назад на переднє сидіння, пристебнувшись ременем безпеки без її наказу. Під час їх наступної поїздки вона дозволила йому проїхати на сірому "мерседесі" по лікарняній стоянці, викликавши заздрість пацієнтів і веселість — і побожний трепет - у кількох лікарів і медсестер.


Так, тепер він вирішив, що мотоцикл повинен їхати.


Він під'їхав до підніжжя довгого пагорба, де зупинився у затемненій заправної станції з вікнами, забрызганными брудом і мастилом. Що привернуло його увагу, так це старий лимонно-зелений "Датсун", припаркований поряд з повітряним насосом. Грубек зліз з велосипеда. Дверцята машини була не замкнена. Він сидів на водійському сидінні, вдихаючи запах масла і цвілі. Він практикувався у водінні. Спочатку він був дуже напружений, потім розслабився і поступово згадав, що знав про автомобілі. Він повернув кермо. Він перевів важіль перемикання передач у положення D. Він практикувався в натисканні на акселератор і гальмо.


Він подивився на підставку для керма і побачив ключ у замку запалювання. Він повернув його. Тиша. Він виліз. Він припустив, що машину може знадобитися акумулятор або, може бути, бензин. Він відкрив капот і виявив, що машині, проте, потрібен двигун. Якийсь негідник вкрав його, помітив він і закрив капот.


Я нікому не можу довіряти.


Грубек підійшов до передньої частини магазину і зазирнув усередину. Автомат з газованою водою, автомат із закусками, дротяний лоток з коробками пончиків і тістечок. Твінкі. Йому подобалися Твінкі. Він пробурмотів фразу, яку одного разу чув по телевізору: "Корисний перекус". Повторюючи цю фразу знову і знову, він попрямував у кінець станції. "Будь розумницею", - прошепотів він. "Скористайся задніми дверима". Він сподівався, що всередині валяється двигун. Міг би він сам встановити його в зелену машину? він задумався. Ти, напевно, просто підключив їх до моторного відсіку. (Грубек знав все про вилках; оскільки електроприлади в будинку його батьків містили підслуховуючі пристрої або камери, Майкл звик щоранку відключати їх від мережі. Відеомагнітофон в будинку Грубеков постійно включався в 12:00.)


Він підійшов до задніх дверей заправної станції і вибив скло у вікні, потім відсунув засув. Він зайшов всередину і уважно оглянув приміщення. Він не знайшов готових до установки автомобільних двигунів, що стало величезним розчаруванням, хоча ця невдача була значною мірою пом'якшено пончиками на полиці у двері. Він тут же з'їв цілу упаковку і поклав іншу в свій рюкзак.


Смак, перевершує всі інші холодом, обіцяла порвана і вицвілий афіша, приклеєна до стародавнього автомату Pepsi перед входом в магазин. Він легко відчинив дверцята і витягнув дві пляшки газованої води. Він зовсім забув про скляній тарі в психіатричних лікарнях газовану воду подають у пластикових стаканчиках або взагалі без них. Він відкрутив кришку зубами і, сівши, почав пити.


Через п'ять хвилин стоянка зовні стала сріблястою, потім білою. Це привернуло увагу Грубека, і встав він, підійшовши до брудному склу, щоб визначити джерело світла. Блискучий металево-синій вантажівка 4x4 заїхав на під'їзну доріжку. Дверцята відчинилися, і водій вибрався назовні. Це була симпатична жінка з пишними світлим волоссям. До телефонного стовпа поруч з повітряним насосом вона приклеїла плакат, що рекламує церковний аукціон, який відбудеться завтра ввечері.


"Вони виставлять на аукціон свої пам'ятні речі?" Прошепотів Грубек. “Вони продадуть свою пам'ять-статеві губи? Священик засуне свій палець в твою кицьку? Він заглянув усередину вантажівки. Пасажиркою жінки була дівчинка-підліток, здається, її дочка. Він продовжив, тепер вже звичайним тоном, звертаючись до дівчини. “О, ти дуже красива. Тобі подобається ел-джі-бра? Ти носиш його поверх грудей? Ти знав, що у дев'яноста дев'яти відсотків шизофреніків великі члени? Півень прокричав, коли зрадили Ісуса — зовсім як Єву. Скажи, священик збирається увіткнути в тебе свою змію? Можливо, ти знаєш це як змію.


Водій повернувся до вантажівки. "О, вона виглядає чудово", - подумав Грубек і не міг вирішити, хто йому подобається більше, мати або дочка. 4x4 виїхав назад на шосе і за мить звернув на під'їзну або бічну дорогу в сотні ярдів на захід від шосе 236. Він зник. Він довго стояв біля вікна, потім подув гарячим диханням на холодне скло перед собою, залишивши великий білий круг конденсату, в центрі якого він намалював дуже гарне подобу яблука з листям і плодоніжкою, пронизане чимось схожим на червоточину.


Їх Лінія Мажино висотою в чотири фути була яскраво освітлена ще однією раптової спалахом далекій блискавки.


Жінки, обидві змучені, відступили від своєї роботи, очікуючи розкати грому, який так і не пролунав.


- Ми повинні розбити про це пляшку шампанського, - сказала Порція, важко спираючись на лопату.


"Може не витримати".


"Дуже добре, вже краще". Рівень води в водопропускної труби, що веде до греблі, вже досяг шести дюймів.


“ Давай закінчимо заклеювати теплицю стрічкою і заберемось звідси.


Вони склали інструменти, і Ліз натягнула пошарпаний брезент на спустошену купу піску. Вона все ще відчувала себе ображеною недавнім відмовою Порції, але, коли вони поверталися до дому, як два робочих-нафтовика в кінці робочого дня, Ліз, тим не менш, відчула раптове бажання обійняти сестру за плечі. І все ж вона вагалася. Вона могла уявити контакт, але не ефект, і цього було достатньо, щоб зупинити жест. Ліз згадала, як цілувалася з родичами по святах, вона згадала рукостискання, вона згадала долоні на сідницях.


Така була ступінь фізичного контакту в сім'ї Наповнююча Обержет.


Ліз почула гуркіт неподалік. Вітер перевернув кілька алюмінієвих шезлонгів поруч з гаражем. Вона сказала сестрі, що збирається прибрати їх, і почала спускатися з пагорба. Порція попрямувала до будинку.


Зупинившись на під'їзній доріжці, Ліз відчула різкий порив вітру — провісник бурі. По поверхні озера пробігла брижі, і кут брезенту, прикривав пісок, тріснув, як рушничний постріл. Потім повернулося спокій, ніби вітерець був тремтінням, пробежавшей по тілу.


У тиші, що наступила, вона почула шум машини.


Шини хрустіли по блискучій білій кам'яній крихті, яку вони з Оуеном розкидали по під'їзній доріжці минулим влітку під час сильної спеки. Тоді вона злякалася за їх серця під палючим сонцем і наполягла, щоб вони закінчили роботу після настання сутінків. Ліз Атчесон знала, що сьогоднішній відвідувач проїжджав по осколках першокласного мармуру з кар'єра де-то в Новій Англії. Але з якоїсь причини їй прийшла в голову думка, що звук був від коліс по роздрібленою кістці, і одного разу виникнувши, жахливий образ вже не зникне.


Машина стрімко проїхала крізь сосновий гай, через яку змеилась під'їзна доріжка. Вона в'їхала на парковку, зупинилася, потім попрямувала до неї. Засліплена променями, вона не змогла впізнати машину, що зупинилася в дюжині ярдів від неї.


Ліз стояла, схрестивши руки на грудях, розставивши ноги, завмерши, як школярка, яка грає статуетку. Тривалий час ні вона, ні водій не рухалися. Вона повернулася обличчям до машини, двигун якої все ще працював, фари були включені. Нарешті, перш ніж занепокоєння переросла в страх, вона прочистила горло і зробила крок вперед, в пронизливі стовпи білого світла.


16


- Вони його ще не спіймали? - запитав я.


Ліз махнула рукою в бік задньої двері, і Річард Колер пройшов попереду неї на кухню.


“ Боюся, що ні. Він підійшов до прилавка і поставив невеликий рюкзак на обробну дошку. Він виглядав досить собственнически. Його худе обличчя було тривожно блідим.


“ Ліз, там машина...


Порція увійшла в дверний проріз і зупинилася, глянувши на Колера.


Ліз представила їх один одному.


"Порція?" Колер повторив. "нечасто чую це ім'я в наші дні".


Вона знизала плечима, і ні одна з сестер ні словом не обмовилася про те, як важко бути дочкою людини, цілковито присвятив себе виробництва кріплених вин.


“ Я збираюся заклеїти західні вікна. У вітальні. Там буде найгірше.


“Ти прав. Ми забули це зробити. Спасибі".


Коли вона пішла, Ліз повернулася до лікаря. “У мене не так багато часу. Як тільки ми закінчимо тут, ми поїдемо в готель на вечір". - Через Хрубека, - багатозначно додала вона.


Це був момент, коли він говорив їй, що турбуватися не про що, момент, коли він сміявся і казав, що його пацієнт нешкідливий, як щеня. Він цього не зробив.


На що він сказав: "Напевно, це непогана ідея".


З іншого боку, він не здавався особливо стурбованим і не пропонував їм негайно забиратися до біса з дому і рятуватися втечею.


“ Вони знають, де він? - запитав я.


"Не зовсім, немає".


- Але він збирається виїхати звідси? На схід?


“Я бачив, як один з чоловіків вистежував його не так давно. Він все ще до сходу від лікарні, але схоже, що він, можливо, пішов на схід, а потім розвернувся ".


“ Він прямує на захід? - запитав я.


“Я б сказав, що він, швидше за все, ходить колами. Він не такий інвалід, яким його зображають деякі люди, але я не думаю, що він зміг би зайти так далеко ".


“ Що конкретно я можу для вас зробити, доктор? Я б хотів піти звідси хвилин через двадцять або біля того.


“Я турбуюся про Майкла. Я б хотів знайти його раніше, ніж це зробить поліція. Не багато знають, як поводитися з таким пацієнтом, як він. Він може нашкодити собі або кому-то ще, якщо його спробують заарештувати, як будь-якого іншого ув'язненого ".


"Ну, і що я можу зробити?"


“ Наскільки я розумію, не так давно він надіслав вам листа.


“ У вересні.


“ Це якось пов'язано з ... інцидентом в травні минулого року?


“Схоже, це ні до чого не має відношення. В основному це тарабарщина".


Колер підняв очі, але не голову, і дивився прямо на неї. “Місіс Этчесон, мені потрібно знати про індійському стрибку. Ви допоможете мені?"


На стійці поруч з раковиною було видно шість великих плям від води. Ліз взяла губку і стерла їх.


“Бачте, я лікуючий психіатр Майкла. Але, чесно кажучи, я поняття не маю, що відбувається в його голові сьогодні ввечері. Те, що відбулося в травні минулого року, було дуже ... значним в його житті ".


"Значний?" повторила вона, вражена цим словом.


“ Я не хочу применшувати значення трагедії.


"Ну, що саме я можу тобі сказати?"


“Я читав деякі статті в газетах. У мене є кілька папок. Але лікарня Марсден практично знищена. У нас дуже уривчасті записи. У мене навіть немає стенограми судового процесу над ним ".


Це здалося їй втіленням бюрократичної нісенітниці, і вона так і сказала.


"Стенограми стоять два долари за сторінку", - пояснив він. “У Майкла вони обійшлися б у шість тисяч доларів. Штат не може собі цього дозволити".


"Здається, це просто здоровий глузд - витрачати гроші подібним чином".


Він махнув рукою на знак згоди.


"Я дійсно не думаю, що у нас є час". Вона кивнула на вулицю. “Ми з сестрою забронювали номер у готелі. І шторм ..."


"Це не займе багато часу". Він переплів два пальці правої руки з двома пальцями лівої, і Ліз представила довготелесого підлітка Річарда Колера, запрошує гарненьку дівчину на танець.


“ Справа в тому, що я б вважав за краще не говорити про це.


"Так, звичайно ..." Колер вагався і, здавалося, вивчав її. “Але ви повинні зрозуміти мою точку зору. Важливо, щоб я знайшов його швидко. Якщо він забреде в чийсь будинок... Якщо він злякається і запанікує. Люди можуть постраждати. Ненавмисно. "


Ліз стояла мовчки, дивлячись на червонуватий кахельну підлогу.


“Це те, про що я турбуюся, розумієте. Повернути його до того, як відбудеться ... нещасний випадок. І, мушу вам сказати, є шанс, що він вже на шляху сюди. Дуже невеликий, але це можливо. Якщо ви допоможете мені, я, можливо, зможу запобігти цьому.


Після довгої паузи Ліз запитала: "Вершки і цукор?"


Колер моргнув.


“ За останню хвилину ти тричі глянув на кавоварку.


Він розсміявся. “ Я з усіх сил намагався не заснути.


“ Я даю вам двадцять хвилин, доктор. Ні хвилиною більше.


"Велике вам спасибі," щиро сказав він.


Вона підійшла до шафи.


“ Сподіваюся, це не завдасть вам клопоту. "Його очі були жадібно прикуті до банку "Максвел Хаус".


"Чи можу я поставити питання?"


"Будь ласка".


"Ти міг би зараз заснути?" - Запитала Ліз.


"Прошу пробачення?"


"Якщо б ти була вдома, змогла б ти заснути?"


“Вдома? ТАК. У моїй машині, так. На галявині перед твоїм будинком. На підлозі твоєї кухні. У будь-який час і в будь-якому місці."


Вона похитала головою при вигляді цього дива і дивилася, як кавник наповнюється чорною рідиною. Імпульсивно вона вирішила теж випити чашечку. "Я не засну раніше одинадцяти завтрашнього вечора, що б не трапилося сьогодні ввечері".


"Безсоння?" запитав він.


Стан, в якому вона була експертом, пояснила вона. Тепле молоко, гарячі ванни, холодний душ, гіпноз, навіювання, коріння валеріани, біологічний зворотний зв'язок, ліки. "Як хочеш, але я вже пробував".


“У своїй практиці я багато працюю зі сновидіннями пацієнтів. Але я ніколи особливо не займався порушеннями сну ".


Вона додала в свій кава молока. Колер взяв свій чорний. "Давай зайдемо сюди", - сказала вона.


З тонкими кружальцями паруючої кави в руках вони увійшли в оранжерею, в дальньому кінці якої була ніша. Коли вони сіли в глибокі ковані крісла, доктор оглянув кімнату і зробив комплімент, який, оскільки стосувався тільки площі і охайності, означав, що він нічого не знав про кольорах і мало дбав про них. Він сидів, схрестивши ноги, нахилившись вперед, від чого його худорлява фігура здавалася ще тонше. Він робив гучні глотки, і вона зрозуміла, що він людина, яка звикла обідати швидко і в самоті. Потім він поставив чашку на стіл і дістав з кишені піджака блокнот і золоту ручку.


- Значить, ти поняття не маєш, куди він збирається сьогодні ввечері? - запитала Ліз.


“Ні. Він теж може не розуміти, принаймні свідомо. В тому—то і справа, що Майкла не можна розуміти буквально. Щоб зрозуміти його, потрібно зазирнути за те, що він говорить. Наприклад, та записка, яку він вам надіслав; деякі букви були написані заголовними?


“Так. Це була одна з найстрашніших речей у всьому цьому".


“Майкл так робить. Він бачить взаємозв'язок між речами, яких для нас не існує. Чи можу я побачити це?"


Вона знайшла його на кухню і повернулася в оранжерею. Колер стояв, тримаючи в руках маленьку керамічну рамку для фотографії.


"Твій батько?"


“ Мені сказали, що є схожість.


“Трохи, так. Очі і підборіддя. Я б припустив, що він був... професором?"


“ Швидше потайний вчений. Знімок був зроблений через два дні після того, як він повернувся з Хересу, і на ньому був зображений Ендрю Наповнююча Оберже, сідає на переднє сидіння "Кадилака", щоб їхати назад в аеропорт. Юна Ліз клацнула затвором, стоячи в тіні випираючого живота своєї матері, всередині якого плавала її сестра, не звертаючи уваги на сльозливі прощання. “Він був бізнесменом, але насправді хотів викладати. Він багато разів говорив про це. З нього вийшов би блискучий учений".


"Ви професор?" - запитав я.


“Вчитель. Англійська на другому курсі. А ви?" - запитала вона. "Я розумію, що медицина закладена в генах".


“О, це так. Мій батько був лікарем". Колер розсміявся. “Звичайно, він хотів, щоб я став мистецтвознавцем. Це була його мрія. Потім він неохоче погодився поступити в медичну школу. За умови, що я буду вивчати хірургію."


"Але це було не для тебе?"


“Ні. Все, чого я хотів, - це стати психіатром. Боровся з ним зубами і нігтями. Він сказав, що якщо ти станеш психоаналітиком, це поглине тебе, зробить нещасним, зведе з розуму і вб'є.


"Отже," сказала Ліз, "він був психіатром".


"Таким він і був".


"Це вбило його?"


“Ні. Він виїхав на пенсію у Флориду".


"З цього приводу я не буду нічого коментувати", - сказала вона. Він посміхнувся. Ліз додала: "Чому?"


"Як це?" - запитав я.


“ Чому саме психіатрія?


"Я хотів працювати з шизофреніками".


“Я думав, ти заробиш більше грошей, укладаючи багатих людей на диван. Чому ти спеціалізувався на це?"


Він знову посміхнувся. “ Насправді, це із-за хвороби моєї матері. Скажіть, це те саме лист?


Він взяв його своїми короткими жіночними пальцями і швидко прочитав. Вона не помітила ніякої реакції. “Подивіться на це: "...вони утримують мене і розповіли брехню про мене Вашингтону і всьому світу". Розумієте, що він насправді говорить?"


“ Ні, боюся, що не знаю.


“ Подивися на великі літери. "Я ТАК ВТОМИВСЯ".


Від зашифрованого повідомлення у неї по спині пробіг холодок.


“ У світі Майкла багато смислових нашарувань. 'Помста" містить ім'я "Єва". "Він уважно переглянув папір. - "Помста", "єва", "зрада".


Він похитав головою, потім відклав листа в бік і спрямував на неї суворий погляд. Раптово їй стало не по собі. І коли він сказав: "Розкажи мені про Індійському стрибку", - минула ціла хвилина, перш ніж вона заговорила.


Прямуючи на північний схід від Риджтона, траса 116 повільно петляє по кращим і гіршим районах штату: мальовничим молочним і конярським ферм, потім невеликим, але прекрасним ділянок листяних лісів і, нарешті, скупченню втомлених містечок середнього розміру, усіяних покинутими фабриками, які банки та одержувачі не можуть віддати. Відразу за одним з таких відбулися міст, Пикфордом, розкинулося простір площею в п'ятсот акрів, що складається з скелястих круч і соснового лісу.


Державний парк Індіан-Лип розділений навпіл ледачим S-подібним каньйоном, який простягається на півмилі від парковки біля будинку 116 до пляжу Рокі-Пойнт - оманливе назва для того, що являє собою не що інше, як сумну кам'яне облицювання сірого штучного озера розміром приблизно одна на дві милі. З лісу недалеко від пляжу піднімається те, що Державна паркова служба, все ще надмірно щедра, називає "піком", хоча насправді це всього лише плоска вершина висотою в шістсот футів.


У цих скель є свої привиди. У 1758 році невелика група могеганцев, які опинилися в пастці на схилі цієї гори, кинулися насмерть, щоб не потрапити в полон до суперничають пекотам. Жінки кинули перед собою своїх кричущих дітей, а потім разом зі своїми чоловіками стрибнули на камені внизу. Ліз досі в найдрібніших подробицях пам'ятала погану, серйозну малюнок у своєму підручнику для п'ятого класу, на якій скво, більше схожа на Вероніку Лейк, ніж на принцесу Конфедерації могікан, тяглася до свого плакав дитині, коли вони збиралися піднятися в повітря. У перший раз, коли вона приїхала сюди, худенька, виснажена дівчина, Ліз йшла по цих стежках, мало не плачучи, думаючи про горе - цілі сім'ї літали по повітрю. Навіть зараз, тридцять років потому, сидячи навпроти Колера, вона відчула жах, що леденить, який ця історія викликала в її дитинстві.


Шість місяців тому, 1 травня, Этчесоны і Гіллеспі — пара, яку вони знали за заміського клубу, — запланували пікнік в Indian Leap. Їх супроводжували Порція і колишня учениця Ліз, Клер Сазерленд.


Ранок прогулянки - це була неділя — почалося ніяково. Як раз в той момент, коли Ліз і Оуен збиралися йти, йому зателефонували з його фірми і дізналися, що йому доведеться затриматися в офісі на кілька годин. Лис звик до розкладу свого фанатика, але був роздратований тим, що сьогодні він погодився. З ранньої весни він працював майже кожну неділю. Пара посварилася з—за цього - спочатку ввічливо, потім більш сердито. Оуен здобув верх, хоча і пообіцяв зустрітися з ними в парку не пізніше половини другого або двох.


"Я тільки пізніше зрозуміла, як пощастило, що він виграв той спір", - тихо сказала вона Колеру. “Якби він не пішов на роботу".... Забавно, як влаштована доля".


Вона продовжила свою розповідь. Порція, Клер і Ліз поїхали з Дороті і Робертом Гіллеспі у їх Land Cruiser. Це була приємна двогодинна поїздка в парк. Але як тільки вони прибули, Ліз почала відчувати себе ніяково, наче за ними спостерігали. Прямуючи до будиночка-сторожці, щоб зателефонувати, їй здалося, що вона побачила у віддаленій групі кущів когось, хто дивився на неї. Оскільки у неї склалося враження, що у виразі обличчя, яке вона прийняла за чоловіче, було щось знайоме, вона на мить повірила, що це Оуен, який передумав і вирішив врешті-решт не працювати. Але обличчя зникла в кущах, і коли вона подзвонила в офіс свого чоловіка, він зняв трубку.


"Ти ще не пішов?" - розчаровано запитала вона. Був уже полудень; він не з'явиться раніше двох.


"Через п'ятнадцять хвилин я буду в дорозі", - оголосив він. "Ти вже там?"


“Ми тільки що приїхали. Я в сувенірному магазині".


"Про," засміявся Оуен, — купи мені один з цих маленьких соснових будиночків. Я подарую його Чарлі за те, що змусив мене прийти сьогодні".


Вона була роздратована, але погодилася, і вони повісили трубку. Ліз пішла в магазин, щоб купити сувенір. Коли за мить вона вийшла на вулицю і приєдналася до решти біля входу в парк, вона озирнулася через плече. Їй здалося, що чоловік знову втупився на них п'ятеро. Вона так злякалася, що впустила дерев'яний сарай. Коли вона підняла його і знову озирнулася, хто б це не був, його вже не було.


Колер запитав її про інших учасницях пікніка.


“ Роберт і Дороті? Ми познайомилися з ними в клубі близько року тому.


Четвірка випадково вибрала сусідні столики біля басейну. Вони подружилися за замовчуванням, будучи, мабуть, єдиною бездітною парою старше тридцяти в закладі. Ця взаємна свобода розтопила лід, і вони поступово краще пізнали один одного.


Оуен і Ліз спочатку не відповідали своїм друзям в соціальному плані. Атчесоны, які ще не стали спадкоємцями стану Наповнююча Обергет, жили в невеличкому двоповерховому будинку в Хэнбери, похмурому промисловому містечку в десяти милях на захід від Риджтона. Насправді саме членство в заміському клубі, на якому наполіг Оуен, щоб залучити потенційних клієнтів, було для них занадто дорогим, і часто на обід вони їли сендвічі або суп, тому що у них практично не було готівки в банку. Роберт, з іншого боку, заробив купу грошей, продаючи готельні системи зв'язку. Оуен, юрист невеликої фірми з дрібними клієнтами, приховував своє засмучення під обережними усмішками, але Ліз бачила гірку ревнощі, коли Гіллеспі зупинялися перед невдалим будинком Атчесонов на новому "Ягуарі" Роберта форест грін або "мерсі" Дороті.


Справа була і в темпераменті: Роберт жив у Пасифік-Хайтс і на Мічиган-авеню і провів кілька років у Європі. (“Ні, ні, я не жартую! Це був Туретт-сюр-Лу. Коли-небудь чули про нього? Середньовічне місто в горах до північно-заходу від Ніцци, і що ми знаходимо на міській площі? Фестиваль переодягання. Справді! Скажи їм, Дот!")


Він здавався на десять років молодше своїх сорока одного, і ви не могли не відчути його хлоп'ячий ентузіазм. З Робертом весь світ був перспективою збуту, і ви охоче дозволяли продавати себе. Оуен був більш заможним, але він був тихим і запальним. Йому не подобалося займати друге місце після красивого, багатого чарівного чоловіка, який нагадував Кеннеді як зовні, так і харизмою.


Але потім, у березні минулого року, коли померла Рут, Этчесоны розбагатіли. Це мало вплинуло на Ліз, яка виросла в достатку, але перетворило Оуена.


Зі свого боку, Ліз теж відчувала деякі сумніви з приводу цієї четвірки. Однак її дискомфорт був викликаний головним чином Дороті.


Дороті, з голосом шкільної чирлидерши. З ідеальною фігурою — і одягом, підкреслює це. З круглим обличчям близькосхідного походження і темними очима, завжди бездоганно нафарбованими.


Ліз могла чесно сказати, що вона відчувала швидше роздратування, ніж ревнощі. В основному її дратувало запобігливість Дороті. Те, як вона кидала все, що робила, щоб виконати доручення свого чоловіка, або доручення, які, як вона думала, він хотів би виконати. Роберта, здавалося, збентежило це надмірне шанування, яке завжди здавалося награним, розрахованим, і Ліз мовчки зіграла в жіночу гру в подстрекающую дружину, прийшовши до висновку, що Роберту дійсно потрібна в парі партнерка, а не ця маленька гейша, нехай навіть з цицьками світового класу.


І все ж, коли стало ясно, що вони ніколи не стануть близькими подругами, сумніви, які Ліз відчувала по відношенню до цієї жінки, зникли. Вона стала більш терпимою і навіть зверталася за порадою до Дороті з приводу макіяжу та одягу (про що та була щедрим джерелом інформації). Вони так і не стали сестрами, але Дороті була кимось, кому Ліз могла довірити гріхи аж, скажімо, до четвертого рівня пекла.


Ліз згадала, що саме Дороті почула, що погода в наступне неділю обіцяє бути особливо прекрасною, і запропонувала влаштувати пікнік.


"А ким була Клер?"


Вісімнадцятирічній дівчині було на другому курсі в класі англійської мови Ліз. Вона була дуже сором'язливою, з блідим обличчям у формі сердечка. "Вона була кимось, - пояснила Ліз, - хто сподівався, що не стане занадто гарним, тому що здавалося, що вона ніяк не зможе впоратися з такою увагою".


Але вона була красива. Побачивши її в перший день занять кілька років тому, Ліз відразу ж була вражена неземним обличчям дівчинки, спокійними очима і довгими витонченими пальцями. Вчителі миттєво прив'язуються до учнів, і Ліз відразу ж відчула ніжність до Клер. Вона докладала зусиль, щоб залишатися на зв'язку, поки дівчинка пробивалася через молодші, а потім і старші класи. Ліз рідко виділяла кого-небудь із школярів; тільки в одному або двох інших випадках вона підтримувала відносини зі студентами або колишніми студентами поза класу. Зазвичай вона трималася на відстані, усвідомлюючи, яку владу має над цими молодими людьми. Коли вона одягала світлі блузки' вона помічала, що очі хлопчиків втрачають контроль і ковзають по її грудей, в той час як їхні щоки червоніють, а пеніси, як вона припускала, нестримно твердіють. Сором'язливі або непривабливі дівчата боготворили її, ті, хто належав до внутрішньої групі, зневажали і ревнували — тільки з тієї причини, що Ліз була жінкою, а вони були не зовсім. Вона справлялася з усіма цими почуттями з неперевершеним гідністю і турботою і зазвичай тримала оселю і класну кімнату абсолютно роздільними.


Але для Клер вона зробила виняток. Мати дівчинки була п'яницею, а хлопець жінки відсидів термін за сексуальне насильство над пасинком у попередньому шлюбі. Коли Ліз дізналася історію Клер, вона почала потроху впускати дівчину в своє життя — іноді просячи її допомогти в оранжереї або запросити на недільні пізні сніданки. Ліз знала, що у цього потягу до дівчини була загадкова, майже небезпечна сторона — наприклад, той випадок, коли Клер залишилася після уроку, щоб обговорити звіт про книгу. Ліз помітила плутанину в мерехтливих світлих пасмах дівчинки і почала розплутувати її своєю власною щіткою. Раптово вона зрозуміла: контакт вчителя та учениці при закритій двері! Ліз практично схопилася зі стільця, подалі від переляканої дівчини, і заприсяглася бути більш обачною.


Тим не менш, за останні два роки вони часто бачилися, і коли в п'ятницю перед пікніком Клер з сумом згадала, що її матері не буде все неділю, Ліз без коливань запросила її з собою.


1 травня учасники пікніка розбили табір на пляжі Рокі Пойнт. Порція відразу ж відправилася на пробіжку — імпровізований забіг на 10 км по звивистих каньйонах. Ліз розповіла Колеру, що вона бігає марафони.


"Я теж", - сказав доктор.


Ліз розсміялася, як завжди здивована тим, що люди дійсно займаються цим видом спорту заради розваги.


“Ми трохи посиділи на пляжі, Дороті, Роберт, Клер і я. Дивилися на човни. Знаєш, просто балакали і пили содову і пиво ".


Вони пробули там близько півгодини, коли Дороті і Роберт почали сперечатися.


Дороті залишила книгу Ліз у вантажівці. "Гамлет", пояснила вона. Вона готувалася до випускних іспитів і привезла з собою добре зачитаний тому з коментарями. “У мене було повно речей для пікніка, і Дороті сказала, що візьме книгу. Але це вилетіло у неї з голови. Ліз сказала їй, щоб вона не хвилювалася; вона все одно була не в настрої працювати. Але Роберт схопився і сказав, що сам розбереться. Потім Дороті відпустила якесь кисле зауваження з приводу того, що він робить що завгодно для будь-якої жінки в спідниці. Ліз припустила, що це повинна була бути жарт, але нічого не вийшло, оскільки вона примудрилася образити і Ліз, і Роберта одночасно.


Роберт запитав її, що вона мала на увазі. Дороті махнула рукою і сказала: "Чому б тобі просто не сходити за цієї чортової книгою?' Щось в цьому роді. Потім вона сказала йому, що він повинен пробігти підтюпцем всю дорогу до паркування. 'Скинь трохи цього жиру. Дивись, у нього з'являються цицьки ".


Ліз зніяковіла через Клер. Роберт сердито побіг геть, а Дороті похмуро повернулася до свого журналу.


Ліз зняла шорти і розстебнула робочу сорочку, під якою було надіто бікіні. Вона відкинулася на теплий камінь і закрила очі, намагаючись не заснути (денний сон - табу для страждаючих безсонням). Клер, з якою у Роберта відразу ж зав'язалася дружба по дорозі на пляж, здавалося, більше всіх на світі хотіла, щоб він повернувся. Після того, як він пішов через півгодини, вона встала і сказала, що піде його шукати. Ліз спостерігала за дівчиною, поки вона йшла до високих, выветренным скель. Відразливі і зачаровують скелі, здавалися твердими, як полірована кістка. Вони нагадали їй жовтий череп, що лежить на лабораторному столі в шкільному класі біології.


Ліз помітила Клер, що стояла в гирлі каньйону приблизно у чверті милі від пляжу. Потім вона зникла.


"І я раптом подумала," розповіла Ліз Колеру, " де всі? Що відбувається? Я відчула себе дуже стурбованою. Я взяла свою сумочку й подалася до того місця, де, як я бачила, зникла Клер. Потім вона побачила попереду себе кольорову спалах. Вона вирішила, що це жовтий колір, під колір шорт Клер, і, залишивши Дороті, поспішила в каньйон. Ліз заглибилася в ущелині приблизно на сотню ярдів, коли виявила кров.


"Кров?"


Це було прямо за межами печери. Коли вхід був закритий ланцюгом, але стовп, що утримує ланцюг, був вирваний із землі і відкинутий в сторону. Вона подумала, що ні за що не ввійде всередину. Але вона опустилася на коліна і заглянула в прохід. Повітря було прохолодним, пахло мокрим каменем, глиною і цвіллю.


Потім вона відчула над собою тінь. Величезний чоловік з'явився всього в декількох футах від неї і став позаду неї.


"Майкл?" Запитав Колер.


Ліз кивнула.


Грубек завив, як тварина. Тримаючи в руках закривавлений камінь, він подивився прямо на неї і закричав: "Sic semper tyrannis!"


Річард Колер підняв тонку руку, показуючи, щоб вона почекала. Він зробив свою першу запис за вечір.


"Ти не думав про те, щоб знайти доглядача парку?" Запитав Колер.


Ліз раптово розлютилася. Чому він запитав її про це? Таке питання ставили адвокати та поліція. Думала я про те, щоб шукати рейнджера? Ну, заради Бога, хіба ми не завжди надходили б по-іншому, якби могли? Хіба ми не перебудували би всю нашу життя? Ось чому час, звичайно, не повертається назад — щоб зберегти наш розум.


“Я думав про це, так. Але я не знаю, я просто запанікував. Я побіг до печери".


Всередині було не зовсім темно. В тридцяти-сорока футах над нею струмували промені блідого світла.


Стіни піднімалися прямо до склепінчастої даху, повної сталактитів. Ліз, захекана й перелякана, притулилася до стіни, щоб не впасти. Якийсь пронизливий стогін наповнив повітря. Це було схоже на шум вітру в очереті, як ніби хтось імітував гобой. Жахливо! Вона подивилася на слід біля своїх ніг і побачила ще більше крові.


Потім Грубек вислизнув з печери. Ліз повернулася і побігла стежкою. Поняття не маючи, куди вона йде, на самому справі не думаючи, вона просто втекла. Вибравшись з головного залу, вона побігла по довгому коридору заввишки близько восьми футів. Грубек був десь позаду неї. На бігу вона помітила, що тунель стає все менше. До теперішнього часу він зменшився до шести футів, а борти почали змикатися. Одного разу вона врізалася в камінь, порізавши лоб і залишивши шрам, який все ще залишався. До того часу простір звузилося до п'яти футів, і вона бігла, пригнувшись. Потім чотири фути. Незабаром вона вже повзла.


Попереду тунель ставав ще менше, хоча по іншу сторону дуже вузького отвору він, здавалося, розширювався і ставав яскравішим. Але втекти цим шляхом означало б проповзти по тунелю висотою не більше дванадцяти дюймів. А Грубек йшов прямо за нею.


“Думка про те, що я, ну, буду ось так гола перед ним. Я маю на увазі, в одному купальнику... Я не могла цього зробити. Я повернулася наліво і проповз через вхід побільше ".


Там було темно, абсолютно темно, але вона відчула циркуляцію холодного повітря і припустила, що це велике приміщення. Вона залізла всередину, намацуючи шлях по гладкому підлозі. Озирнувшись, вона побачила вхід — він був трохи світліший, ніж навколишні стіни. Повільно потемніло, потім знову стало менше темно, і вона почула шиплячий звук. Він був з нею у цій маленькій печері. Вона лягла плазом на землю і, схлипуючи, прикусила палець, щоб мовчати.


“Ти поняття не маєш, що таке шум, поки не побуваєш в подібному місці. Я був впевнений, що моє серцебиття або шум крові у вухах видадуть мене. Мені здається, я чула, як мої власні сльози падають на підлогу печери ".


Все це час Грубек метушився навколо неї. Він пройшов повз неї на відстані не більше п'яти футів. Потім зупинився, понюхав повітря і пробурмотів: “Тут жінка. Я відчуваю запах її кицьки."


Ліз побігла. Вона більше не могла цього терпіти. “Я видерся до отвору і повернув назад по вузькому коридору, тим шляхом, яким прийшов. Тобто, я думав, що повернув. Але чомусь я звернув не туди.


У якомусь сенсі це була удача. Тут було краще освітлено, а дах печери була високою. Вона побачила викинуті сигарети і пивні банки, що наштовхнуло її на думку, що вона прямує до виходу. Вона продовжувала рухатися до світла.


“Потім я відчув подих вітерця і далеко попереду почув звук води, що біжить. Я побіг туди так швидко, як тільки міг. Потім я завернув за ріг. Там я і знайшов тіло ". Вона подивилася крізь запітнілі вікна у двір, тепер наповнений поривчастим вітром. “Спочатку я цього не дізналася. Там було дуже багато крові".


17


Роберт Гіллеспі лежав на підлозі печери.


“Він був скручений, як лялька, і у нього була величезна рана в голові. Але він не був мертвий".


Вона взяла Роберта за руку і нахилилася ближче, переконуючи його продовжувати дихати. Вона сказала, що їй допоможуть. Але потім вона почула кроки. В десяти футах від них стояв Хрубек і дивився на них. Він цинічно посміхався і щось бурмотів.


"Він говорив," сказала Ліз Колеру, "про заговорщиках".


Отшатнувшись, Ліз приземлилася на свою сумочку. Всередині вона намацала ніж. Вона спакувала його для пікніка, пояснила вона, загорнувши в паперовий рушник і поклавши в свою сумку, щоб ніхто наосліп не поліз в кошик для пікніка і не порізався. Вона витягла його і відірвала рушник від леза — це були дуже гострі чиказькі столові прилади довжиною дев'ять дюймів. Вона вказала їм на Грубека і веліла йому триматися подалі. Але він просто продовжував насуватися на неї, повторюючи: "Sic semper tyrannis!" знову і знову. У неї здали нерви. Вона впустила ніж і побігла.


"Це був той ніж, яким він користувався?" Запитав Колер. “Я пам'ятаю, що читав, що жертва була не тільки побили, але й зарізана. Їй також завдали сексуальні каліцтва".


Через мить Ліз відповіла: “Роберт був важко поранений, але, ймовірно, міг вижити. Згідно зі свідченнями на суді, вони думають, що він оговтався від ударів каменем. Він помер від ножових поранень ". Вона помовчала. “ А нанесення каліцтв? Так, Грубек вдарив Роберта ножем в пах. Кілька разів.


Всього в п'ятдесяти метрах Ліз знайшла вихід і пролізла через нього. Вона впала на землю і перевела подих. Потім вона попрямувала в каньйон. Але, пробігши всього дюжину ярдів, вона зупинилася з сильною судомою в боці. Грубек був у двадцяти чи тридцяти метрах позаду неї. Він говорив: “Іди сюди. Ти дуже красива жінка, але що це у тебе за волосся? Мені не подобаються твої волосся в такому вигляді. Що це в тебе на голові?"У неї на волоссі було трохи крові Роберта. Це засмутило Грубека. Він був дуже злий. Вона припустила, що він турбувався, що це доказ. "Що ти з собою зробила?" - крикнув він. - Це не модно. Тобі не слід було цього робити!


Він ступив до неї, і вона впала на коліна, перекотившись під виступаючий виступ висотою близько півтора футів. Вона йшла назад в скелю футів на шість, і там вона втиснулася, тремтячи від холоду і борючись з панікою через ув'язнення. Поки вона дивилася на стежку, здалися його ноги. На ньому були черевики. Величезні. Кінчики крил. Це здивувало її. З якоїсь причини вона чекала, що він буде босоніж, з довгими жовтими нігтями на ногах. Їй стало цікаво, чи вбив він людину з-за взуття. Потім він нахилився і ліг на живіт.


“Хороша спроба", - продовжував він повторювати. 'Іди сюди. Ти Єва, чи не так? Прекрасна леді. Слід було б збрити ці гребаные волосся ".


Вона відсунулася як можна далі, утиснувшись особою в камінь. Коли він намацав її, вона закричала, і пронизливий звук власного голосу оглушив її слух. Він теж закричав, вимагаючи, щоб вона стулила пельку. Він хрокнув і знову спробував схопити її. З величезним зусиллям він витягнув руку вперед. Кінчик його середнього пальця ковзнув по її стегна. Це були єдині частини їх тіл, які були досить близькі, щоб стикатися. Ліз відчула, як легкий слід від його мозолястою шкіри перемістився до її коліна. Відчуття було подібно опіку, і воно залишалося пекучим, навіть коли Хрубек встав і зник.


Ліз лежала, схлипуючи і борючись з нападом клаустрофобії. Де він? вона задавалася питанням. Наважиться вона піти? Минуло півгодини з тих пір, як вона зникла з пляжу. Вона знала, що Оуен ще не приїхав, але Порція і Дороті, можливо, прийшли її шукати. Клер теж має бути десь поблизу.


Вийшовши на вулицю, вона помітила, що почав накрапати дощ на кам'яну доріжку.


“Я почав виштовхувати себе назовні. Потім я почув дві речі. Одна була голосом Грубека. Він був дуже близько і розмовляв сам з собою. Іншим звуком був грім ".


Земля здригнулася. Вона хвилювалася, що скеля над нею може зрушитися і застати її там, де вона лежала. Але цей страх незабаром змінився більш насущним — що вона потоне. Величезні потоки води раптово ринули вниз по руслу, і печера почала заповнюватися.


Вона присунулася ближче до отвору. Якби Грубек знову просунув руку всередину, він легко міг би схопити її. Її голова була нахилена вбік — тільки так вона могла поміститися у вузькому просторі, — і вона кривила рота, відчайдушно хапаючи ротом повітря. Незабаром брудна вода затопила її обличчя, потекла по губах. Вона виплюнула її і почала задихатися. Знову грім, нові потоки води, обрушуються на камінь. Вона рвонулася до отвору, але не змогла просунутися вперед. Борючись з напором води, вона, нарешті, подолала протягом досить далеко, щоб виставити руку за межі печери. Наосліп вона вхопилася за камінь і підтяглася до нього.


“Потім камінь зрушив. Це був зовсім не камінь, а черевик. Я швидко відступив, але величезна рука схопила мене за зап'ястя і витягла назовні ". Ліз відвернулася від Колера. "Мій купальник зачепився за камінь і порвався".


Вона була напівголою. Але у неї не було вибору — вона не могла більше залишатися в печері. Вона згадала, як подумала, що хотіла б, щоб у неї вистачило сміливості вибрати смерть від утоплення, а не бути згвалтованої і убитої цим божевільним. Коли її витягали з печери, її розум наповнився образами величезних рук Грубека, ощупывающих її груди і проникаючих між ніг. Вона заплакала.


Потім чоловічий голос вимовив: “Все в порядку, мем, все в порядку. В чому справа?"


Вона впала в обійми доглядача парку.


Притулившись до скелі під проливним дощем, вона розповіла йому про Роберта і Грубеке. Він почав задавати питання, але Ліз не могла зосередитися. Все, що вона могла чути, - це жахливий виття, наповнив повітря. Здавалося, він виходить з самої землі, резонуючи від скель, стаючи все тонше і тонше, неможливо тонкої, нестійкою нотою, яка, тим не менш, відмовлялася припинятися. "Що це таке?' Я запитав. 'Припини це. О, заради Бога".


І незабаром це сталося, пояснила Ліз психіатра.


Бо, як Ліз дізналася всього кілька митей опісля від іншого рейнджера, підземний струмок, набряклий від дощу, розлився по печері, де Ліз знайшла тіло Роберта — печері, де весь цей час перебувала Клер. Цей звук був криком дівчини про допомогу, заглушеним піднялася водою, в якій вона потонула.


Різко зупинивши вантажівка і погасивши фари, Оуен Атчесон озирнувся по сторонах, оглядаючи цей сумовитий ділянку пустельної дороги.


Він витягнув пістолет з кишені і вийшов на галявину, посвітивши ліхтариком на курну узбіччя. Велосипед Грубека лежав на боці, і навколо нього були сліди. У деяких з них він дізнався черевики божевільного, але інші були йому незнайомі. Було ясно, що в якийсь момент Хрубек сів на землю — на краях його п'ят залишилися глибокі порізи, а на стегнах - широкі вм'ятини бруду на узбіччі шосе.


Він не міг збагнути, що тут сталося. Він зауважив, що велосипедні сліди знову повели на захід по шосе 236, але все одно уважно вивчав поворот, намагаючись отримати більш чітке уявлення про те, як працює мозок Хрубека. Неподалік він побачив зарослу травою під'їзну дорогу; стежка зникала в лісі. До неї вели сліди шин, деякі свіжі.


За ним була довга дорога, спускавшаяся крізь дерева, кущі, високу траву, виноградні лози, туман. Там, де стежка знову ставала рівною і зникала в темних тінях лісу, в кущах кострубато стояла машина. Оуен посвітив у його бік ліхтариком, але відстань була надто велика для освітлення; все, що він побачив, - це неясне зображення автомобіля. Він прийшов до висновку, що це був занедбаний халк, тому що він здавався двоколірним; в Детройті їх перестали виробляти давним-давно. Він не став обтяжувати себе подальшим оглядом машини, а повернувся на дорогу і повільно поїхав на захід, перевіряючи кожні сто ярдів або близько того, не ковзає чи велосипедний протектор.


І знову обмірковую найбільшу проблему цього вечора.


У нього не було моральної дилеми. О, у Оуена Этчесона не було абсолютно ніяких етичних труднощів з тим, щоб підійти прямо до Грубеку і пустити йому кулю в лоб. Ні, це було просто практично, про що Хавершем нагадав йому в кабінеті Адлера: як він міг вбити Майкла Грубека, не втративши ліцензії і не потрапивши сам у в'язницю.


Якби Грубек був засудженим злочинцем, Оуен було б легше пережити це. Тікаючі злочинці за законом можуть бути вбиті пострілом в спину (тепер Оуен примружився, по пам'яті зачитуючи правила Кримінального кодексу штату). Але Грубек не був злочинцем. Хоча присяжні прийшли до висновку, що він насправді вбив Роберта Гіллеспі, винесений вердикт був невинний через неосудність.


Це означало, що було тільки два виправданих способу вбити Грубека. По-перше, піддатися його нападу в місці, з якого Оуен не міг розумно втекти: в закритій кімнаті, заблокованому тунелі, на мосту. По-друге, зловити Грубека в будинку Атчесонов, де Оуен міг легально застрелити його без провокації і не мати нічого, крім незручною поїздки в поліцейське управління, щоб довести це. І, можливо, навіть не цього.


Потрібно було розробити один з цих сценаріїв. Але він все ще був занадто далеко від своєї жертви, щоб зрозуміти, як саме. Ні, тепер нічого не залишалося, як продовжувати шлях, повільно ведучи машину крізь туманну ніч, серед цієї тривожної невизначеності — не цілі, а коштів. Він піддався настрою бою, думаючи виключно про механіку вбивства: який постріл буде найбільш ефективним? Який пістолет йому слід використовувати? Як далеко людина такого зростання, як Хрубек, зможе втекти зі смертельною раною? (Як капський буйвол або ведмідь, лякаюче довгий шлях, здогадався він.) Невже Хрубек сам вистежував своїх переслідувачів? Невже він навіть зараз розставляє ще одну пастку зі сталевими щелепами? Або щось більш смертоносну? З часів служби в армії Оуен знав величезну різноманітність мін-пасток, які можна створити з бензину, нафти, добрив, цвяхів, інструментів, дощок, дроту.


Він міркував про це, коли проїжджав повз старої придорожньої заправки і універсального магазину, закритих і темних. Він зменшив швидкість і уважно оглянув дорогу. Станція, очевидно, теж привернула Хрубека; протектори велосипеда згорнули на під'їзну доріжку. Оуен проїхав вантажівка повз стоянки і зупинився дуже повільно, щоб не взвизгнули відвологлі гальма. Він дістав з кишені пістолет і, переконавшись, що затвор все ще при ньому, вибрався з вантажівки.


Він помітив у передній частині будівлі, поруч з одним з насосів, коробку пончиків, наполовину пустий. Він здавався трохи занадто помітним — як ніби його залишили тут, щоб заманити переслідувачів в пастку, — і коли Оуен підійшов до задньої частини будівлі, він йшов дуже тихо. Так, вікно було розбите, а засув не засунутий. Він повільно вдихнув, щоб заспокоїтися, потім штовхнув двері — швидко, щоб петлі не скрипіли, — зробив крок всередину і відразу ж вийшов з дверного отвору.


Стоячи нерухомо, він дозволив очам звикнути до напівтемряви. Його рот був широко відкритий — солдатський трюк, що дозволяє приглушити гучний вдих, якщо він злякається. Коли протягом повних п'яти хвилин він нічого не чув, він, пригнувшись, пройшовся між полицями, заставленими автозапчастинами та засмальцьованими картонними коробками.


Фут за футом Оуен обстежив задню кімнату магазину і не знайшов ніяких слідів Хрубека. Через відчинені двері і розмазану скло за нею він побачив шосе. Повз проїхала машина, і світло залило все навколо, створюючи тисячі тіней, які металися зліва направо, зливаючись, а потім знову розчиняючись у темряві. Фари приглушили його нічний зір, і він почекав п'ять хвилин, поки не зміг бачити досить добре, щоб продовжити.


Оуен знайшов ще одну порожню коробку з-під пончиків. Цукрова пудра і кориця були розкидані по підлозі. Він попрямував до вузького дверного отвору, що веде у вітальню. Раптово він зупинився, прислухаючись до гуркоту. Звук ставав все голосніше. Зовні замиготіли вогні, позначаючи старі бензоколонки. Оглушливий вибух з вихлопної труби вантажівки наповнив повітря, коли водій перевів двигун на підвищену передачу, з'їжджаючи з довгого ухилу шосе. Вантажівка з гуркотом промчав мимо.


Оуен частково прикрив очі, щоб захистити їх від світла.


Саме тоді він швидше відчув, ніж побачив, рух. Він в тривозі відкрив очі і втупився на темну постать, качнувшуюся в дверному отворі. Перш ніж вона досягла його, він відскочив назад. Але він прорахувався і, спіткнувшись об металевий стіл, впав горілиць, впустивши пістолет. Падаючи, він вдарився головою об сталевий край і, оглушений, лежав на бетонній підлозі, в той час як темна постать нападника заповнила дверний отвір, не більше ніж у трьох метрах від нього.


Надить до себе глянцевий вантажівка стояв на під'їзній доріжці, як блакитний дорогоцінний камінь.


“Це доставить мене в Риджтон в найкоротші терміни. Не сумнівайся, часу зовсім немає".


Про прекрасний вантажівка, я міг би посидіти на твоєму сидіння, поки прекрасна дочка священика сидить на його члені ...


Від старої заправної станції Хрубек виїхав на велосипеді на довгу, посипану гравієм під'їзну доріжку, на якій зник автомобіль 4x4, в якому перебували жінка і її дочка. Він не бачив ніяких вогнів і припустив, що їх будинок, повинно бути, знаходиться в півмилі або більше від шосе. Він повільно брів по полю поруч з під'їзною доріжкою, зупинившись, щоб дістати останню пастку своєї полотняної сумки і заховати її під пучками високої трави. Він продовжив шлях, несучи велосипед з собою, розмірковуючи. Що це за вантажівка! Навіщо мені йти повз магазину бі велосипедів, щоб купити гребаной бі велосипед, коли я можу водити вантажівку?


Він зупинився, взявся обома руками за заднє колесо і розправив плечі. Як метальник диска, він двічі розвернувся і відправив велосипед в політ по повітрю; той впав у зарості рослин в тридцяти метрах від нього. Він був розчарований, що машина не вибухнула при ударі, хоча поняття не мав, чому це повинно було статися. Він продовжив шлях по під'їзній доріжці, думаючи не стільки про вантажівці, скільки про красивих волоссі жінки. Це те, що заінтригувало його найбільше. Він припускав, що у неї є груди, він припускав, що у неї є кицька, він припускав, що у неї маски на очах. Але що його так захопила, так це її волосся. Це нагадало йому про його власних волоссі до того, як він їх повністю обрізав. Коли він це зробив? Сьогодні ввечері? Ні, в минулому році. І навіщо? Він не міг згадати. Напевно, мікрофони.


Грубек пройшов півмилі, поки не опинився на тому місці, де зараз стояв, — на під'їзній доріжці поруч з будинком. "Тепер будь розумнішим", - серйозно сказав він собі. Під цим він розумів: у неї був би чоловік. Жінка з такими м'якими волоссям і ніжним обличчям не стала б жити одна. Вона була одружена з великим чоловіком з холодними очима — змовником, як той кульгавий ублюдок з собакою.


Він присів і підійшов ближче, ховаючись в заростях ялівцю, роса просочила його комбінезон. Він подивився на триповерхову будівлю в колоніальному стилі. Вогні були золотистими, доглянутий сад був повний стебел індійської кукурудзи і товстих гарбузів на полозах, сам будинок був солідним, симетричним, рівним, як у книжці з картинками, його червона парадні двері прикрашена вінком із сухих квітів.


Він відвернувся і став розглядати блискучий вантажівка на під'їзній доріжці. Поруч з ним стояв жовтий спортивний мотоцикл. Він смутно пам'ятав, що кілька разів катався на велосипеді в коледжі, і згадував, що був схвильований та наляканий цим відчуттям. Мотоцикл виглядав дуже красивим, яскравим і пружним. Але вантажівка полонив його першим, і він продовжував заволодівати його серцем.


Грубек підійшов до будинку і, стоячи надворі, заглянув у вікно. Він відчув гіркий присмак фарби там, де його губи притиснулися до підвіконня. Крізь товсту сітку і ще більш товсте скло він міг бачити кухню. Там була вона! Жінка з чудовим волоссям. Так, вона була красива. Набагато гарніше, ніж вона здалася на заправці. Вузькі сині джинси, біла шовкова блузка... І волосся, каскадом спадаючі на плечі — ніяких головних уборів, тільки сплутані м'які світле волосся. Дочка була повніше і носила товсту толстовку з рукавами, що звисають на руки. Третя жінка в кімнаті була темноволосою, з напруженим і спекотним особою. Вона зовсім не сподобалася Грубеку. Жінки на мить зникли з виду. Двері кухні відкрилася. Мати і дочка виносили коробки з дому. "Остання завантаження", - сказала жінка. "Скоро повернуся".


Високим нервовим голосом дівчинка сказала: "Мама, я втомилася".


“ Це церковний аукціон. І ти зголосився допомогти.


"Мама," безнадійно повторила вона.


Хрубек подумав: "Не хникай, маленький ублюдок".


Він почув дзвін. Він примружив очі в темряву під'їзної доріжки. О, ні! Ключі від вантажівки! Його вантажівка! Вони забирали його. Він встав і напружився, щоб стрибнути на під'їзну доріжку. Спостерігаючи, як вони завантажують коробки в кузов вантажівки, він гойдався взад-вперед, змушуючи себе діяти.


"Побачимося пізніше, Метті".


"Поки", - крикнула темноволоса жінка і повернулася на кухню. Через вікно Грубек побачив, як вона взяла трубку. Симпатична жінка та її донька, плаксиве маленька погань, забралися у вантажівку. Грубек не міг поворухнутися; якби він вийшов з укриття, жінка по телефону покликала на допомогу. Двигун завівся. Охоплений спалахом занепокоєння, Хрубек ледь не стрибнув уперед, але стримався і закрив очі, люто мружачись, поки його голова не закричала від болю і він не відновив контроль. Він присів навпочіпки під кущем гостролиста, листя якого були гострими, як ножі.


Грузовик проїхав повз нього, хрумкаючи гравієм. Коли він проїхав, він відійшов від дому й дивився, як той зникає, і ні мати, ні донька не почули болісного лютого шипіння Хрубека.


З оглушливим гуркотом він вдарив ногою по крилу мотоцикла. Він якусь мить дивився на мотоцикл, потім попрямував до задньої двері будинку. Він тихенько прочинив екран і заглянув у маленьке віконце високо в задніх дверях. Жінка в темному, все ще яка розмовляла по телефону, широко жестикулировала і хитала головою під час розмови. Це навело Грубека на думку, що вона буде кричати. На плиті стояв чайник, від якого на сильному вогні тільки починав виходити пар. Поки він безшумно крутив ручку взад-вперед, перевіряючи, не замкнені двері, Грубек подумав: "Вона п'є чай, це означає, що вона не збирається йти, і найближчим часом її ніде не чекають".


Грубек привітав себе з цією розумною думкою і продовжив діяти розумно — він не відкривав двері і не заходив на кухню до тих пір, поки жінка не повісила трубку і не пройшла через кухню до плити, подалі від телефону.


Оуен Атчесон, у якого оніміло вухо від удару об ніжку стола при падінні, відповз від дверей і, не зумівши знайти свій пістолет, схопив валявшуюся поблизу пляшку содової. Він сильно вдарив ним об підлогу і тримав осколок як ніж. Він присів і приготувався до нападу.


Нападник не рухався.


Оуен почекав ще мить. Нарешті він встав. Оуен схопив з підлоги свій пістолет. Коли він не почув дихання і не побачив жодного іншого руху, він клацнув вимикачем.


Смак Т


Б'є т


Інші C


У люті Оуен стусаном зачинив дверцята старого автомата "Пепсі". "Господи," виплюнув він. Замок був зламаний — безсумнівно, Хрубеком, — і двері, вибита з напівпричепом, коли він з гуркотом проїжджав повз, розчинилися в дверний проріз. Його гнів був так сильний, що він трохи не всадив кулю в пупок дівчини в бікіні на старому вицвілому плакаті, приклеєному до дверей. Він засунув пістолет у кишеню і вибіг на вулицю до своєї вантажівки.


Усього в декількох сотнях футів до заходу він знову натрапив на доріжку, сворачивающую на приватну дорогу або під'їзну алею житлового будинку. З дороги йому не було видно ні одного будинку, і, оцінивши довжину під'їзної алеї і розмір ділянки, він припустив, що сім'я була заможною. Можливо, власники конярського ранчо. Він озирнувся на землю і зауважив, що Грубек покинув під'їзну алею і продирається крізь чагарник. Безшумно ступаючи по ділянках бруду, Оуен пішов за божевільним за расчищенному шляху. Спалах на далекому заході привернула його увагу. Блискавка.


Спробувавши обігнути Грубека, він звернув з під'їзної доріжки на захід, у полі з високою травою тілесного кольору, і рушив на південь. Звідси він міг бачити у чверті милі від себе величний будинок. Хоча було вже пізно, горіло багато вогнів, надаючи приміщенню домашній вигляд.


Але це враження зникло, коли Оуен зауважив один тривожна ознака — кухонні двері були широко відчинені, відкидаючи промінь костяно-білого світла на гравійну під'їзну доріжку, наче хтось швидко вибіг з будинку.


Або, можливо, розмірковував Оуен, він швидко увійшов. І все ще був усередині.


18


Той, хто любить квіти і літературу, не може сумніватися в існуванні Бога. Проте урок, який Він дав нам, ймовірно, не так вже й хороший. Ми бачимо чудеса щодня, це правда. З іншого боку, Бог піклується про всесвіт, і у нього не так багато часу на пасажирів стикаються поїздів, дітей, яких смерть затягують в автобуси, і дорогих друзів, убитих божевільним в державному парку.


"Це," пояснила Ліз Річарду Колеру, - була думка, яку я просто не могла викинути з голови. Протягом декількох місяців після вбивства я повторювала її практично кожному, кого зустрічала. Я впевнена, вони подумали, що я зовсім зійшла з розуму.


Колер ввічливо відкинув у бік її теологію і співчутливо насупився. “Ви втратили двох друзів одночасно. Як жахливо. Я не знав про смерть дівчини".


Ліз довго мовчала. Нарешті вона сказала: “Ні, це не показували в новинах про судовому процесі. Її смерть визнали нещасним випадком".


"Чи можу я запитати?.."


Ліз запитливо подивилася на нього.


“ Ви чули, як хтось кликав на допомогу?


"Що ти маєш на увазі?"


"Клер, я думаю о. Перед тим, як ти побачила Майкла і побігла в печеру, ти чула, як вона кричала?"


Коли Ліз не відповіла, Колер додав: "Це просто здається, що Майкл переслідував її по стежці"... Я маю на увазі, він переслідував її, чи не так?"


Ліз не могла здогадатися про мету його питань. Через мить вона сказала: “Я нічого не чула. Не було ніяких криків".


"По-перше, навіщо їй йти в печеру?"


"Я не знаю".


“Цікаво, чи не так? Можна подумати, що, переслідувана Майклом, вона продовжить бігти по каньйону. Печера - останнє місце, де я хотіла б бути, коли Майкл переслідує мене ".


Вона була запальною. “Я не можу говорити за неї. Очевидно".


“Мені просто цікаво. Пізніше ти думав про це? Молоду дівчину переслідує такий величезний чоловік, як Майкл. Я б подумав, що в якийсь момент вона закричить ".


“ Може, вона і сказала. Може, я її не розчув. Я насправді не...


"Але це було недалеко від того місця, де ви її шукали, чи не так?" Колер наполягав. "Судячи з того, як ви це описали, я—"


"Це було близько до того, де я була, так, але ..." Вона відчула себе підданої перехресному допиту і змусила себе заспокоїтися. “Я не знаю. Може бути, я заблокувала це. Може бути, вона кричала, але я цього не пам'ятаю. Це можливо, чи не так?"


“О, звичайно. Посттравматичний стрес. Дуже можливо".


"Ну, тоді..."


Колер щось сказав, можливо, в якості вибачення, але Ліз не розчула. Вона думала: "Клер". Моя бідна Клер. І уявив собі бліді очі дівчини, волосся, спадаючі на плечі, як вода, білі губи, яким не вистачало помади, яку дівчина дуже соромилася нанести.


Так, вона горювала за Роберту, але смерть дівчинки поранила її найсильніше. Вона не знала, що може бути прив'язана до підлітка. Ліз завжди відчувала певну незручність у суспільстві дітей, навіть своїх учнів. Вона рідко виражалася подібним чином і була схильна думати про бездітності її і Оуена як про обставинах, що склалися. Але правда полягала в тому, що вона просто не хотіла мати сина чи дочку. Вона не могла уявити сім'ю Атчесон на пікніку, суворого Оуена, баюкающего немовляти Енді, її саму, капає суміш на зап'ясті, щоб перевірити температуру. Дитячі душові кабіни. Коляски. Батьківські збори. Незграбні розмови про факти життя...


Але до Клер Ліз ставилася по-іншому. Клер, яку вона шукала. Ліз дивилася на дівчину крізь рідкісну тріщину в стіні далекого часу і бачила в очах студентки і невпевнених манери зображення іншої худенькою, соромливої дівчини з минулих років. Дитина, чий батько був одночасно близький і ненавидів, а мати наважувалася по-справжньому бути тільки тоді, коли її чоловіка не було поруч. Ліз не могла відмовити в таємних прохання про допомогу — як в ті рази, коли дівчинка залишалася після уроку, щоб поставити розумні, але прораховані питання про драмі епохи Якоба, або випадково — занадто випадково — виявляла, що йде поруч зі своєю вчителькою по безлюдному березі річки за школою.


Ліз знову представила особа Клер, коли вона зрозуміла, що психіатр задає їй питання. Він хотів дізнатися про судовому процесі.


"Судовий процес?" тихо повторила вона. “ Ну, я прийшла у будівлю суду раніше...


"Тільки ти?"


“Я відмовився дозволити Оуену поїхати зі мною. Це важко пояснити, але я хотів, щоб те, що відбулося в Indian Leap, було як можна далі від мого будинку. Оуен провів день із Дороті. Зрештою, вона була вдовою. Вона потребувала співчуття більше, ніж я.


У залі суду, коли Ліз вперше побачила Грубека — минуло п'ять з половиною тижнів з моменту вбивства, — він виглядав менше, ніж вона пам'ятала. Він був блідим, болючим. Він поглянув на неї, і його рот скривився в страшній усмішці. Йдучи по проходу, Ліз намагалася не зводити очей з обвинувача, молодої жінки з копицею розпатланих волосся. Весь тиждень вона готувала Ліз до виступу в суді. Ліз сиділа позаду неї, але на очах у Грубека. Його руки були скуті перед собою, і він підняв їх якомога вище, а потім просто дивився на неї, його губи мимоволі ворушилися.


"Боже, це було страшно".


"Це просто дискінезія", - пояснив Колер. "Це стан, викликаний антипсихотичними препаратами".


“Як би те ні було, це було страшенно страшно. Коли він заговорив, у мене ледь не стався серцевий напад. Він схопився і сказав: "Змова!' І "Помста", або щось в цьому роді. Я точно не пам'ятаю."


Очевидно, подібні спалахи гніву траплялися й раніше, тому що всі, включаючи суддю, ігнорували його. Коли вона проходила повз нього, він дуже заспокоївся і запитав її невимушеним тоном, чи знає вона, де він був вночі 14 квітня в 10:30 вечора.


- 14 квітня ?


"Абсолютно вірно".


“ І вбивство сталося 1 травня, чи не так?


"Так".


“ 14 квітня щось значило для вас?


Вона похитала головою. В блокноті Колера з'явилася невелика позначка. "Будь ласка, продовжуйте".


"Грубек сказав: 'Я вбивав когось ...' Я не зовсім цитую. Щось на кшталт: "Я вбивав когось. Зійшла криваво - червоний місяць , і з того самого дня я став жертвою змови — "


"Вбивство Лінкольна!" Колер подивився на неї, піднявши брови.


"Прошу пробачення?"


“ Хіба це не сталося в середині квітня?


"Я думаю, що це було приблизно тоді, так".


Ще одне позначення.


З презирством Ліз помітила швидкоплинну посмішку, яка промайнула на губах Колера, потім продовжила: "Він казав:" Мені вживили пристрої стеження і прослуховування. Мене катували'. Іноді він був бессвязен, іноді говорив як лікар або юрист ".


Ліз була головним свідком звинувачення. Вона принесла присягу, потім сіла у величезне дерев'яне крісло. На сидінні лежала в'язана подушка, і вона подумала, чи не була вона зшита дружиною сивого, сутулого судді. “Прокурор попросив мене розповісти суду, що сталося в той день. І я це зробив."


Її свідчення, здавалося, зайняли цілу вічність. Пізніше вона дізналася, що була в центрі уваги всього вісім хвилин.


Вона боялася перехресного допиту з боку адвоката захисту. Але її не викликали. Адвокат Грубек просто сказав: "Питань немає", і наступні кілька годин вона провела в галереї.


“Все, що я могла зробити, це витріщатися на пластикові пакети, в яких лежав камінь, забруднений кров'ю Роберта, і кухонний ніж. Я сидів у кінці залу суду з Тедом ..." Колер запитально підняв брову. “Він мій колишній студент. Він працює у мене у дворі і в оранжереї. Я сказала всім, кого знала, не приходити на суд. Але Тед проігнорував мене. Він був там весь день, веселий і усміхнений. Ми сиділи разом ".


Перш ніж вона дала свідчення, молодий чоловік знайшов її в коридорі зовні і вручив їй паперовий пакет. Всередині була жовта троянда. Він обрізав шипи і стебло, загорнув його у вологі паперові рушники. Ліз заплакала і поцілувала його в щоку.


"Це було довгий судовий розгляд?" Запитав Колер.


Не зовсім, пояснила вона. Адвокат захисту не заперечував той факт, що Хрубек вбив Роберта. Він покладався на захист про неосудність — Хрубеку не вистачало психічного стану, щоб зрозуміти, що його дії були злочинними. Згідно з правилом М'яка Нагтена, Лис передала Колер те, що вона дізналася під час інструктажу присяжних, смерть стає актом Божим. Адвокат навіть не викликав Грубека для дачі показань. Він представив медичні висновки і свідчення, які були зачитані вголос клерком. Все це було пов'язано з нездатністю Хрубека оцінити наслідки своїх дій.


Все це божевільний час сидів за столом захисту, згорбившись, накручуючи свої брудні волосся між грубих пальців, сміючись і щось бурмочучи, заповнюючи аркуш за аркушем дурної папери крихітними несамовитими знаками і рядками. Тоді вона не звернула ніякої уваги на ці каракулі, але пізніше зрозуміла, що він був не таким божевільним, як здавалося — безсумнівно, саме так він записав її ім'я та адресу.


Був винесений виправдувальний вердикт з причини обмеженої дієздатності. Відповідно до статті 403 Закону про психічне здоров'я, Грубек буде класифіковано як небезпечно несамовитий і буде поміщений на невизначений термін на державну лікарню для щорічного повторного обстеження.


“Я покинув будівлю суду. Потім—"


"А що щодо інциденту зі стільцем?" - запитав Колер, долоні зустрілися, як ніби він плескав у долоні в сповільненій зйомці. "Зі стільцем?"


"Крісло?"


"Він скочив на стілець або стіл".


Ах, так. Це.


Зал суду почав порожніти. Раптом гучний голос перекрив гомін глядачів і преси. Майкл Грубек кричав. Він повалив судового пристава на землю і забрався на його стілець. Брязнули кайдани, і він підняв руки над головою. Він почав кричати. Його очі на мить зустрілися з очима Ліз, і вона завмерла. Охоронці втихомирили Грубек, і судовий пристав виштовхав її з зали суду.


"Що ж він сказав?"


"Сказати?"


“ Коли він був на стільці. Він щось кричав?


“Я думаю, він просто вив. Як тварина".


"У статті говорилося, що він крикнув: "Ти напередодні зради".


"Могло б бути".


"Ти що, не пам'ятаєш?"


“Ні. Я не знаю".


Колер похитав головою. “Майкл відвідував зі мною сеанси психотерапії. Три рази в тиждень. Під час одного з них він сказав: "зрада, Зрада. О, вона напрошується на катастрофу. Вона засідала в тому суді, і тепер вона напрошується на катастрофу. Все це зрада. Єва - єдина. Коли я запитала його, що він мав на увазі, він розхвилювався. Як ніби проговорився про важливому секреті. Він не хотів говорити про це. З тих пір він кілька разів згадував про зраду. У тебе є які-небудь думки про те, що це може означати?"


“Ні. Я не знаю. Мені шкода".


"А потім?"


“ Після суду? Ліз сьорбнула міцної кави. “ Ну, я вирушила в подорож у пекло.


Після того, як галас вщух і Грубек був поміщений у в'язницю в Марсдене, Ліз повернулася до життя, яку вела до трагедії. Спочатку здавалося, що її розпорядок дня практично не змінився — викладати в літній школі, проводити неділі в заміському клубі з Оуеном, відвідувати друзів, доглядати за садом. Можливо, вона була останньою людиною, який помітив, що її життя руйнується.


Іноді вона пропускала душ. Вона забувала імена гостей, які відвідували її власні коктейльні вечірки. Вона могла випадково поглянути вниз, коли йшла коридорами школи, і виявити, що на ній невідповідна взуття. Вона викладала Драйдена замість запланованого Поупа і сварила студентів за те, що вони не прочитали матеріал, який вона ніколи не ставила. Іноді на лекціях і бесідах вона ловила себе на тому, що дивиться на збентежені, спантеличені обличчя, і могла тільки гадати, що ж, чорт візьми, вона тільки що сказала.


"Це було так, ніби я ходив уві сні".


Вона пішла в свою оранжерею і віддалася скорботи.


Оуен, спочатку терплячий, втомився від заціпеніння і неуважності Ліз, і вони почали сваритися. Він проводив більше часу в ділових поїздках. Вона все частіше залишалася вдома, виходячи на вулицю тільки на заняття. Її проблеми зі сном посилилися: для неї не було нічого незвичайного в тому, що вона спала двадцять чотири години поспіль.


Труднощі Ліз поглиблювала Дороті, яка так само безцеремонно вступила у вдівство, як тільки ковзнула на переднє сидіння свого Mercedes SL. Вона була виснаженою і блідою і не посміхалася два місяці. І все ж вона функціонувала, і функціонувала досить добре. Оуен кілька разів приводив її в приклад людини, яка спокійно сприймає трагедію. - Ну, я не схожа на неї, Оуен. Я ніколи такою не була. Прости мене.


Коли в липні Дороті продала свій будинок і переїхала на узбережжі Джерсі, під час їх прощального обіду плакала не вона, а Ліз.


Життя Ліз перетворилася в школу і її оранжерею, де вона зрізала рослини і блукала, як загубився дитина, по вимощеній плиткою доріжці, час від часу її обличчя було вологим, як листя подорожника.


Але поступово їй ставало краще. Якийсь час вона брала Прозак, від якого у неї тремтіли щелепи і пальці, а сни надавали їй вражаючий ефект. Це також посилило безсоння. Вона переключилася на Памелор, який був більш м'яким.


А потім, в один прекрасний день, вона просто перестала приймати таблетки і повісила свій домашній халат.


“Я не можу розповісти тобі, що сталося. Або коли саме. Але я раптово зрозумів, що настав час продовжувати жити своїм життям. І я зробив це ".


"У мене були деякі натяки на те, що марення Майкла пов'язаний з американською історією", - сказав Колер. "Особливо з Громадянською війною... "Sic semper tyrannis" — ось що крикнув Бут після того, як застрелив Лінкольна ".


"Так завжди з тиранами". - додала шкільна вчителька Ліз. - "Це також девіз штату Вірджинія.


“І згадка 14 квітня. Вбивство".


“ Яке відношення Він має до всього цього?


Колер похитав головою. “Майкл дуже неохоче розповідав мені про своїх ілюзіях. Тільки натяки, загадкові фрази. Він мені не довіряв".


“ Навіть ви, його лікар?


“Особливо мені, його лікаря. Така природа його хвороби. Він параноїк. Він завжди звинувачує мене в тому, що я намагаюся витягти з нього інформацію для ФБР або Секретної служби. У нього глибинне оману, але я не можу докопатися до суті. Я думаю, це пов'язано з Громадянською війною, смертю Лінкольна, змовниками. Або з якоюсь подією, яке він пов'язує з вбивством. Я не знаю."


"Чому його помилка так важливо?"


“Тому що це головна причина його хвороби. Це пояснює йому, чому кожен день такий нестерпно важкий. Життя шизофреніка, "читав лекцію Колер, - це пошук сенсу".


А чий немає? Ліз задумалася.


"Зараз це дуже спірне питання", - сказав лікар, додавши, що його самого вважали трохи відступником. Їй здалося, що він був занадто самодовольен, даючи таку характеристику самому собі. “Шизофренія - це фізичне захворювання. Точно так само, як рак або апендицит. Ви повинні лікувати це ліками. З цим ніхто не сперечається. Але я відрізняюся від більшості моїх колег тим, що вважаю, що пацієнтів з шизофренією також можна дуже ефективно лікувати за допомогою психотерапії ".


"Я дійсно не можу уявити Хрубека, що лежить на дивані і розповідає про своє дитинство".


“Фрейд теж не міг. Він сказав, що пацієнтів з шизофренією не слід лікувати за допомогою психоаналізу. Більшість психіатрів згодні. Нинішнє лікування полягає в тому, щоб змусити їх приймати льодяники для мозку — так циніки серед нас називають свої ліки — і змусити їх прийняти реальність, навчити їх робити замовлення в ресторанах і самим прати білизну, а потім відпустити їх на волю. І це правда — розгорнутий аналіз з пацієнтом на дивані, це неправильно для таких людей, як Майкл. Але деякі типи психо- терапії працюють дуже добре. Тяжкохворі пацієнти можуть навчитися функціонувати на дуже високому рівні.


“Більшість психіатрів вважають, що пацієнти з шизофренією бурмочуть незв'язно, що їх маячню не має сенсу. Я думаю , що майже все , що вони кажуть , повно сенсу . Так, чим більше ми намагаємося перевести їх слова в наш образ мислення, тим більш стають безглуздими ці слова. Але якщо ми спробуємо вловити їх метафоричний сенс, то перед нами відкриються двері. Візьміть Наполеона, добре? Це популярний образ шизофреніка. Я не буду намагатися переконати пацієнта в тому, що він не Наполеон. І я б не став просто гладити його по голові і говорити "Бонжур", проходячи повз нього в холі. Я б спробував з'ясувати чому він вважає себе імператором Франції. У дев'яти випадках з десяти на це є причина. І як тільки я це дізнаюся, я зможу почати відкривати двері. У мене були чудові результати з пацієнтами, і деяким з них було набагато гірше, ніж Майклу ". Він з гіркотою додав: “Я тільки проникав у нього, я був майже біля мети... Коли це сталося.


“ Ти говориш так, ніби він невинний.


“Він невинний. Це ідеальне слово для нього".


Вона сердито подумала: "О, хіба добрий доктор не звик, що люди купуються на його товари?" Поступливі пацієнти, які кивають своїми побитими головами і човгають, підкоряючись. Скорботні сім'ї клюють його пихаті слова в пошуках розради, як птахи насіння. Молоді, перелякані інтерни та медсестри. “Як, чорт візьми, - запитала вона, - ти можеш романтизувати його? Він просто набір м'язів, які можуть робити все, що захочуть. Він - машина, що зійшла з розуму.


“Зовсім ні. Майкла мучить нездатність досягти того, ким, як він думає, він може стати. Цей конфлікт проявляється в тому, що ми називаємо безумством. Для нього його ілюзії - милосердне пояснення того, чому він не може бути таким, як весь інший світ ".


“ Ти, здається, хочеш сказати, що його хвороби немає нічиєї вини. Вона махнула рукою в бік проносяться повз хмар. “Ну, торнадо теж, але ми б зупинили їх, якщо б могли. Ми повинні зупинити Хрубека. Хто-то повинен... замкнути його і викинути ключ ". Вона за частку секунди до того, щоб сказати: "Висліди його і пристрель". "Він просто психопат!"


“Ні, це не так. Це зовсім інший діагноз, ніж шизофренія. Психопати добре пристосовуються до суспільства. Вони здаються нормальними — у них є робота і сім'ї, — але вони повністю відірвані від моралі і емоцій. Вони злі. Психопат вбив би вас за те, що ви посіли його паркувальне місце чи не дали б йому десять доларів. І він не став би двічі думати про це. Майкл став би вбивати тільки з тих же причин, що і ти, — наприклад, для самозахисту.


“Будь ласка, доктор. Майкл нешкідливий? Це ви мені хочете сказати?"


“ Ні, звичайно, немає. Але... " Голос Колера затих. “ Пробач. Я засмутив тебе.


Через мить Ліз сказала: “Ні. Ми дивимося на речі по-іншому, ось і все". Але вона сказала це досить холодно.


“Вже пізно. Я витратив свої двадцять хвилин". Він встав і попрямував на кухню. Коли вони підійшли до задньої двері, він запитав: “Одна річ, яка мене цікавить. Чому він пов'язує тебе з зрадництвом? 'Напередодні зради'. 'Помста'. 'Назавжди'. Чому?


“ Ну, я вважаю, тому, що я давала свідчення проти нього. - Вона сплеснула руками, уражена простотою цього висновку.


"Ти думаєш, це все?"


“Я вважаю. Я дійсно не знаю".


Колер кивнув і замовк. За мить його розум здійснив ще один із своїх дивних стрибків, перерваний нервовим дотиком пальця до блідому черепу. “ За містом є автостоянка, чи не так?


Вона подумала, що недочула. “ На автостоянці? Що ти сказав?


“Автомобілі. Дилерський центр".


“Ну, так. Але..."


“Я думаю про великому. Весь освітлений. Дилерський центр Ford".


""Форд Клеппермана", це вірно.


"Де саме це знаходиться?" - запитав я.


“ В півмилі від міста. На шосе 236. Відразу за пагорбами на схід від міста. Чому?


“ Просто цікаво.


Вона чекала пояснень, але їх не було, і було ясно, що інтерв'ю, або допит, або що б це не було закінчено. Колер відкашлявся і подякував її. Вона була вдячна, що він їде; цей візит розлютив її. Але вона також була збита з пантелику. Що такого корисного він дізнався?


І чого ж він їй не сказав?


Вийшовши на вулицю, прямуючи до його машині, вони обидва подивилися на густі хмари. Вітер тепер був лютим і дратівливо тріпав її волосся, кидаючи їх їй в обличчя.


"Доктор?" Ліз зупинила його, доторкнувшись до його кістлявої руки. "Скажіть мені, які шанси, що він на шляху сюди?"


Колер продовжував дивитися на хмари. “Шанси? Шанси такі, що вони скоро знайдуть його, і навіть якщо немає, то він ніколи не забереться так далеко один. Але якщо вас цікавить моя думка, я думаю, вам слід відправитися в той готель, про який ви згадували.


Він на мить глянув на неї, і стало ясно, що його думки були десь далеко, можливо, він бродив зі своєю переляканою, божевільної пацієнткою по кущах і лісах, заблукав на шосе, сидів де-небудь в покинутій хатині. Спостерігаючи, як він йде до своєї машини, вона на мить придушила гнів і побачила в Кольорі амбітного молодого лікаря, яким він і був, жорсткого і відданого. І, безсумнівно, біса розумного. Але вона відчула в ньому щось ще і кілька хвилин не могла зрозуміти, що саме. Його машина зникла на довгій під'їзній доріжці, перш ніж вона зрозуміла. Доктор Річард Колер, вирішила Ліз, був дуже стривоженим людиною.


"Швидка допомога" і поліцейська машина прибутку одночасно, їх сигнальні вогні пофарбували нижню сторону дерев дивним металевим сяйвом. Взвизгнули гальма, і двір заповнився чоловіками і жінками у формі, обладнанням, носилками, електричними коробками, всіяними лампочками і кнопками. Медики потрусили до великого будинку в колоніальному стилі. Поліцейські теж прибирали в кобуру свої довгі ліхтарики на бігу.


Оуен Этчесон сидів на сходах заднього ґанку поряд з кухонними дверима, яка все ще була відкрита. Обхопивши голову руками, він спостерігав, як медики біжать до дверей. Один з них сказав йому: “Ви дзвонили в дев'ять-один-один? Повідомили, що на жінку напали?"


Він кивнув.


"Де вона?" - запитав я.


"На кухні," відповів Оуен, в його голосі чулися втома і зневіра. “ Але ти можеш не поспішати.


"Як це?" - запитав я.


“ Я сказав, що поспішати нікуди. Єдине місце, куди вона піде сьогодні ввечері, - це морг.


ЧАСТИНА 3

Духи померлих


19


“ Хто це? Не Мері Хеддон? Господи, не їх дочка?


"Ні, це не вона".


"Це не Мері?" - запитав я.


- Подивися на неї, заради Бога! Це не Мері.


Але ніхто не хотів дивитися. Вони дивилися на настінний календар, листівки, розбиту чайну чашку, обривки паперу, прилиплі до дверцят холодильника кольору авокадо під магнітами у формі фруктів. Вони дивилися куди завгодно, тільки не на жахливе істота, зв'язаного дротом від дзвоника до кленовому капитанскому крісла. Старший медик обережно ввійшов у палату, звернувши увагу на величезну пляму крові на кахельній підлозі. Він нахилився і вивчив хитромудро зав'язані вузли. Її голова, вільна з-за глибокого розрізу на горлі, відкинулася назад, блузка відчинилися. Незграбні літери, вирізані на її шкірі, різко виділялися на синьо-білої грудей.


"Гребаной бардак", - сказав один з молодих копів.


"Гей, давайте не будемо тут про це говорити", - сказав детектив у цивільному. “Перевірте будинок. Всі спальні".


“Я думаю, Джо і Мері в церкві. Завтра благодійний аукціон, і він голова. Я чула, вони працюють допізна. О, я сподіваюся, що їхня донька з ними. Чувак, я сподіваюся на це ".


“Ну, подзвони їм або візьми машину там. Давай покінчимо з цим".


Увійшов один з поліцейських і подивився на труп. “Господи, це Метті! Метті Селвін. Вона економка Хаддонов. Я знаю її брата".


Нервове кепкування тривало. “О, це погано. Що це у неї на колінах, ця маленька біла штучка?... Господи, якийсь череп або щось в цьому роді. Борсук?"


"Чому сьогодні ввечері?" - поскаржився помічник шерифа. “Шторм буде тут в будь-який час. У Морристауне вже був смерч. Загинуло кілька людей. Ти чув? Чувак —"


Оуен зупинився в дверях і знову подивився на побоїще. Він похитав головою.


"Це ви нам подзвонили, сер?" - запитав детектив, проводячи рукою по своїм волосся з сивиною.


Оуен кивнув і витер піт з обличчя. Зателефонувавши в службу 911, він виглянув у вікно і побачив, що його обличчя вкрите брудом, розмазаний по щокам і лобі, щоб приховати блиск шкіри. Він умився до приїзду поліції. Тим не менш, його носовичок тепер був брудним, і він припустив, що виглядає жахливо. Він розповів про втечу Грубека, про велосипед, який переслідував його тут. Детектив сказав: “Так, сер, у нас було повідомлення про це втечу. Але ми думали, що він прямував на схід".


"Я сказав їм, що це не так", - гаряче заперечив Оуен. “Я сказав їм, що він поверне на захід. Вони не послухали. З самого початку ніхто не сприймав це серйозно. А тепер дивись..."


"Ми також чули, що він був нешкідливий", - з гіркотою сказав детектив, дивлячись на тіло. Потім він глянув на Оуена. "Яка конкретно ваша роль у всьому цьому?"


Він сказав їм, що прийшов подивитися, що робить поліція штату, щоб спіймати втікача, який, судячи з усього, мав зуб на його дружину. Поки він говорив, він зрозумів, що історія була дивовижною, і він не був ані здивований, ані ображений, коли офіцер запитав: "чи Можу я поглянути на ваше посвідчення особи, будь ласка?"


Оуен простягнув свої водійські права та реєстраційну картку свого адвоката.


"Ви не заперечуєте, якщо ми підтвердимо це?"


"Зовсім ні".


Детектив зняв трубку і подзвонив у свій офіс. За мить він кивнув і повісив трубку. Він повернувся до Оуену і повернув посвідчення. "Ви озброєні, сер?"


"Так".


“ Думаю, у вас є дозвіл на носіння вогнепальної зброї, містер Этчесон?


“ Так, знаю. І чотири роки бойового досвіду. Він сказав це тому, що детектив був приблизно його віку і зберігав спокій перед лицем такої бойні, яке приходить тільки від одного — виживання в перестрілках. Детектив, примружившись, зобразив на його обличчі щось на зразок неохочого товариства.


Один з поліцейських просунув голову в передпокій і, не зводячи широко розкритих очей з мертвої жінки, сказав детективу: “Боб, ми дещо знайшли. У нас є сліди мотоцикла. Вони виглядають свіжими".


- Ваш? - запитав детектив у Оуена.


"Ні".


Поліцейський продовжив: “Тільки шолом все ще на землі. Мені здалося—"


Поліцейський, упізнав економку, крикнув з вітальні: “Цей шолом? Він належав їй, Метті. Вона водила "Хонду". Здається, жовту."


- Куди ведуть сліди? - вигукнув детектив.


“Вони йдуть за гаражем, вниз по доріжці, потім до 106-ї вулиці. Вони повертають на південь ".


- На 106-ю? - запитав Оуен. Це дорога на Бойлстон.


“ Звичайно. Він повинен був відправитися на 106-ій вулиці на мотоциклі, він був би там через сорок-п'ятдесят хвилин.


"Бойлстон - найближча станція Amtrak, чи не так?"


Детектив кивнув. “Абсолютно вірно. Зверніть увагу, нам сказали, що він прямував в Массачусетс. Вони думали, що він пішов пішки, але, звичайно, він міг сісти на поїзд. Можливо, він повернувся. Як помилковий маневр, чи знаєте.


"Для мене це має сенс".


Детектив гаркнув сержант у формі, наказавши йому повідомити поліцію Бойлстона про вбивство і відправити дві їхні власні машини на південь по шосе 106. Негайно. Поки копи поверталися до тіла і займалися відбитками пальців і фотографіями з місця злочину, Оуен вийшов на вулицю і обійшов територію в пошуках слідів. Він оглянув горбисті пасовища маєтку, стайню і кілька невеликих сараїв, переобладнаних в гаражі.


“ Ти що-небудь бачиш? детектив окликнув його.


"Неа".


“ Послухайте, містер Этчесон, нам знадобляться ваші свідчення. І я впевнений, що адвокат Френкс, наш обвинувач, захоче поговорити з вами.


"Вранці я був би радий це зробити".


"Я—"


"Вранці," рівним голосом відповів Оуен.


Поліцейський деякий час дивився йому в очі, потім поліз в гаманець за візитною карткою, яку протягнув Оуену. “ Тоді ви мені зателефонуєте? Рівно о дев'ятій ранку?


Оуен сказав, що так і зробить.


Детектив, не звертаючи уваги на службові обов'язки, оглянув Оуена з ніг до голови. “ Я розумію, через що ви проходите, сер. Я сам, можливо, був би схильний відправитися за ним у цю хвилину, будь я на вашому місці. Але моя тобі порада - тримайся подалі від усього цього.


Оуен просто кивнув і подивився на південь, у бік червонуватою димки вогнів, яка, мабуть, була Бойлстоном. Він відступив убік, коли медики винесли тіло жінки за двері. Він дивився на неї, не бачачи стільки темно-зелену сумку, скільки перед своїм уявним поглядом криваво-чорні штрихи літер, вирізаних у неї на грудях.


Слова , які вони вимовляли , були Вічна помста


Він втратив слід на околиці Кловертона.


Еміль знову кружляв по асфальту зигзагами, ведучи за собою свого господаря на буксирі, в пошуках стежки, яку він просто не міг знайти. Навіть Трентону Хеку, який підтримував своїх собак на 110 відсотків, доводилося нелегко.


Велика проблема з вистежуванням на послух полягала в тому, що ви ніколи точно не знали, що у собаки на умі. Можливо, як раз в той момент, коли ви піднесли нюхальний предмет до її носа, собака відчула запах оленя і з криком "Знайди!" він кинувся в погоню за великим самцем, який кілька годин тому трусив неподалік. Собака робила б саме те, що, на її думку, їй було наказано робити, і горе тому дресирувальника, який не зміг би підсунути їй ласощі Bac'n, точно так само, як якщо б він загнав на дерево втікача в'язня. І все ж Хек прокрутив у голові той вечір і не зрозумів, як Еміль міг помилитися. Давай, хлопче, - палко подумав він. Я вірю в тебе. Давай зробимо це.


Еміль попрямував до заповненої водою канаві, але Хек наказав йому повернутися. Йому прийшло в голову, що людина, яка розставляє пастки, також отруює воду, хоча Хека більше турбувало природне забруднення. У нього було правило дозволяти собакам пити тільки домашню воду. (Коли його товариші-солдати хихикали над цим і бурмотіли: "Евіан" або "Пер'є", він говорив їм: "Добре, хлопці, просто поїдьте як-небудь самі в Мексику і пийте з-під крана. Подивимося, як тобі це сподобається. Для твоєї собаки будь-яке місце, яке не є будинком, може бути Мексикою ".) Сьогодні ввечері він дістав з вантажівки банку і дав Емілю випити. Собака жадібно пила. Вони знову рушили стежкою.


Далеко на заході у горизонту німими смугами блиснула блискавка, і пішов дрібний дощ. Хек припустив, що саме це зіпсувало аромат. Раніше він радів дощу, але це було тоді, коли Грубек йшов пішки. Тепер божевільний був на велосипеді, і вони їхали по стежці зовсім іншого типу. Собаки вловлюють три різних запах — запах тіла в повітрі, запах тіла, втиснутого в землю, і запах сліду, який являє собою комбінацію розчавленої рослинності і запахів, виділяються тим, на що може настати видобуток. Дощ посилює і освіжає останні два. Але додайте сильний дощ до запаху, распространяемому по повітрю на асфальті, який битком набитий хімікатами— від яких у собак псуються носи, — і ви отримаєте найгіршу з можливих комбінацій, яку можна відстежити.


"Давай, чому б тобі не злізти з цього чортового байка?" Пробурмотів Хек. “Ти не можеш керувати їм? Як звичайний утікач?"


Еміль уповільнив крок і озирнувся. Поганий знак. Я взяв тебе за твій ніс, хлопчик, а не за очі. Чорт візьми, я бачу краще, ніж ти.


Собака повільно звернула з дороги в поле. З палаючої ногою Хек повів собаку вздовж пошукової сітки, великими квадратами перебіжками перетинаючи землю, повільно рухаючись під керівництвом ліхтарика, побоюючись сталевих пасток. Еміль надовго замовк, обнюхуючи землю, потім підняв ніс. Потім він неквапливо відійшов і повторив процес. По мірі того, як Хек спостерігав за собакою, його почуття марності зростало.


Потім Хек відчув ривок на лінії траси і подивився вниз з надією в серці. Але тут же волосінь обірвалася, оскільки Еміль відмовився від помилкового повідця і повернувся до копання в землі, вдихаючи аромат сільській місцевості і марно шукаючи запах, який, чорт візьми, міг зникнути назавжди.


Батько Майкла Грубека був сивочолим, похмурим людиною, який з роками був приголомшений розпадом сім'ї. Однак замість того, щоб уникати будинку, як вчинив би інший чоловік, він кожен вечір слухняно повертався з магазину одягу, в якому працював менеджером з офіційною одязі.


І він швидко повернувся — наче боявся, що в його відсутність якась нова епідемія може загрожувати зруйнувати все нормальне, що ще залишалося в його будинку.


Однак, опинившись вдома, він провів виснажливі години перед сном, в основному ігноруючи хаос навколо. Щоб відволіктися, він почав читати книги з психології для мирян і витяги з Книги спільної молитви і — коли ні те, ні інше не виявлялося паліативом — дивитися телевізор, особливо про подорожі і ток-шоу.


Майклу тоді було за двадцять, і він в значній мірі залишив надії повернутися в коледж. Більшу частину часу він проводив вдома з батьками. Грубек-старший, намагаючись зробити свого сина щасливим і, що більш важливо, вберегти від зайвих клопотів, приносив Майклу комікси, ігри Revell, моделі зброї часів Громадянської війни. Його син незмінно сприймав ці подарунки з підозрою. Він відносив їх у ванну нагорі, для проформи занурював у воду, щоб замкнути датчики і мікрофони, а потім прибирав коробки з краплями в свою шафу.


“Майкл, дивись: Кенділенд". Як щодо того, щоб пограти пізніше, синку? Після вечері?"


“Кэндилэнд? Кэндилэнд? Ти знаєш кого-небудь, хто грає в "Кэндилэнд"? Ти коли-небудь зустрічав хоч одну людину в цьому чортова вулицях світі, який грає в Candyland? Я йду нагору і приймаю ванну."


Зі свого боку, Майкл уникав свого батька, як і всіх інших. Його рідкісні вилазки за межі будинку були мотивовані зворушливими завданнями. Одного разу він витратив місяць на пошуки рабина, який звернув би його в іудаїзм, і присвятив три пристрасні тижня цькування стривоженого офіцера по набору персоналу Збройних сил, який не зміг звільнитися від молодої людини, навіть після того, як дюжину разів пояснив, що Армії Союзу більше не існує. Він сів на приміський потяг до Філадельфії, де вистежував привабливу чорношкіру дикторшу і одного разу загнав її в кут на вулиці, вимагаючи розповісти, чи вона була рабинею і подобаються їй порнографічні фільми. Вона отримала судову заборону, який поліція, здавалося, прагнула привести у виконання з усією необхідною енергією, але Майкл незабаром забув про неї.


Суботнім ранком його батько готував сніданок великі млинці, і сім'я їла під такі просторікування Майкла, що його батьки зрештою відключалися від шуму. Мати Майкла, швидше за все, все ще в нічній сорочці, копирсалася в їжі до тих пір, поки не могла більше дивитися в тарілку. Вона повільно вставала, фарбувала губи, тому що саме так роблять справжні леді після їжі, і, витративши кілька гарячкових хвилин на пошуки телегіда або пульта дистанційного керування, поверталася в ліжко і вмикала телевізор. Його батько вимив посуд, потім відвів Майкла до лікаря, чий маленький кабінет знаходився над кафе-морозиво на Мейн-стріт. Все, що Майкл запам'ятав про цю людину, це те, що майже при кожному реченні він вимовляв "Майкл".


“Майкл, що я хотів би зробити сьогодні, так це попросити тебе розповісти мені, які у тебе самі ранні спогади. Ти можеш це зробити, Майкл? Прикладом може бути: Різдво в твоїй родині. Різдвяний ранок, Майкл, в самий перший раз...


“Я не знаю, ублюдок. Я не можу згадати, ублюдок. Я нічого не знаю про Різдво, ублюдок, так чому ти продовжуєш питати мене?"


Майкл говорив "ублюдок" навіть частіше, ніж доктор - "Майкл".


Він перестав відвідувати цього психіатра після того, як страхова компанія його батька відмовилася відшкодовувати сім'ї витрати на подальші візити. Він проводив все більше і більше часу в своїй кімнаті, іноді читаючи історію, іноді надягаючи одяг своєї матері, іноді кричав з вікна на минаючих повз людей. Блідо-блакитний будинок Грубеков став відомим будинком жаху серед дітей Уэстбери, штат Пенсільванія.


Така була його життя протягом багатьох років після виключення з коледжу — жив вдома, здійснював свої божевільні вилазки, вмочав іграшки, їв нездорову їжу, читав історію, дивився телевізор.


Приблизно в квітні, коли йому виповнилося двадцять п'ять років, Майкл пішов у свою кімнату і перестав з ким-небудь розмовляти. Місяць тому він спробував підпалити будинок, щоб заглушити голоси, що доносилися з спальні його матері. У наступну суботу Грубек-старший одягнув свого сина в погано сидить костюм і відвіз його разом з трьома книгами, зміною білизни і зубною щіткою в державну психіатричну лікарню в Нью-Йорку. Він збрехав про прописку в штаті і помістив хлопця в установу згідно з наказом про примусове лікування, розрахованим на сімдесят дві години.


Його батько обняв Майкла і сказав йому, що лікарня стабілізує його стан і зробить його досить здоровим, щоб жити вдома. "Мені потрібно буде подумати про це", - насупившись, відповів Майкл, не знаючи, що це будуть останні слова, вимовлені між батьком і сином.


Повернувшись в Уэстбери, виснажений чоловік зі збитками продав будинок і переїхав на Середній Захід, звідки багато років тому приїхала його сім'я.


Через шість тижнів Відділ виплат Стороннім організаціям лікарні відмовився від спроб розшукати її батька, і Майкл став гостем штату.


Ця лікарня була похмурою - інституційна пустеля, де довгі години переривалися тільки прийомом таблеток, прийомом їжі і шоком. Однак на цьому етапі своєї хвороби Майкл був швидше уклончив, ніж агресивний, і не потребував електрошокового терапії. Таблетки заспокоїли його, і він цілими днями безтурботно сидів у своїй кімнаті, поки у нього не починала боліти дупа, після чого він вставав і дивився у вікна, забрані дротяними сітками, з яких звисали крихітні струмочки жирної пилу.


Раз на тиждень він звертався до лікаря.


“Тобі потрібно приймати ліки"... Ти їх береш? Добре. Бачите, ми прагнемо довести вас до такої міри, щоб ви усвідомили, я кажу про свідоме усвідомленні, що ваші побоювання є функцією вашої хвороби, а не навколишнього вас реальності ... "


Майкл невдоволено бурчав і нагадував собі, що потрібно з підозрою наглядати за цим хлопцем.


Після шести тижнів перебування в лікарні Майклу Грубеку був поставлений діагноз легкого ступеня шизофренії, ненасильственности, можливо, параної, і він був у числі вісімдесяти семи подібних пацієнтів, виписаних, коли лікарня закрила одну зі своїх відділень через скорочення бюджету.


Оскільки Сторонні платіжні системи ніколи не повідомляли Discharge про те, що місцезнаходження батька Майкла невідомо, повідомлення про звільнення було відправлено на вигадану адресу в Валгаллі, штат Нью-Йорк. У день виписки Майкла санітар посадив його на лавку в кімнаті очікування і сказав почекати, поки за ним заїде хто-небудь з членів сім'ї. Чотири години потому Майкл сказав черговій медсестрі, що збирається попрощатися з одним із садівників. Замість цього він безперешкодно пройшов через головні ворота, розпочавши, таким чином, довге і болісне подорож, яке привело його до міста по всьому Східному узбережжю, в лікарні різного ступеня популярності і безчестя, в ідилічну психіатричну лікарню Тревора Хілла і його кохану і зрадницю доктора Енн, в зміїну нору Куперстауна, до смертельних випадків в Indian Leap, в психіатричну клініку штату Марсден, до лікаря Енн. Річард... і нарешті після стількох миль і стільки життів — до дивовижного місця, в якому Майкл опинився сьогодні ввечері: на водійському сидінні чорного тридцятирічного Cadillac Coupe de Ville, мчить зовсім не в бік Бойлстона, а прямо по шосе 236 на захід, до Риджтону, до якого тепер було менше двадцяти миль. Поки він вів машину, з його губ злітали музичні слова:


"Кадилак", жорстка прив'язь... Жорстка прив'язь, верхи на коні... Солдатики, сірі з блакитним..."


На білому кермі його рук залишилися крапельки поту, і він продовжував повторювати собі, яка педаль - акселератор, а яка - гальмо. Іноді він ловив себе на тому, що з'їжджає з центральної лінії і в паніці забуває, на якій смузі йому належало перебувати. Потім, згадавши, він забував, як вирулювати назад на потрібну смугу, і якийсь час їхав по-англійськи, перш ніж поступово повернутися вправо.


Він їхав все далі і далі, зі швидкістю сорок миль на годину в зоні п'ятдесяти п'яти. Він сглатывал, часто стогнав і щось бурмотів собі під ніс, і нічого так сильно йому не хотілося впасти на гладку поверхню м'якого сидіння, сховатися з головою і міцно заснути. Але він цього не зробив. Ні, Майкл залишався випрямленою, як солдат на посту, дивлячись прямо в темряву, де чекали знаряддя його ворога.


Його очі відірвалися від асфальту тільки один раз, щоб поглянути на покажчик з написом "РИДЖТОН, 17 МИЛЬ", потім повернулися на шосе. Він з насолодою вдихнув солодкий запах обігрівача, від якого повітря обдував обличчя. Спогади, які нахлинули на нього цим листопадовим ввечері, подумав Майкл в рідкісному для нього нападі проникливості, пройшли так само далеко, як і він сам. І тепер він думав про те дні давним-давно, коли він сидів у бібліотеці одного з своїх лікарень і співав пісню, яку написав сам. Він згадав, що співав її знову і знову, доки бібліотекар не попросила його зупинитися, і тоді він проспівав її про себе, беззвучно вимовляючи слова одними губами.


Тепер, затишно влаштувавшись в своїй розкішній чорній машині, він знову заспівав її, і заспівав голосно.


“Крутий галс, верхи, столиця спить.

Хлопчаки плачуть-солдатики. Десь плаче жінка.

Крутий поворот, місяць повернулася, і небо в крові.

Я йду на цвинтар, де лежить тіло..."


Майкл направляє чорний ніс машини вниз по довгому схилу і відчуває поступове, плавне прискорення двигуна. Проте несподівано, незважаючи на пишність новознайденої швидкості, незважаючи на свою величезну гордість за оволодіння цією машиною, яка рік тому паралізувала б його жахом, Майкл Грубек починає плакати.


Він втягує гаряче повітря в легені, розпалюючи ридання, і відчуває вологу на своїх широких щоках. В горлі щипає.


Чому я плачу? Майкл задається питанням, ледве усвідомлюючи, що він плаче.


Він дійсно поняття не має. Але десь глибоко в його свідомості є відповідь, що він волає до геніальності людини, що створила цей вишуканий автомобіль. Він оплакує всі милі, які проїхав сьогодні ввечері. І за смутний спогад про жінці в дуже немодною капелюсі на її ідеальною в іншому голові.


За померлих в минулому і за тих, хто скоро помре.


І він плаче про те, що зараз напевно підноситься над згущується грозовими хмарами над його машиною, — про місяці криваво-червоного кольору.


Я йду на цвинтар, де лежить тіло....


20


Ліз заклеювала стрічкою верхній ряд вікон у теплиці, коли нарешті вибухнула гроза.


Її обличчя було в кількох дюймах від скла, коли вона простягла руку, щоб приклеїти смужку до труднодоступному склу. Раптово в вікно вдарила цівка дощу. Вона вивернулася, впустивши стрічку, на мить подумавши, що хтось кинув у скла жменю гравію. Вона мало не скотилася тому зі сходів.


Вона спустилася вниз і підібрала клейку стрічку, оглядаючи небо. Стурбована тим, що вікно може розбитися їй в обличчя, якщо вона продовжить заклеювати, Ліз знову подумала про те, щоб піти — зараз. Але північні вікна, ті, що виходили на шторм, що ще треба зробити.


Десять хвилин, вирішила вона. Вона дозволить собі це.


Знову піднімаючись нагору, вона подумала про те, що Колер порадив їй піти. І все ж вона не відчувала особливої терміновості. Він, здавалося, не особливо турбувався за неї. Крім того, розсудила вона, шериф Риджтона напевно подзвонив би, якби дізнався, що Грубек направляється в місто.


Коли вона ставила Хрестики на квадратиках скла, її погляд впав на озеро і ліс. За ними, ледь помітні з-за дощу, що простягалися величезні сільські простори — мутний горизонт полів, лісів і скель, зникаючих в чорному вітряному небі. Простір місцевості здавався таким безмежним, так чудово здатним стримати інфекцію Майкла Грубека, що нерозумно було думати, що він взагалі зможе підібратися до Риджтону. Неосяжний ландшафт захистив би і її чоловіка; як один з чоловіків міг знайти іншого?


І де був Оуен в цей момент?


В глибині душі вона вірила, що він скоро повернеться. Можливо, навіть до того, як вони з Порцією відправилися в готель. Повертався з порожніми руками, злий і розчарований, тому що упустив свій шанс пограти в солдата.


І ще тому, що він упустив можливість покаятися.


О, Ліз розуміла це з самого початку. Вона знала, що його сьогоднішнє доручення мав негласну мета. Це було частиною складного боргу, який, як він, здавалося, відчував перед своєю дружиною.


І, можливо, так воно і було, подумала вона. Тому що більшу частину минулого року Оуен провів у товаристві іншої жінки.


Він познайомився з нею на конференції з підвищення кваліфікації юристів. Вона була юристом за трастам і нерухомості, тридцяти семи років, розлучена, має двох дітей. Він навів ці факти як докази своєї подружньої невірності; для нього не було юної, жувальної гумки.


Отримав освіту в Єлі.


Cum laude.


"Ти думаєш, мені похуй на її вірчі грамоти?" Ліз кричала.


Коли вона вперше побачила чек MasterCard для готелю в Атлантік-Сіті, датований вихідними, коли він повинен був бути в Огайо по справах, вона була спустошена. Ніколи раніше не стаючи жертвою подружньої зради, Ліз не розуміла, що незаконний секс - це всього лише частина гри в невірність. Існує ще й незаконна прихильність, і вона не була впевнена, що заподіює біль найбільше.


Ще б переспати з сучкой у Палаці Трампа, її високоосвічені стегна стискають стегна Оуена, клацають мови, загальна слина, оголені соски, член і ущелина... Цього було досить. Але Ліз була чи не сильніша вражена думкою про їх сполучених долонях, романтичних прогулянок неспокійному пляжу Джерсі, про те, як вони вдвох сидять на лавці, а Оуен ділиться своїми найпотаємнішими думками.


Суворий Оуен! Її тихий Оуен.


Оуен, з вуст якого їй довелося витягати слова.


Звичайно, багато що з цього було домислами (він засвоїв свій урок і більше нічого не сказав добровільно після того, як випалив РЕЗЮМЕ жінки). Але одна думка про близькість, більш глибокої, ніж секс, призводила Ліз в жах, і її лють через їх таємних розмов і переплетених пальців переросла всі розумні межі. Протягом декількох тижнів після його визнання її мучило відчуття, що вона може в будь-який момент впасти в божевілля — в будь-який час і в будь-якому місці.


За його словами, до того часу, коли вона зіткнулася з ним лицем до лиця, роман був закінчений. Він узяв голову дружини в свої довгі руки, гладив її волосся, похитував подаровані їй сережки (у розпал його зради, з гнівом зазначила Ліз, і в ту ніч викинула прикраси). За словами Оуена, жінка просила його кинути Ліз і одружитися на ній. Він відмовився, вони посварилися, і роман закінчився сумно.


Після перших катастрофічних тижнів, що послідували за цим визнанням, після довгих ночей мовчання, після тих траурних недільних ранку, після нестерпного Дня подяки, вони почали обговорювати це питання так, як це роблять сімейні пари — тактично, потім ухильно, потім розумно. Тепер у Ліз залишилися лише неясні спогади про цих розмовах. Ти надто вимогливий. Ти занадто суворий. Ти занадто тихий. Ти занадто замкнутий. Тобі нецікаво, чим я займаюся. Тобі треба розслабитися в сексуальному плані. Ти дієш як ґвалтівник. Ти ніколи не скаржився... Так, але іноді ти лякаєш мене, я не можу зрозуміти, про що ти думаєш, так, але ти такий впертий, так, але...


Займенник другої особи зустрічається не так часто, як після зради.


Зрештою, вони вирішили подумати про розлучення і на якийсь час розійшлися. У цей період Ліз нарешті зізналася собі, що в їх романі не було нічого дивного. Не зовсім. Те, що у Оуена є адвокат для коханки, що ж, це було шоком, так. Йому не щастило з сильними жінками. За його словами, його кращі відносини до Lis були з молодою в'єтнамкою в Сайгоні під час війни. Він тактовно не став вдаватися в багато деталей, але з запалом описав її як чутливу і скромну. Ліз знадобилося деякий час на переклад і цікавість, щоб зрозуміти, що це означало, що вона була послужливою і самовдоволеною і дуже погано говорила по-англійськи.


Це відносини? подумала вона, засмучена тим, що саме таку жінку шукав її чоловік. І все ж, здавалося, у цьому зв'язку було щось більше. Щось темне. Оуен не став вдаватися в подробиці, і Ліз залишилася будувати здогади. Можливо, він випадково поранив її і залишився з нею вірності, передаючи їй вкрадені пайки і ліки і доглядаючи за нею до одужання. Можливо, її батьком був вьетконговец, якого вбив Оуен. Охоплений почуттям провини, він запропонував деяку компенсацію і закохався.


Все це здавалося Оуену Этчесону надто романтичним, навіть оперним, і в кінцевому рахунку вона приписала цей роман юнацької похоті, а його теплі спогади про неї - ревизионистскому его чоловіка середніх років. Але не можна було заперечувати, що раболепное юне створіння мало для нього певну привабливість. Найбільші тертя між ними - і його найгірші спалахи гніву — виникли, коли вона виступила проти нього. Вона могла б навести сотні прикладів — купівля дитячої, переконання його бути більше сексуальним партнером, пропозицію звернутися до психотерапевта, коли у шлюбі виникають труднощі, менше подорожувати.


І все ж, за іронією долі, його владна сторона справді привертала Ліз. Як би це ні було тривожно, вона не могла цього заперечувати. Вона все ще пам'ятала, як побачила його в перший раз. Їй було за тридцять - вік, в якому більшість риджтонских жінок в кілька разів перевершували себе в якості розумних матерів. Ліз була присутня на засіданні міської ради, де Оуен представляв забудовника, домагається різниці в P & Z. Суворий і непохитний, Оуен Этчесон стояв на трибуні і спокійно витримував натиск розлючених громадян. Ліз ще довго залишалася після своєї власної незначною міністерської процедури і дивилася, як він грає королівського коня. Вона була зачарована його холодною артикуляцією і, спостерігаючи, як він стискає подіум своїми великими руками, дійсно відчула збудження.


Вона організувала випадкову зустріч на парковці після цього, запропонувавши їм обмінятися номерами телефонів. “Хто знає? Може бути, коли-небудь мені знадобиться хороший адвокат".


Через тиждень він запросив її на вечерю, і вона відразу ж погодилася.


На перше побачення він прийшов вимитий і підстрижений, у синьому блейзері і брюках кольору хакі, з дюжиною троянд у руках. Оуен зробив замовлення за неї, непомітно забрав рахунок, тримав відкритими всі двері, через які вона проходила, і завершив вечір цнотливим поцілунком, провівши її до дверей.


Він все робив по інструкції, і вона абсолютно нічого до нього не відчувала.


Після цього він їй не подзвонив, і — незважаючи на короткочасний укол в самолюбство — вона вирішила, що відчула полегшення, не отримавши від нього звісток. Вона випадково зустрічалася з кількома іншими чоловіками, більше не думаючи про аскетичному Оуэне Этчесоне. І ось одного разу в суботу, шість місяців потому, вони зіткнулися в магазині на Мейн-стріт. Він стверджував, що збирався подзвонити, але багато подорожував. "Чому, - дивувався Ліз, - чоловіки думають, що це змушує тебе відчувати себе краще, пояснюючи, як сильно вони хотіли подзвонити, але не зробили цього?"


Поки вони з Оуеном ніяково стояли біля прилавка Ace Hardware, він глянув на білі пластикові трубки, які вона купувала. Вона пояснила, що це для її саду. Потрібна їй якась допомога в установці? Коли вона завагалася, він подивився їй в очі і сказав, що у нього не так вже багато талантів, але є кілька речей, в яких він дуже гарний. Одним з них було сантехнічне справу.


"Добре", - сказала вона.


Вони повернулися в маленьке бунгало, яке вона знімала. Під керівництвом Оуена вони за півгодини підключили іригаційну систему. Коли робота була закінчена, він підійшов до крана, поманив її за собою. Він взяв її руку і поклав на ручку, потім переплів її пальці зі своїми. "Ну що, підемо?" спитав він і включив кран на повну потужність, піднявши вільною рукою її підборіддя і міцно поцілувавши в губи.


Залишок дня вони провели у латунної ліжка Ліз, навіть не потрудившись забратися під блакитні ситцеві покривала, їх брудний робочий одяг був розкиданий по сходах і підлозі.


Вісім місяців тому вони одружилися.


Протягом шести років їхнього спільного життя Ліз часто сумнівалася в їх майбутньому, але вона ніколи не думала, що зрада покладе кінець шлюбу; більш імовірно, вважала вона, що один з них просто збере речі і виїде — можливо, після того, як у пориві гніву він, нарешті, дав їй одну з ляпасів, які був близький до того, щоб завдати їй у минулому. Або після того, як вона наполягла, ні, ніяких компромісів, щоб він обирав між нею і черговими вихідними в офісі.


Так що його роман був безперечним подією. Спочатку вона була повністю готова розлучитися з ним і почати самостійне життя. Спочатку це їй дуже подобалося. Але Ліз Этчесон в глибині душі не була сердитою жінкою, і по закінченні тижнів вона виявила, що їй потрібно нагадувати собі обурюватися з приводу зради. Це рівновага робило ідею знову жити однією менш привабливою. Крім того, він був болісно раскаивающимся, що давало їй дивну владу над ним — єдина перевага, якого вона коли-небудь домагалася в шлюбі.


Це теж практичний питання: Рут Наповнююча Обергет, яка весь цей час хворіла на рак, зрештою померла, і доньки стали спадкоємицями складного стану. Ліз, не цікавилася фінансовими питаннями, виявила, що все більше і більше покладається на Оуена. Зрештою, бізнес і гроші були аспектами його професії, і коли він став займатися управлінням маєтком, пара знову зблизилась.


Їх життя стало простіше. Лис купив 4x4. За домовленістю між сестрами і Рут Наповнююча Обергет, Ліз і Оуен переїхали в будинок Риджтонов з оранжереєю своєї мрії, а Порція отримала кооператив. Оуен купив костюми від Brooks Brothers і модні дробовики. Він їздив на глибоководну рибалку у Флориді і полювання в Канаді. І він продовжував здійснювати ділові поїздки, часто з ночівлею. Але Ліз повірила його клятву вірності. Крім того, міркувала вона, Оуен явно подобалося бути багатим, а гроші, акції і будинок були записані на ім'я Ліз.


Тому, коли сьогодні ввечері — після того, як вони дізналися про втечу Грубека — Оуен постав перед нею, озброєний своїми чорними пістолетами, Ліз подивилася повз його похмурого рота і всепоглинаючої мисливської пристрасті в очах і побачила чоловіка, що намагається єдиним доступним йому способом виправити любов, змінену його власної безпечністю.


"Що ж, благословляю тебе, Оуен, за твоє сьогоднішнє доручення", - подумала Ліз, заклеюючи скотчем останнє вікно. Твої зусилля оцінені по достоїнству. Але тепер поспішати додому, гаразд?


Посилювався вітер. Дощ шмагав по даху і північної стіни теплиці з таким гуркотом, що у Ліз перехопило подих.


Настав час іти.


“Порція! Пішли".


"Мені потрібно зробити ще кілька справ," крикнула вона зверху.


"Оставьих".


Жінка з'явилася хвилину. Ліз деякий час вивчала її і була здивована, побачивши, що в цій сільської одязі, настільки типового для Порції, сестри були дуже схожі.


"Що?" Запитала Порція, помітивши пильний погляд Ліз.


“ Нічого. Ти готова? Ліз простягнула їй жовтий дощовик і натягнула свій.


Порція перекинула рюкзак через плече. Піднявши свій маленький чемоданчик "Крауч енд Фітцджеральд", Ліз кивнула в бік дверей. Вони вийшли на вулицю під дощ, який тепер лив не перестаючи. Раптовий порив вітру зірвав бейсболку з голови Порції. Вона скрикнула від несподіванки і побігла за капелюхом, в той час як її сестра двічі замкнула задні двері, і вони пішли по мокрій доріжці до краю паркування.


Ліз обернулася, щоб подивитися на будинок. З вікнами, забраними хрестиками скотчу, і старої, деформирующейся черепицею, "колоніал" виглядав втомленим від битв, ніби стояв навпочіпки посеред нічийної території. Її погляд був прикутий до оранжереї, коли вона почула, як її сестра запитала: "Що це?"


Ліз різко обернулася. "Боже мій".


Перед ними расстилалось поле з бруду і води глибиною майже у фут, покрывавшее більшу частину під'їзної доріжки і заповнюють гараж.


Вони пробиралися по холодній слизькій воді і дивилися на озеро. Звалилася не їх дамба, а мішки з піском біля причалу — ті самі, які, як Оуен запевнив Ліз, він склав високо й міцно. Піднялося озеро зіштовхнув їх, і вода відступала в струмок за гаражем. Серед виру потік заповнював двір.


"Що нам робити?" Крикнула Порція. Її голос був різким і тривожним; незважаючи на швидку течію, повінь було практично безшумним.


Ліз вирішила, що вони мало що могли зробити. Вода текла через двадцатифутовую пролом — занадто великий, щоб вони вдвох могли перекрити її. Крім того, гараж перебував у низині. Якщо б рівень озера не піднявся ще більше, будинок і велика частина під'їзної доріжки були б у безпеці.


Вона сказала: "Ми йдемо, ось що ми робимо".


"Мене це влаштовує".


Вони увійшли в гараж і забралися в "Акуру". Ліз вставила ключ у замок запалювання. Вона забобонно зупинилася, побоюючись, що через повені закоротило акумулятор або зіпсувався стартер. Вона подивилася на Порцію, потім повернула ключ запалювання. Двигун запрацював і рівно забурчав. Обережно виїхавши на задній хід, Ліз провела машину через потік машин вгору по під'їзній доріжці.


Вони майже вибралися з темної калюжі, навколишнього гараж, коли машину труснуло, і передні колеса, провідні, провалилися крізь гравій у слизьку бруд унизу, де вони марно закружляли, наче потрапили в крижані колії.


Це, згадала Ліз, був її другий турботою.


Він вирулив на своєму BMW з-за повороту на шосе 236 і помчав з Риджтона під пронизливим дощем.


Річард Колер спустився з пагорбів і звернув праворуч, знову прямуючи строго на схід. Ось воно. Ідеальний. Просто ідеально! Він голосно розсміявся, подумавши, що сцена була набагато більш вражаючою, ніж він пам'ятав. Він заїхав на задню стоянку, припаркувався і заглушив двигун. Він розстебнув блискавку на рюкзаку, витягуючи досьє Майкла Грубека — те саме, яке він почав читати раніше цим вечором.


Цей пошарпаний фоліант був написаний шістдесятип'ятирічній доктором Енн Вайнфельдт Мюллер, штатним психіатром психіатричної лікарні Тревор Хілл.


Тревор Хілл був відомим приватним закладом у південній частині штату. Майкл був пацієнтом Енн Мюллер всього п'ять місяців, але її розуміння його важкого становища і покращення стану під її наглядом були надихаючими. Колер міркував, що це була справжня трагедія, що ніхто ніколи не дізнається, наскільки ефективним могло бути звернення Мюллера з Міхаелем Грубеком.


Як і Колер, Енн Мюллер розподіляла свій час між різними лікарнями і випадково зустріла Майкла в невеликому державній установі, де вона працювала з важкими шизофреніками. Вражена його розумом і вражена його незвичайними галюцинаціями, вона провела кампанію за те, щоб зламати двері дорогий клініки Тревора Хілла і прийняти Майкла в якості безоплатного пацієнта. Адміністрація лікарні, віддавала перевагу пацієнтів, які були більш "звичайними", ніж Майкл (тобто здатними оплачувати свої рахунки), спочатку пручалася її зусиллям, але врешті-решт погодилася, в основному з-за її власного авторитету, таланту і впертих манер.


Його перший день пройшов в облягаючому камзолі. Потім він заспокоївся, і лякаюча одяг була знята. Колер знову глянув на записи Мюллера, зроблені в перший тиждень перебування молодої людини в посаді:


Окуляри. ворожий і підозрілий. Боїться удару. ("Ти вдарив мене по голові, ти мертвий ублюдок, не сумнівайся".) Ніяких явних зорових галюцинацій, трохи слухових... Рухова активність екстремальна, часом необхідна стриманість... Афект плоский або недоречний (Пт. почав ридати, коли помітив книгу по американській історії; пізніше Пт. розсміявся, коли його запитали про бабусю по материнській лінії, і сказав, що вона була "одним мертвим покидьком") ... Когнітивне функціонування гарне, але іноді політ ідей вказує на чисто випадкове мислення...


Хоча численні державні лікарні, куди був поміщений Майкл, безсумнівно, злилися воєдино в похмуру кашу спогадів, Тревор Хілл цілком міг приємно виділитися в його пам'яті. В державних установах пацієнти носили брудний одяг і сиділи в сумовитих кімнатах з тупими крейдою або пластиліном для розваги. У багатьох чоловіків і жінок на верхівках були вм'ятини від лоботомії і техніки електросудомної шоку регулярно виводили їх з себе або відправляли в інсулінову кому. Але Тревор Хілл був іншим. На одного пацієнта доводилося набагато більше санітарів і лікарів, ніж у державних лікарнях, бібліотека була повна книг, палати були сонячними, а вікна без ґрат, територія упорядкована акуратними доріжками і садами, а кімнати відпочинку забиті навчальними іграшками та іграми. ЕКС застосовувався час від часу, але основним інструментом лікування були медикаментозні засоби.


Тим не менш, як і у всіх пацієнтів з шизофренією, підібрати правильне ліки та дозування для Майкла було найважливішим завданням. Один молодий ординатор у Тревор-Хілл наївно запитав його, які ліки він брав у минулому, і пацієнт відповів як старанний студент-медик. “О, літій. Як правило, хлорпромазин та його похідні мені протипоказані. Я шизофренік — не помиляйтеся на цей рахунок, — але важливою складовою мого захворювання є маніакально-депресивний психоз. Можливо, ви знаєте це як біполярну депресію. Отже, літій зазвичай був моїм улюбленим ліками ".


Вражений резидент прописав йому літій, і під дією препарату Майкл впав у шаленство. Він викинув телевізор з палати в вікно, вистрибнув за ним і пройшов половину шляху через головні ворота, перш ніж його схопили троє здоровенних санітарів.


Після цього випадку доктор Мюллер особисто взялася за лікування. Вона призначила Майклу навантажувальну дозу Халдола — дозу більшу, ніж йому в кінцевому підсумку було б, але призначену для швидкої стабілізації стану. Йому відразу ж стало краще. Потім почалася тонка настройка, урівноважує ефективність ліків з побічними ефектами збільшення ваги, сухості в роті, неконтрольованого ворушіння губ, які викликають нейролептики, нудоти. Його режим в різний час включав торазин, Стелазин, Мелларил, Мобан, Халдол і Проликсин. Тридцять міліграмів цього, сто того, доведіть до двохсот, ні, краще змішайте. Тисяча вісімсот торазина, ні, давай вище, переходь на Халдол, дев'яносто міліграмів, ну, це те ж саме, що сорок п'ять сотень торазина, занадто багато, як у нього з дискінезією? Гаразд, повернемося до Стелазін...


Мюллер, нарешті, зупинився на тому, що, на думку самого Кольору, краще всього працювало з Майклом: високі рівні торазина. Лікування Майкла складалося з цього препарату робочої конячки і терапії у доктора Енн. Вона зустрічалася з ним кожен вівторок і п'ятницю. І що відрізняло його сеанси у цього психіатра, так це те, що на відміну від багатьох його лікарів у минулому, вона слухала те, що він хотів сказати.


“Ти вже пару раз говорив, Майкл, що турбуєшся про те, що "попереду". Ти маєш на увазі своє найближче майбутнє?"


"Я ніколи цього не говорив", - відрізав він.


“Ти мав на увазі щось попереду, в коридорі? Тебе хтось зіпсував?"


“Я ніколи не говорив нічого подібного. Хтось про мене все вигадує. Зазвичай у всьому винен уряд, виродки. Я не хочу про це говорити".


"Ти маєш на увазі "голову", як ніби це чиясь голова, череп?


Він моргнув і пробурмотів: "Я не можу вдаватися в подробиці".


“Якщо це не голова, може бути, ти маєш на увазі чиєсь обличчя? Чиє?"


“Я, блядь, не можу вдаватися в подробиці! Тобі доведеться застосувати до мене сироватку правди, якщо ти хочеш отримати цю інформацію. Тримаю парі, ти вже це зробив. Можливо, ти знаєш це як скополамін ". Він замовк з усмішкою на обличчі.


Терапія була не більш складною, ніж ця. Як і Колер, Енн Мюллер ніколи не намагалася переконати Майкла в його помилках. Вона порпалася в них, намагаючись дізнатися, що було всередині її пацієнта. Він пручався з завзятістю спійманого шпигуна.


Але через чотири місяці параноїдальний і суперечливий характер Майкла раптово зник. У самій Мюллер виникли підозри — вона почала розуміти, що у Майкла є практична жилка. Він ставав все більш життєрадісним і легковажним. Потім вона дізналася від санітарів, що він почав красти одяг з пральні. Вона припустила, що його явно покращився темперамент був маневром, щоб відвести підозри від крадіжки.


Але перш ніж Мюллер встиг заперечити йому, Майкл почав передавати їй здобич. Спочатку два невідповідних носка. Він простягнув їй з соромливою усмішкою закоханого хлопчика. Вона повернула речі їх власникам і сказала Майклу, щоб він більше не крав. Він став дуже серйозним і сказав їй, що "в даний час не в змозі взяти на себе зобов'язання такого масштабу".


Мова йшла про важливі принципи, продовжив він. "Дуже важливих".


Очевидно, так воно і було, тому що наступного тижня вона отримала п'ять футболок і ще більше шкарпеток. "Я дарую тобі цю одяг", - оголосив він пошепки, потім різко пішов, наче запізнювався на потяг. Роздача подарунків тривала кілька тижнів. Мюллер був набагато менше стурбований самими крадіжками, ніж розумінням того, що означало поведінка Майкла.


Потім, коли вона лежала в ліжку в три години ночі, сталося прозріння. Вона сіла, приголомшена.


В ході довгого, розрізненого терапевтичного сеансу в той день Майкл знизив голос і, відвівши очі, прошепотів: “Причина в тому, що я хочу передати тобі свою одяг. Нікому не кажи. Це дуже ризиковано. Ти навіть не уявляєш, наскільки ризиковано".


Одяг для тебе. Ближче до тебе. Я хочу бути ближче до тебе. Мюллер схопилася з ліжка і негайно поїхала до себе в кабінет, де продиктувала довгий звіт, який починався зі стриманого вступу, рівносильного радісного возгласу психіатра:


Великий прорив вчора. П. Т. висловив бажання емоційного зв'язку з доктором, супроводжуване жвавим афектом.


У міру продовження лікування параноя Майкла ще більше зменшувалася. Крадіжки припинилися. Він став більш товариським і життєрадісним, і йому було потрібно менше ліків, ніж раніше. Йому подобалися сеанси групової терапії, і він з нетерпінням чекав прогулянок, які раніше приводили його в жах. Він почав виконувати роботу по дому в лікарні, допомагаючи бібліотеці та співробітникам садівництва. Майкл, за словами Мюллера, навіть кілька разів водив її машину.


Колер відірвав погляд від звіту і подивився на засипану піском паркування. На заході блиснула блискавка. Потім він прочитав останній запис в досьє, зроблену не рукою Енн Мюллер. Він виявив , що дуже добре уявляє собі сцену, на якій були засновані ці замітки:


Майкл лежить на своєму ліжку, гортаючи книгу з історії, коли в його палату заходить лікар. Він сідає на ліжко і, посміхаючись пацієнту, запитує про книгу. Майкл негайно напружується. Маленькі іскорки його параної починають розгоратися.


“Хто ви, чого ви хочете?"


"Я доктор Кляйн... Майкл, боюся, я повинен повідомити тобі, що доктор Мюллер хворий".


"Хворий? доктор Енн хвора?"


"Боюся, вона не зможе зустрітися з тобою".


Майкл не знає, що сказати. "Завтра?" удається випалити йому, гадаючи, що цей чоловік зробив з його лікарем і другом. “ Я побачу її завтра?


"Ні, вона не повернеться до лікарні".


"Вона покинула мене?“


“Насправді, Майкл, вона не кидала тебе. Вона кинула всіх нас. Вона померла минулої ночі. Ти знаєш, що це значить "померла"?


"Це значить, що якийсь ублюдок вистрілив їй у голову", - відповідає він зловісним шепотом. "Це були ви?"


"У неї був серцевий напад".


Майкл кілька разів моргає, намагаючись осмислити це. Нарешті гірка усмішка з'являється на обличчі пацієнта. "Вона кинула мене". Він починає кивати, як ніби відчуваючи полегшення, почувши довгоочікувані погані новини.


"Ваш новий лікар - Стенлі Вільямс", - заспокійливо продовжує чоловік. “Він чудовий психіатр. Він навчався у Гарварді і працював у NIMH. Це Національний інститут психічного здоров'я. Як тобі такі рекомендації, Майкл? Дуже тямущий хлопець, тобі буде приємно це знати. Він збирається..."


Доктор вдається ухилитися від стільця, який розлітається вщент об стіну зі звуком пострілу. Він вискакує в коридор. Важка дубова утримує двері Майкла близько десяти секунд, потім він закінчує пробиватися в коридор і мчить через лікарню, щоб знайти свого лікаря Енн. Він ламає руку санітарові, який намагається втихомирити його, і врешті-решт вони садять його в пастку, як тварина, - техніка дев'ятнадцятого століття, яка використовувалася в Тревор-Хіллі тільки один раз з моменту його відкриття.


Через тиждень помер його адвокат і психотерапевт Майкл Грубек, і його єдине матеріальне майно — зубна щітка, одяг і кілька книг з американської історії - було відправлено в державну психіатричну лікарню.


Його життя знову була близька до того, щоб перетворитися в нескінченний потік Часу Прийому Таблеток, Прийому Їжі і Шоку. І це було б так само, якби не те, що, просидівши дві години в приймальному покої лікарні, тимчасово забувши про все, він розхвилювався і вийшов через парадні двері. Він помахав на прощання декільком пацієнтам і санітарам, яких ніколи не зустрічав, і пройшов через ворота, щоб ніколи не повертатися.


Доктор Річард Колер зазначив, що дата цього зникнення була рівно чотирнадцять місяців тому; наступній офіційним записом про Майкла Грубеке був звіт про затримання, написаний нетвердою рукою поліцейського в державному парку Індіан-Лип днем 1 травня.


Психіатр відклав убік досьє Енн Мюллер і взяв маленький блокнот, заповнений записами, які він зробив у будинку Ліз Этчесон. Але перш ніж почати читати, він на мить озирнувся на краплі густого дощу, барабанящие по лобовому склу, і задумався, скільки ще йому доведеться чекати.


21


"Де ти це знайшов?" - запитав я.


Під ліжком, на дереві, між ніг Мони Плакси....


Пітер Граймс не відповів, і, до його превеликий полегшенню, директор лікарні, здавалося, забув про питанні.


“Боже мій. Він розмовляє з DMH три місяці? Три довбаних місяці! І подивися на все це. Подивися!" Адлер, здавалося, був чи не більше вражений обсягом паперової роботи, підготовленої Річардом Кольором, ніж вмістом цих паперів.


Граймс помітив, що його бос доторкався до простирадлах досить обережно, немов боявся залишити свої відбитки пальців. Можливо, це було плодом уяви Граймса, але молодому лікарю від цього стало дуже не по собі — в основному тому, що це здавалося гарною ідеєю, яка, як він хотів, прийшла йому в голову раніше, до того, як він залишив свідчення своєї особистості віддрукованими на всіх документах.


Адлер підняв голову, його думки витали десь далеко, і, щоб утриматися від повторного питання, звідки взялися папери, Граймс прочитав з листа, який випадково опинився перед двома чоловіками лицьовою стороною вгору. "Шановний доктор Колер, В доповнення до вашої пропозиції від 30 вересня цього року, ми раді повідомити вам, що Фінансовий відділ Державного департаменту психічного здоров'я в попередньому порядку погодився фінансувати програму стаціонарного лікування осіб з тяжкими психозами у відповідності з керівними принципами, викладеними вами у вищезгаданому реченні ..."


"Чорт би його побрал", - вставив Адлер з таким запалом, що Граймс побоявся відірватися від читання.


“Попередній бюджет у розмірі 1,7 мільйона доларів, що покриває фінансові потреби вашої програми на перший рік, був попередньо затверджений. Згідно з домовленістю, фінансування буде здійснюватися за рахунок існуючих асигнувань державній системі психіатричних лікарень, щоб уникнути необхідності проведення громадського референдуму ".


Але він зупинився, коли Адлер пробурмотів "обійти", як ніби це було непристойністю, і вихопив папірець, щоб самому прочитати останній абзац. “Це повинно підтвердити, що ваша пропозиція має бути схвалена Радою лікарів Державного департаменту психічного здоров'я після вашого остаточного подання шести тематичних досліджень і стенографий, на яких ґрунтувалося вашу пропозицію (Аллентон, Гросс, Грубек, Макміллан, Грін, Ивенески). Представник Правління зв'яжеться з вами безпосередньо щодо часу проведення усних презентацій з цим тематичними дослідженнями ... "


Адлер жбурнув газету на стіл, і Граймс вирішив, що, хоча його параноя з приводу відбитків пальців, можливо, недоречна, директору лікарні слід бути трохи обережнішим. Якби Колер помітив пошкоджені сторінки, він міг би поскаржитися на підозру в крадіжці, чого, як з болем усвідомлював Граймс, був свідок. За півгодини до цього асистент викликав дратівливого прибиральника-слов'янина, щоб той відкрив двері кабінету Колера. Не будучи досвідченим зломщиком, Граймс не став посилати його геть і не помітив, що присадкуватий чоловік став на порозі, з задоволенням спостерігаючи за пограбуванням молодого доктора від початку до кінця.


- Наші гроші. Він отримує наші гроші на додачу до всього іншого! І подивися на це. Подивися на це, Граймс. Він використовує наших пацієнтів, щоб трахати нас! Він продає нас — наших пацієнтів, наші гроші — для своєї програми ".


Адлер схопив телефон і набрав номер.


Дивлячись у вікно, Граймс обдумав план Колера і був вражений і вражений. Колер використовував Майкла Грубека в якості яскравого прикладу того, як його комбінація ліків, божевільною терапії і лікування ресоціалізацією в навколишньому середовищі може призвести до значних поліпшень у хронічних, небезпечних пацієнтів з шизофренією. Департамент психічного здоров'я погодився виділити Колеру багато грошей і дозволив йому створити невелику вотчину — на базі самої лікарні Марсден, ні багато ні мало, за рахунок Адлера. Але, звичайно, якщо б Грубека не захопили тихо, якби він поранив або вбив кого-то, Комісія лікарів DMH скасувала б план Колера як нездійсненний і небезпечний.


Тим не менш, це був чудовий план, подумав Граймс, і він пошкодував, що зіграв роль у падінні талановиту людину, того, хто, ймовірно, був би кращим вибором для закріплення своєї зірки — якщо б, звісно, кар'єра Колера збереглася в цей вечір. Чого, звичайно ж, не було б.


Дощ забрызгивал засмальцьовані вікна. Оглушливе виття вітру закінчився тріском розбитого скла десь у дворі внизу. До пацієнта 223-81 приєдналися ще кілька пацієнтів, і хор переляканих криків заповнив коридори. Граймс неуважно дивився у вікно і намагався не думати про те, як це відіб'ється на пацієнтах, якщо поблизу обрушиться торнадо.


Адлер жбурнув трубку і подивився на нього. “ Його немає в реабілітаційному центрі. Якийсь сучий син попередив його.


“ Хто, Колер? - запитав я.


“ Йому зателефонували пару годин тому. Він на свободі. Прямо зараз він полює за Хрубеком.


"Сам по собі?"


“Він повинен піти один. Він повинен змусити Хрубека повернутися тихим маленьким ягням. Тоді він заявить, що просто підійшов до нього і попросив повернутися додому. І сучий син так і зробить. Після того, як Колер вдарить його електрошокером або пістолетом з транквілізатором... Чорт! Злом."


"Прошу вибачення?" обережно запитала асистентка.


"Охорона сказала, що хтось вдерся в аптеку сьогодні ввечері".


“Вірно. Ну, вони сказали, що це була автомобільна аварія, схоже. Ми не дізнаємося до ранку, пропало чи що-небудь".


“О, чого не вистачає, можеш не сумніватися. Цей сучий син підняв пістолет з транквілізатором. Він збирається..." Адлер виплюнув: "Господи, порівняно з ним Хрубек буде виглядати гребаным маленьким цуценям, яким я завжди його називав. Господи Ісусе".


Граймс знову зобразив рибу, зосереджено жуючи воду, і вголос поцікавився, що вони будуть робити далі.


“ Я хочу бути готовим випередити пресу. Якщо це... Він підбирав слова на всяк випадок, перш ніж сказати: "Якщо ситуація стане критичною—"


“ Якщо це найгірший варіант.


“Так, в гіршому випадку нам доведеться негайно оприлюднити інформацію. Я хочу реліз. Напишіть про це —"


"Прес-реліз?"


“Що ще я міг би мати на увазі? Можеш скласти чернетка? Підмет, дієслово. Підмет, дієслово. Це занадто багато для тебе? І давайте пройдемося по цьому питанню, ти і я. Скажіть, що без відома персоналу, ні, скажімо, без відома адміністраторів і чиновників, приватний лікар з привілеями тут надав Грубеку доступ у всі палати, що дозволило йому втекти. Говори 'з привілеями'; не говори 'присутній'. Давай заплутає ідіотів. Тоді скажи, що це було всупереч ...


“ Непокору?


"— чітких інструкцій про те, що будь-який переклад пацієнтів з секції 403 повинен бути схвалений офісом директора, перш ніж вони перейдуть в яку-небудь середу, групу або терапію поза відділення".


- Інструкції, так, добре, - пробурмотів його помічник, заїкаючись. Але адже не було ніяких вказівок на цей рахунок, чи не так? О, це мало сенс, так. Так, ймовірно, вони повинні бути. Але в даний момент їх не було.


"Службова записка", - нетерпляче сказав Адлер. “Хіба ти не пам'ятаєш? Службова записка 1978 року?"


Граймс виглянув у вікно. Адлер мав на увазі директиву, яка вимагала повідомлення кабінету директора, перш ніж несамовиті пацієнти могли бути переведені у відділення середньої або низької безпеки, навіть тимчасово, якщо, наприклад, душові у відділенні Е не працювали. Хоча це було правилом, так, його дотримувалися тільки самі (Граймс дозволив собі поставити діагноз) уважні до анального аналізу лікарі в Марсдене.


"Це здається трохи..." Тепер слова вислизнули від помічника Граймса.


“ І покладіть копію сюди. В чому справа?


“Я просто...... Проблема насправді не в доступі, чи не так?"


"Добре, в чому полягає проблема?" Адлер сказав це з насмішкою в голосі, і Граймсу захотілося назвати його шкільною вчителькою, що, безумовно, варто було б йому роботи швидше, ніж жарти про зґвалтування.


“Колер проводить иллюзионную терапію. Це те, що вивело Хрубека з себе. Це те, на чому ми можемо його повісити ".


Це було, подумав Адлер, гарне зауваження. У тому, що Грубек бродив коридорами поруч з моргом, по суті, винні санітари. Вони упустили його запас ліків і були недбалі з тілом Каллагана. Але гріх Колера, як точно вказав Граймс, був набагато серйозніше. Він якимось чином пробудив у Хрубека бажання втекти. Кошти були значною мірою несуттєві. Ці фантазії повинні були бути заховані усередині Хрубека, заховані дуже глибоко - або, ще краще, витіснені з нього поведінковими факторами. Що б ви не говорили, електроди та їжа можуть перетворити щурів під цілком зразкових тварин. Ще б, подивіться на молодого Граймса ....


Тим не менш, за оцінкою директора лікарні, помилки Колера буде важко донести до широкої громадськості — простих людей, які захотіли б простих відповідей у випадку, якщо Хрубек зарізав поліцейського до смерті або зґвалтував дівчину. Він подякував Граймса за його проникливість, а потім додав: “Давайте просто покладемо проблему доступу до інформації на нашого друга, чи не так? До того часу, коли все це з'ясується, він стане загальним хлопчиком для биття, і нікому не буде діла до того, що саме він накоїв ".


І його асистент, задоволений тим, що його погладили по голові, негайно кивнув.


“Не будьте занадто конкретні. Ми повинні підтасувати факти. Скажімо, з-за його участі в програмі Колера Грубек міг вільно заходити в морозильну камеру, морг і вантажну платформу. Ніхто з інших неосудних злочинців з Секції 403 не має такого доступу. Це правда, чи не так?"


Так воно і було, підтвердив Граймс.


“Якщо б не його участь у програмі, він ніколи б не втік. Sine qua non."


"Ти хочеш, щоб я це сказав?"


“Ну, не "неодмінна умова", очевидно. Ти розумієш, про що я кажу? Ти розумієш картину? І не використовуй ім'я Колера. Не відразу. Зроби так, щоб це звучало так, ніби ми стурбовані, ну, ти знаєш... "


“ Його репутація?


“Добре. Так, його репутація".


Єдиний механік, який відповів на виклик сьогодні ввечері, перебував у Ренвилле, приблизно в п'ятнадцяти милях на захід по шосе 236. Чоловік посміхнувся і відповів, що, звичайно, у нього є вантажівка, але пройде чотири або п'ять годин, перш ніж він зможе доставити кого-небудь в Риджтон.


“ Тільки в цій частині округу вже перекрито три дороги. І мої люди влаштовують аварію на шосе Патнем-Веллі. Постраждалі. Суцільна плутанина. Пекельна ніч. Просто одна пекельна ніч. Отже, ти хочеш потрапити в список?"


Ліз сказала: "Все в порядку", - і повісила трубку. Потім вона подзвонила в управління шерифа Риджтона.


"Здрастуйте, місіс Этчесон", - шанобливо відповів диспетчер. Дочка жінки навчалася в класі Ліз; батьки, як правило, зверталися до неї так само офіційно, як і їх діти. “Як ти переносиш шторм сьогодні ввечері? Так сказати. Ha. Це щось особливе, чи не так?


“Ми справляємося. Скажи, Пег, Стен тут?"


“Ні, тут ні душі. Всі вийшли. Навіть Фред Бертхолдер, а у нього грип, як ні в кого не повинно бути. І вони не скасували той рок-концерт, як повинні були. Ти можеш у це повірити? Багато молоді люди опинилися в скрутному становищі. Який безлад ".


“ Ви чули що-небудь з лікарні Марсдена про Хрубеке?


"Хто б це міг бути?" - запитав я.


“ Той чоловік, який втік сьогодні вночі.


“А, він. Ти знаєш, Стен подзвонив в поліцію штату з цього приводу як раз перед тим, як вийти на вулицю. Він в Массачусетсі ".


“ Грубек? У Массачусетсі?


"Так, мем".


"Ти впевнений?"


“Вони вислідили його до кордону штату, після чого нашим хлопцям довелося припинити пошуки. Передали його поліцейським. Вони першокласно вміють знаходити людей, навіть незважаючи на повну відсутність почуття гумору. Так говорить Стен."


“ Вони...? Вони знайшли його?


“Я не знаю. Шторм вибухне там через годину, півтори, так що я не думаю, що накачана наркотиками псих - це справді високий пріоритет, але це я кажу, а не вони. Можливо, їм не сподобаються божевільні з іншого штату. Вони такі серйозні і все таке. Знаєте, місіс Этчесон, я хотів поговорити з вами про ту трійку з мінусом, яку отримала Емі.


“ Ми могли б поговорити про це на наступному тижні, Пег?


“Абсолютно. Просто Ірв тренував її як демон, і він весь час читає. Розбирається в літературі, і я маю на увазі не просто халтуру. Він прочитав "Останнього з могікан" ще до того, як це був фільм ".


“ На наступному тижні?


“ Абсолютно. Спокійної вам ночі, місіс Этчесон.


Вона повісила трубку і попрямувала до Порції, яка стояла, потягуючи кока-колу, на маленькій заскленій веранді поруч з кухнею. Вони не часто використовували це місце для розваг. Сонце ніколи не досягало його, і вид на двір і озеро було майже повністю закритий високими заростями ялівцю.


"Тут красиво", - прокоментувала її сестра, проводячи рукою по хитромудрим перилам з червоного дерева, вирізаним у формі квітів, виноградних лоз і листя. Вітер доніс до будинку повітряну серпанок крижаного дощу, і жінки раптово відступили назад.


"Абсолютно вірно, ти цього не бачив".


Ліз помітила балюстраду на місці знесення будівель на півночі штату і відразу зрозуміла, що вона повинна бути у неї. В один зі своїх самих зухвалих моментів вона швидко вклала холодні долари у важкі руки капітана аварійної команди. Ймовірно, це була незаконна угода, тому що він повернувся спиною, коли вона потягла витончену скульптуру, на яку потім витратила ще дві тисячі доларів, вставивши її в поручні.


Друзі дивувалися, чому такий гарний шматок дерева так підкреслює темне, глухе ганок. Але у різьблення був один частий шанувальник: сама Ліз проводила тут багато ночей, лягаючи в шезлонг, який вона реквизировала для тих випадків, коли безсоння була особливо сильною. Веранда була відкрита з трьох боків. Якщо дув вітер, бриз обдував її, коли вона лежала під ковдрами, а якщо йшов дощ, звук був гіпнотичним. Навіть коли Оуен їхав по справах, вона часто приїжджала сюди. Вона вважала, що це ризиковано - залишатися однією і так незахищеною від ночі. Тим не менше, гра в пошук сну - це випробування компромісами, і страждає безсонням не може дозволити собі розкіш розділяти сон і вразливість.


"Я чула," сказала Порція. “ Евакуатора немає?


"Неа".


"Ми можемо прогулятися?"


“ Дві милі? В такий дощ і вітер? Ліз розсміялася. “ Скоріше ні.


- А що щодо Хрубека? - запитав я.


“ Імовірно, в Массачусетсі.


“Так чому б нам просто не пересидіти це? Розпали вогонь і розкажи історії про привидів?"


Якби тільки вони виїхали на двадцять хвилин раніше... Ліз зі злістю згадала Колера. Якщо б він не зайшов, вони б вже були в готелі. Вона відчула холодок при думці про те, що Майкл Хрубек ніби послав агента затримати її.


- Ну що? - запитала Порція. Ми залишаємося?


Над головою вітер з шипінням пройшовся по верхівках дерев — шум, який видають електропоїзди при русі, а не від двигуна. Дощ тарабанив по розмоклому землі.


"Ні, - нарешті сказала Ліз," ми їдемо. Давайте візьмемо лопати і відкопати машину.


Тварин набагато легше переслідувати на великі відстані, ніж людей, з трьох причин: вони їдять, коли голодні. Вони не контролюють виведення відходів. У них обмежені можливості пересування.


Трентон Хек розмірковував, що світ в цілому, можливо, і вважав Майкла Грубека тваринам, але досі його подорож на захід мало всі ознаки подорожі біса розумної людини.


Хек був у розпачі. Проливний дощ практично знищив усі запахи, витавшие в повітрі, і він не зміг знайти жодних інших слідів Хрубека. Еміль протягом години знову і знову прочісував шосе і навколишні поля і нічого не знайшов.


Але тепер, відразу за межами Кловертона, Хек виявив, що божевільний на мить погасло. Бажання його тваринного поїсти пересилило потреба в ухиленні.


Спочатку Хек нічого не подумав про коробці з-під пончиків "Хостес", що лежить на під'їзній доріжці до старої заправної станції. Потім він помітив, що вона не порожня. Це підказало йому, що воно не могло пролежати там більше півгодини. Жоден поважаючий себе єнот, підсумував він, не дозволив би випічці залишатися нес'еденний довше цього часу.


Коли Хек і Еміль підійшли до коробки, собака відразу напружилася. Хек знав, що це не має нічого спільного з собачої любов'ю до цукру і жиру, і уважно оглянув землю. Ось! Відбитки черевиків Грубека, ледь помітні на бетонному майданчику поруч з насосами. Добре! Його серце шалено забилося від такої удачі. На захід від станції Хек виявив слід протектора в грязі поруч з шосе. З якоїсь причини Хрубек тепер тримався узбіччя, і в дощ було легко простежити за протектором на око. Хек і Еміль повернулися до вантажівки і поїхали на захід. Він побачив, що колія тривала ще ярдів сто чи близько того, а потім раптово перетинала шосе, прямуючи до довгої під'їзній доріжці або приватній дорозі.


Хек зупинив вантажівку і запріг Еміля, якого в черговий раз не вистачило із-за страху Хека перед пастками. Він відразу ж відчув запах, і разом чоловік і собака прорвалися крізь кущі, перетворившись у гончака на небесах його шерсть блищала від туманного дощу, легкі наповнювалися великими ковтками прохолодного повітря, його знайомий господар був поруч з ним, його простий собачий розум і міцне тіло робили те, для чого Бог їх створив.


Поки вони бігли, Хек згадав про іншій собаці, яка любила філдса, попередниці Саллі Доджсон, Святий Анні — Емілі.


Сел була розумнішою Еміля, у неї була більш швидка хода і гнучкий крок. Однак ці останні два якості стали її недоліком; у неї розвинулося прокляття великих службових собак - дисплазія кульшового суглоба. Хек достроково звільнив її і витратив більшу частину своїх — і Джилл — мізерних заощаджень на операції. Операція не увінчалася успіхом, і було жахливо спостерігати, як Сел, молода інвалідка, дивилася на поле, за яким вона любила бігати. Часто вона робила жалюгідні спроби вирватися, і Хеку доводилося йти за виривається тваринам, несучи її на руках, його серце було так само розбито, як і в неї. Стан і супроводжувала його біль ставали все гірше.


Під час останнього візиту до ветеринара Хек сам взяв у лікаря шприц і ввів смертельну дозу. О, це було нелегко зробити, і він заплакав, але Трентон Хек нікому не дозволив би незнайомцю прикінчити його собаку.


Коли він повернувся додому, Джилл запитала, на його смак, надто необережно: "Ти б так плакав з-за мене?"


Хек був вражений, але сказав їй правду і сказав, що, звичайно, він так і зробить. Але час його відповіді було якимось недоречним, і Джилл розлютилася. У той вечір вона пішла кудись зі своїми подружками, компанією веселих офіціанток, а він сумував на самоті, що, у всякому разі, було його перевагою. На наступний ранок в сім годин, коли Джилл повернулася всього за три години до цього, Хек встав сам і пішов до заводчику поговорити про щенят бладхаунд.


Хек скористався класичним прийомом кінолога, щоб вибрати Еміля з виводка з п'яти сумовитих, чарівно чарівних цуценят бладхаунда. Заводчик встановив шматок фанери завтовшки в чверть дюйма поруч з загоном, де грали щенята. У середині дошки крихітний отвір. Хек підкрався до дерев'яного листу і, невидимий за сміття, спостерігав через дірку, як вони катаються, пощипують і пробують свої довгі ноги. Через кілька хвилин один з цуценят підняв голову з іскоркою цікавості в очах — блиск, чітко видимий, незважаючи на складки шкіри, які майже приховували їх. Він закинув голову і озирнувся, потім, спотикаючись, рушив до діри, за якою знаходився праве око Трентона Хека. Собака дві хвилини принюхувалася до стороннього запаху, перш ніж їй стало нудно, і вона повернулася до метушні зі своїми братами і сестрами, з сумними обличчями.


На наступний день Хек зробив те ж саме, і знову незграбного цуценя, спотыкающегося про свої величезні вуха і лапи, потягнуло на розвідку — у той час як його брати і сестри спали або грали, не звертаючи уваги на непроханого гостя. Коли наступного тижня собака пройшла тест на нюх три на три, Трентон Хек встав, взяв собаку на руки і однією рукою виписав заводчику чек на дуже велику суму.


Коли Емілю виповнилося дванадцять місяців, почалося навчання. Хек використовував тільки індуктивне навчання — роздаючи нагороди, ніколи не караючи. Протягом перших шести місяців цієї роботи штани Хека смерділи м'ясними собачими ласощами. Потім він відучив собаку від їжі і спрямував її на похвалу в якості засобу заохочення. Тренування Хека була в тисячу разів складніше, ніж Еміля, якому потрібно було тільки вивчити, яким командам підкорятися, і зрозуміти, як ці слова співвідносяться з використанням його носа, щоб робити те, що він хоче у будь-якому випадку.


Хек, з іншого боку, повинен був стежити за тим, щоб дресирування залишалася захоплюючою. Розумним собакам, таким як Еміль, легко стає нудно, і Хек був змушений винаходити способи, що дозволяють зберігати нюх цікавим, але здійсненним. Знати, коли потрібно зупинитися на день, розуміти, коли Еміль засмучений, збуджений або в поганому настрої — такими були його завдання. Йому доводилося вибирати парфумерні вироби, які були складними, але не неможливими (клаптик шкіри був занадто легким; ручки Bic і погані любовні романи Джилл - занадто складними).


Хек, у якого в той час була робота патрульного на повну ставку і дружина, отнимавшая більшу частину його часу, вставав о 4: 00 ранку, щоб дресирувати свою собаку — трудність для нього, але не для Еміля, який прокидався негайно і радісно, знаючи, що направляється в полі. О, Трентон, чорт візьми, спрацював. Він знав старе прислів'я слідопита: “Якщо ти неправильно звертаєшся з собакою, це твоя вина. Якщо собака неправильно йде по сліду, це твоя провина".


Але Еміль все зробив правильно. У нього був чудовий нюх — один з небагатьох, за оцінкою його ветеринара, який був два чи три мільйони разів чутливіші людського носа. Він швидко вчився, і гонча настільки використовувала його натуру, що Хек, чий шлюб був неміцним, а робота ні до чого не приводила, іноді почував себе ніяково, спостерігаючи за цим дивним псом, і скаржився, що у нього самого немає такого захоплюючого майстерності або драйву, які могли б зрівнятися з Емілем.


Після шести місяців тренувань Еміль зміг пройти півтори милі по стежці за рекордно короткий час, посрамив німецьких вівчарок, які були неофіційними слідопитами загону. До двох років Еміль отримав класифікацію Американського клубу собаківництва TD, а місяць потому Хек відвіз його в Онтаріо, де він отримав сертифікат "Відмінна собака-шукач" за те, що переслідував незнайомця на п'ятигодинний стежці довжиною в тисячу ярдів, не вагаючись на поворотах або перехрестях, які могли збити собаку з пантелику. Після отримання рейтингу TDE Еміль більш або менш приєднався до загону Хавершема, до якого був приписаний Хек, хоча технічно у штату не було бюджету на утримання собак. Загін, однак, подав заявку на членство (собака і людина) в Національній поліцейської асоціації нишпорок, яка два роки тому нагородила Еміля знаменитої премією Клеопатри за те, що він знайшов загубленого хлопчика, який впав у річку Марсден і був віднесений вниз за течією сильним плином, після чого він забрів вглиб державного парку. Тривалість маршруту по воді, болотах, кукурудзяним полям і лісам склала 158 годин — рекорд для штату.


Хек багато читав про бладхаундах і вірив, що Еміль був нащадком (духовним, оскільки істинною родоводу не було) найвеличнішого з усіх нишпорок-нишпорок Ніка Картера, яким на рубежі століть керував капітан Волні Малликин в Кентуккі, собаки, на рахунку якої понад 650 знахідок, що призвели до кримінальних вироків.


Сам Еміль відправив за грати неабияку кількість людей. Велика частина роботи по вистежуванню передбачає вистежування підозрюваних з місць злочинів або зв'язок зброї або награбованого з обвинуваченими. Еміль, завдяки своїм документам AKC і солідної історії стеження, був допущений до участі в якості "свідка", хоча він з'явився для дачі показань через свого представника, якогось Трентона Хека. Однак більшість завдань собаки включали в себе пошук втікачів, таких як Майкл Хрубек.


Насправді, сьогодні ввечері, коли вони продиралися крізь зарості, його займав очікуваний тріумф в упійманні психа і отриманні, чорт візьми, його нагороди. Однак йому слід було б зосередитися на тому, що він робить, тому що він не бачив пружну пастку до тих пір, поки Еміль не настав прямо на неї.


"Ні!" - закричав він, сильно смикаючи волосінь, виводячи собаку з рівноваги. “О, ні! Що я наробив?" Але Еміль вже завалився боком на велику Оттавську виробничу пастку. Він завив від болю.


“ О Господи, Еміль... Хек опустився на коліна над твариною, думаючи про шинах і ветеринарних клініках швидкої допомоги, з жахом усвідомлюючи, що у нього немає ні бинтів, ні джгутів, щоб зупинити потік крові з перерізаною вени або артерії. Однак, коли він потягнувся до своєї собаці, його солдатські інстинкти взяли гору, і він зрозумів, що пастка може бути відволікаючим маневром.


Він чекає на мене — це пастка!


Хек змахнув краплі дощу з очей, підняв "Вальтер" і розвернувся, гадаючи, з якого боку на нього накинеться божевільний. Він на мить замислився, зважуючи почуте, а коли нічого не почув, обернувся до Емілю. Йому доведеться ризикнути напасти; він не збирався залишати собаку без нагляду. Прибравши пістолет у кобуру, він потягнувся до Емілю, руки Хека тремтіли, а серце тільки зараз почав прискорено битися після пережитого переляку. Але пес раптом злодійкувато стріпнувся і встав прямо, неушкоджений.


Що сталося? Хек втупився на тварину, яка, наскільки він міг судити, приземлилася прямо на поліровану спускову пластину капкана.


Потім він зрозумів — щелепи розтулилися до того, як Еміль натиснув на спусковий гачок.


"О, Господи". Він обійняв собаку за шию і міцно притиснув до себе. "Господи". Пес відсторонився і похитав головою, збентеження тепер пересилило його обурення.


Хек присів навпочіпки і оглянув пастку. Вона була ідентична тим, що були в магазині на шосе 118. Її, очевидно, встановив Грубек. Але як вона спрацювала? Було дві можливості, припустив Хек. Перша, що маленьке тварина, голова якого знаходилася нижче сталевих щелеп, стрибнула на спусковий гачок і привела його в дію. Друга можливість полягала в тому, що хтось проходив мимо, побачив пастку і расколотил її палицею або каменем. Це, вирішив Хек, було вірогідним поясненням - тому що поряд з пасткою він побачив у багнюці кілька відбитків черевик. Один комплект належав Хрубеку. Але тут побував хтось ще. Він уважно придивився до відбитків, і його серце впало.


"О, чорт!" з гіркотою прошепотів він.


Він дізнався підошву. Він бачив ці відбитки — дорогих черевиків L. L. Bean outdoorsman — раніше ввечері, недалеко від виступу, де вони з Емілем напали на слід Хрубека, що йде на захід, багато миль назад.


Так що у мене тут є деяка конкуренція.


Хто це? він задумався. Може бути, патрульний в цивільному або копи. Або, що більш імовірно — і більш тривожно — мисливець за головами, як і сам Хек, шукає грошову винагороду. Хек подумав про Адлера. Послав він санітара на пошуки пацієнта? Директор лікарні грав у гру кінцями проти середини?


З урахуванням того, що ставка - грошову винагороду Хека?


Він встав і, стискаючи в руці пістолет, уважно оглянув сліди двох чоловіків. Грубек продовжив шлях на південь по приватній дорозі. Інший слідопит наближався з того напрямку і прямував назад до шосе 236. Він зробив це після Хрубека — деякі з його відбитків покривали відбитки божевільного — і він втік, як ніби дізнався, куди прямує Хрубек, і пустився в погоню. Хек пройшов за відбитками Л. Л. Біна до шосе і знайшов місце, де чоловік зупинявся, і вивчив слід протектора, нещодавно залишений важкою машиною. Потім слідопит вибіг на узбіччя шосе 236, де сів в машину і поспішив на захід, люто обертаючи колесами. По слідах протекторів було ясно, що чоловік перебував за кермом вантажівки з повним приводом.


Місце події підказало йому, що Майкл Хрубек сам роздобув машину і, ймовірно, всього на кілька хвилин випередив іншого переслідувача.


Хек оглянув неспокійний нічне небо і побачив далеку спалах беззвучною блискавки. Він витер краплі дощу з особи. Він довго розмірковував і, нарешті, прийшов до висновку, що у нього немає вибору. Навіть Еміль не міг вистежити видобуток в машині, що рухається. Хек мчав на захід по шосе, покладаючись на удачу, щоб виявити який-небудь ознака місцезнаходження видобутку.


"Я не пристегну ремінь, Еміль", - сказав Хек, заводячи собаку в пікап. “Але ти сиди смирно. Ми даремно витрачаємо тут паливо".


Пес опустився на витягнуту лапу Хека і, коли вантажівка з оглушливим ревом виїхав на шосе, закрив свої обвислі віки і задрімав.


22


В семи милях від Кловертона, по шосе 236, Оуен помітив машину, припарковану на узбіччі біля заростей вічнозелених рослин.


О, ти розумний сучий син!


Він проїхав повз старого "Кадилака", потім різко загальмував і звернув з дороги, припаркувавши вантажівка в заростях ялівцю і болиголова.


Він зробив ставку і виграв.


"Якраз вчасно", - подумав він. Мені потрібно трохи удачі.


Прогулюючись по території на місці вбивства в Кловертоне, Оуен помітив, що у двох невеликих сараях поруч з будинком стояли старовинні автомобілі. Він прослизнув всередину і заглянув під сині автомобільні чохли Wolf, щоб знайти старий "Понтіак Чіф" 50-го року випуску, "Хадсон", фіолетовий "Студебеккер". В одному будинку стійло було порожнім, а кришка від машини була звалені купою на підлогу — єдиний безлад у всьому сараї. Він схилявся до того, щоб відкинути можливість того, що Грубек викрав таку очевидну машину для втечі. Але, згадавши про велосипеді, Оуен піддався своїм інстинктам і, оглянувши землю, виявив недавні сліди протектора важкого автомобіля, ведучі від сараю вниз по під'їзній доріжці, а потім на захід по шосе 236. Не сказавши ні слова поліції Кловертона, він вийшов із хати і помчав не в Бойлстон, а за старою машиною.


Тепер він вибрався з вантажівки і пішов назад до "Кадиллаку", звук його кроків був заглушений безперервним дощем і різкими поривами вітру. Він зупинився і, примружившись, вдивився в ніч. У шістдесяти-сімдесяти футів від нього спиною до Оуену стояла велика постать і мочилася на кущ. Лиса голова чоловіка була закинута назад, коли він дивився в небо, милуючись дощем. Здавалося, він тихо наспівує.


Оуен присів, витягаючи пістолет з-за пояса. Він обмірковував, що робити далі. Коли здалося, що Грубек прямує до дому в Риджтоне, Оуен планував просто піти за ним туди, а потім прослизнути в будинок попереду нього. Якщо б божевільний увірвався в будинок, Оуен просто застрелив би його. Можливо, він вклав би в руку чоловіка ніж або брухт — щоб створити більш охайний сцену для прокурора. Але тепер у Грубека була машина, і Оуену прийшло в голову, що, можливо, Риджтон все-таки не був його пунктом призначення. Може бути, він дійсно поверне на південь і попрямує в Бойлстон. Або просто продовжуйте їхати 236-ї і їдьте в Нью-Йорк або ще далі на захід.


Крім того, тут була його видобуток, беззахисна, нічого не підозрюючи, самотня — можливості, якої у Оуена, можливо, більше не буде, куди б у кінцевому рахунку ні попрямував Хрубек.


Він прийняв рішення: краще взяти цю людину зараз.


Але як щодо "Кадилака"? Він міг залишити свій вантажівка тут, кинути тіло в багажник старої машини, а потім сам відвезти його в Риджтон. Опинившись там, він затягнув би тіло в будинок і—


Але ні, звичайно, немає. Кров. Пустотілі наконечники калібру .357 завдали великої шкоди. Який-небудь судово-медичний експерт напевно оглядав багажник "Кадилака".


Після недовгих суперечок Оуен прийшов до висновку, що він просто залишить машину тут. Грубек був божевільним. Він боявся водити машину і кинув її, продовживши шлях пішки в Риджтон. Йому також спало на думку, що йому, ймовірно, не слід було вбивати Грубека тут — коронер міг би встановити, що він помер приблизно за годину до того, як Оуен заявив про це.


Він вирішив, що зараз просто знерухомити Грубека - прострелить йому плече і ногу. Оуен затягне його на заднє сидіння "Черокі" і поїде в Риджтон.


І там, на кухні Атчесонов, можна було знайти пацієнта. Оуен сидів у вітальні, оцепенело втупившись у вікно, вражений всією цією трагедією — двома пострілами в спробі зупинити його і, нарешті, третій, смертельною, кулею, коли здоровань не прислухався б до наказу Оуена зупинитися.


Кров в "Черокі"? Що ж, це був ризик. Але він припаркує її за гаражем. У слідчих не було б ніяких причин дивитися на це, не кажучи вже про те, щоб команда криміналістів оглянула вантажівка.


Він детально проаналізував план, вирішивши, що так, це було ризиковано, але ризики були прийнятними.


Звів курок пістолета, він підійшов ближче до маячившей фігурі Хрубека, який до цього часу закінчив свої справи і дивився у неспокійний небо, прислухаючись до різкого свисту вітру в верхівках сосен і дозволяючи дощу шмагати себе по обличчю.


Оуен зробив не більше п'яти кроків до своєї здобичі, перш ніж почув характерний подвійний клацання помпової рушниці і побачив, як поліцейський цілиться йому в груди.


"На землю, замри!" пролунав тремтячий голос молодої людини.


“ Що ти робиш? - Закричав Оуен.


“ Стояти! Кинь пістолет! Кинь пістолет!


Потім Грубек побіг, густою темною масою кинувшись до "Кадиллаку".


"Я не збираюся повторювати тобі це знову!" - голос поліцейського був сповнений паніки.


"Ти грьобаний ідіот", - закричав Оуен, його гнів спалахнув. Він ступив до поліцейського.


Солдат підняв дробовик вище. Оуен завмер і упустив "Сміт-і-Вессон". “ Гаразд, гаразд!


Звук ожилого "Кадилака" заповнив галявину. Коли машина промчала повз них, поліцейський в шоці озирнувся на звук. Оуен легко відвів дуло дробовика в сторону і вдарив солдата правим кулаком в обличчя. Молодий чоловік впав як підкошений, і через хвилину Оуен був вже на ньому, наносячи удари знову і знову, гнів вибухав у ньому. Задихаючись, він, нарешті, зумів взяти себе в руки і подивився на закривавлене обличчя лежачого без свідомості поліцейського.


"Чорт," гірко сплюнув він.


Раптовий тріск почувся в декількох ярдів позаду нього. Це було схоже на постріл, і Оуен присів навпочіпки, вихоплюючи пістолет. Він більше нічого не чув, крім шуму вітру та барабанного дробу дощу. Далекий обрій на мить осяяло величезними смугами блискавок.


Він повернувся до поліцейського і скував зап'ястя чоловіки наручниками за спиною. Потім він зняв приписаний ремінь з лакової шкіри і пов'язав офіцерові ноги. Якусь мить він дивився з огидою, гадаючи, добре поліцейський його роздивився. Ймовірно, немає, уклав він. Було надто темно; сам він взагалі не бачив обличчя поліцейського. Він, швидше за все, вирішив би, що Хрубек сам напав на нього.


Оуен побіг назад до своєї вантажівки. Він закрив очі і стукнув кулаком по капоту. "Ні!" - крикнув він у вологе, продувається вітром небо. "Ні!"


Ліве переднє колесо було спущено.


Він нахилився і побачив, що куля, що пробила гуму, була випущена з пістолета середнього калібру. Ймовірно, 38 або 9 мм. Поспішивши за домкратом і запасний, він зрозумів, що у всіх його плани на цей вечір було щось таке, про що він ніколи не думав, що Хрубек може бути схильний захищатися.


З пістолетом.


Вони стояли пліч-о-пліч, тримаючи в руках лопати з довгими ручками, і копали, як рибалки ловлять устриць, під коричневою водою в пошуках врожаю гравію. Їх руки боліли від наповнення і перетягування мішків з піском раніше ввечері, і тепер вони могли піднімати тільки невеликі горщики мармурової крихти, яку потім насипали навколо утоплених шин автомобіля для зчеплення з дорогою.


Тепер їх волосся потемніло, особи блищали від дощу, вони піднімали горбок за горбком гравію і з деяким комфортом прислухалися до урчанию двигуна автомобіля. По радіо лунала класична музика, час від часу переривалася випусками новин, які, здавалося, не мали ніякого відношення до реальності. Один диктор FM—радіо, заспокоєний звуком власного голосу, вийшов в ефір і повідомив, що грозовий фронт повинен обрушитися на цей район через годину або два.


"Господи Ісусе," прокричала Порція крізь шум зливи, - у нього що, немає вікна?


В іншому вони працювали мовчки.


"Це безумство", - подумала Ліз, коли вітер жбурнув їй в обличчя галон дощу. Божевілля.


І все ж з якоїсь причини їй здавалося дивно природним стояти по пояс у воді поряд з сестрою, орудуючи цими важкими інструментами з дубової ручкою. На цій частині ділянки раніше був великий сад — до того, як батько вирішив побудувати гараж і розорав землю. Протягом декількох сезонів дівчинки Наповнююча Обергет тут вирощували овочі. Ліз припустила, що вони могли стояти на цих самих місцях, виполюючи бур'яни або долбя мотиками тверду чорну землю. Вона згадала, як прикріплювала пакети з насінням степлером до язичковим прижимам і встромляла їх в землю там, де вони посадили насіння, що містилися в конвертах.


"Це покаже рослинам, як вони повинні виглядати, щоб вони знали, як рости", - пояснила Ліз Порції, яка, коли їй було чотири роки, відразу ж купилася на цю логіку. Згодом вони сміялися над цим, і протягом декількох років пости з овочами були їх особистої жартом.


Тепер Ліз задавалася питанням, пам'ятала чи Порція той сад. Може бути, якщо б вона пам'ятала, то сприйняла б це спогад як доказ того, що вступ у бізнес з сестрою не так неймовірно, як здається.


"Давай спробуємо", - крикнула вона крізь шум дощу, киваючи в бік машини.


Порція залізла всередину і, подталкиваемая Ліз, обережно натиснула на газ. Машина зрушила з місця на дюйм або два. Але майже одразу ж поринула в бруд. Порція похитала головою і вийшла. “ Я відчула це. Ми близько. Ще трохи.


Коли вони відновлюють роботу лопатами, ллє дощ.


Ліз кидає погляд у бік сестри і бачить її чіткі обриси на тлі спалаху блискавки на заході. Вона ловить себе на тому, що думає не про гравії, бруду або японських автомобілях, а про цій молодій жінці. Про те, як Порція переїхала в суворий місто, як вона навчилася жорстко розмовляти і дивитися на вас у відповідь, спекотна і зухвала, в своїх костюмах, міні-спідницях з тюлю і кільця в носі, як вона прекрасна в ролі ввічливій коханки-жінки.


І все ж... У Ліз є сумніви ....


Наприклад, сьогодні ввечері Порція відчувала себе не в своїй тарілці, поки не скинула модний одяг, не позбавилася від дивних прикрас і не натягнула мішкуваті джинси і светр з високим коміром.


А бойфренди?... Стю, Ренді, Чи, сотня інших. Незважаючи на всі її розмови про незалежність, Порція часто здається не більше ніж відображенням чоловіка, з яким вона є або нема, — саме того типу застарілих, шкідливих відносин, які вона з ентузіазмом засуджує. Справа в тому, що їй ніколи по-справжньому не подобалися ці надмірно красиві хлопчики з очима із спальні. Коли вони покидають її, вони незмінно це роблять, — вона ненадовго оплакує їх, а потім відправляється ловити собі нову порцію.


І ось Лизбонн Этчесон залишається гадати, що з нею часто траплялося, хто ж насправді її сестра. Чи дійсно вона така незнайомка, який здається?


Ліз просто не знає. Але вона вирішила з'ясувати. Якщо не через розплідник, то якимось іншим способом. Тому що нещодавно їй в голову прийшла думка — насправді, незабаром після "Індіан Лип". Думка, від якої вона просто не може позбутися: єдиний спосіб спокутувати темне спадщина Наповнююча Обержетов — якщо його взагалі можна спокутувати — це через двох вижили членів сім'ї.


Ці двоє, разом узяті.


Вона не може точно сказати, чому хоче цього примирення. Але, тим не менш, Ліз нез'ясовно відчуває, що це те, що вона повинна спробувати. Як сказав один студент минулого тижня, після того як вона зловила його на шахрайстві: "Ей, ти граєш на шанси".


Вони розкидають ще більше гравію, так як сильний дощ падає товстими смугами в білих променях фар автомобіля. Потім манірний диктор зникає, щоб повідомити своїм слухачам, що наступною буде Музика на воді Генделя. Він, очевидно, не звертає уваги на жарт і переходить до інших новин, в той час як сестри мить дивляться один на одного і сміються, потім повертаються до свого заняття.


"Кадилак" мчав по шосе серед липкого шурхоту товстих шин по мокрому асфальту і спокійного гула восьми циліндрів грандіозного двигуна.


Майкл Грубек все ще був стривожений після зіткнення з змовниками двадцятьма хвилинами раніше. Виродки! Так, він втік, але його руки сильно тремтіли, а серце шалено калатало. Його розум постійно збивався з пантелику, і він забував, де знаходиться і що робить. Ехо гучного пострілу пістолета, спогад про те, як воно підскочило в його руці, займали чільне місце в його думках.


"Кадилак", - несамовито співав він, "Крутий поворот, sic semper tyran-ak... Доктор Енн, ви не повернетеся?"


Після смерті доктора Енн Мюллер Майкл почав мандрувати. Час від часу він проводив час в державних лікарнях, але в основному жив на вулиці, харчуючись бутербродами з сиром від соціальних працівників і риючись в сміттєвих контейнерах біля ресторанів. Він був охоплений тривогою і параноєю, хоча останній стан мало позитивні наслідки: боячись наркотиків, які, на його думку, були отруйними, він залишався незараженим Снідом, гепатитом та іншими серйозними захворюваннями.


Після кількох місяців на Північно-сході він відправився на південь, у Вашингтон, округ Колумбія, маючи намір вибачитися за свої минулі злочини перед Ендрю Джонсона, Уліссом С. Грантом або нинішнім президентом, з ким би він не зустрівся першим. Йому вдалося дістатися до воріт Білого дому і постукати в двері поста охорони.


“Життєво важливо, щоб я поговорив з тобою про цю справу з убивствами, Джон Гард. Це життєво важливо!"


Схоплений, бац, Секретною службою.


"Це було нерозумно", - похмуро сказав він собі, очікуючи у кімнаті для допитів десь у Міністерстві фінансів. "Не слід було цього робити".


Але його не катували, як він очікував. Йому просто поставили серію питань, які він назвав запутывающими свідомість, і відпустили через дві години. Він знав, що під час сеансу агенти якимось чином впровадили в його тіло пристрій стеження, і він кинувся відображає басейн Пам'ятника Вашингтону, щоб закоротити акумулятор. Після цього падіння він відчув себе краще і переїхав на Арлінгтонське національне кладовище, де прожив місяць.


Врешті-решт йому набридла столиця, і він відправився назад на північ у пошуках свого батька. Після місяця безладних пошуків Майкл вирішив, що знайшов будинок своєї сім'ї в старому районі Філадельфії. Він увійшов в незамкнені вхідні двері, щоб подивитися, чи є хто вдома. Хто був, хоча виявилося, що це не його батько, а дружина поліцейського детектива.


Підібрали, бац, і для цього теж.


Звільнений на наступний день, він пройшов пішки весь шлях до Геттисберга і лежав посеред поля бою, виючи від сорому за свою роль в обриві життя видатного президента, якого коли-небудь знали Сполучені Штати.


Підняв трубку, бах.


Філлі, Ньюарк, Прінстон, Нью-Йорк, Уайт-Плейнс, Бріджпорт, Хартфорд.


Така було життя Майкла: лікарні та вулиця. Він спав у ящиках, він купався в річках, коли приймала ванну, і він цілеспрямовано блукав. Кожен день був насиченим досвідом. Він бачив правду з пронизливою ясністю. Правда була всюди! Груба і болюча правда. В червоних машинах, що мчали по вулиці, в русі буксира, сворачивающего з смуги, в проборе волосся підлітка, в симетричній вітрині годин в ювелірному магазині. Він обдумував кожне з цих одкровень, завжди задаючись питанням, чи може це полегшити тягар його тривоги і страху.


Це щось сказало йому? Чи Принесло це втіха?


Майкл зустрічав людей у своїх мандрах, і іноді вони переймалися до нього симпатією. Якщо б він був чистим і носив одяг, нещодавно подаровану йому священиком або соціальним працівником, хто-небудь міг би сидіти поруч з ним на лавці в парку, поки він читав книгу. З Penguin Classic в руках вам легко пробачили пом'ятий одяг і коротку щетину. Як будь-який бізнесмен, гуляє погожого недільного дня, Майкл схрещував ноги, оголюючи щиколотки без шкарпеток в коричневих мокасинах. Він посміхався, кивав і, уникаючи тим вбивств, зґвалтувань і Секретної служби, говорив тільки про те, що бачив перед собою: горобці, купаються у весняній пилу, дерева, діти, що грають у флаг-футбол. У нього були бесіди з людьми, які могли б бути головними виконавчими директорами величезних корпорацій.


Ця кочове життя, нарешті, підійшла до неприємного кінця в січні цього року, коли він був заарештований і звинувачений у зломі магазину в маленькому багатому містечку в п'ятдесяти милях на південь від Риджтона. Він розбив вікно та розірвав на частини жіночий манекен. Його оглянув призначений судом психіатр, який вважав, що в акті вандалізму був сексуальний підтекст, і оголосив його жорстоким психопатом. Назвавшись Майклом У. Бутом, він був мимоволі поміщений в психіатричну лікарню штату Куперстаун.


Там, ще до проведення діагностичного співбесіди, Майкла перевели у відділення інтенсивної терапії.


Все ще в камзолі, його помістили в холодну, темну кімнату, де він залишався протягом трьох годин, перш ніж двері відчинилися і ввійшов чоловік. Чоловік крупніше навіть самого Майкла.


"Хто ви?" Майкл кинув виклик. “Ви санітар Джона Вілкса? Ви працюєте на уряд? Я був у Вашингтоні, округ Колумбія, столиці цієї великої країни. Кого, чорт візьми, ти...


“ Заткнися на хрін. - Джон Денщик впечатав його в стіну, а потім штовхнув на підлогу. “ Не кричи, не кричи, не огрызайся. Просто заткнутися на хрін і розслабся.


Майкл заткнувся, але не розслабився. Ніхто в Куперстауне не розслаблявся. Це було місце, де пацієнти просто здавалися, віддаючись своєму божевіллю. Майкл проводив багато часу, сидячи на самоті, дивлячись у вікно, нервово погойдуючи ногами і постійно бурмочучи одну—єдину пісню - "Старі будинки". Штатний психолог, який проводив з Майклом близько семи хвилин на тиждень, ніколи не переслідував цієї мети, але якщо б він це зробив, то виявив би, що в старій пісні Стівена Фостера є рядок "О, смуглянка, як тужить моє серце", яка для Майкла відносилася не до рабу, а до темряви, особливо до ночі. Ніч принесла надію на сон, і сон був єдиним часом, коли він відчував себе спокійно в цьому жахливому місці.


Куперстаун — де медсестри поміщали двох пацієнток в палату разом з однією промасленим пляшкою кока-коли і спостерігали за ними з-за дверей.


Куперстаун — де Джон Санітар нахиляв Майкла над бляшаним умивальником і натискав на нього знову і знову, біль піднімалася з його дупи в щелепа та обличчя, холодний метал ключів санітара підстрибував на стегні пацієнта і відповідав ритму його поштовхів.


Куперстаун — де Майкл вислизнув далеко-далеко від реальності і прийшов до переконання, що живе в часи Громадянської війни. За місяць, проведений в каторжній камері, Майкл мав доступ тільки до однієї книги. Вона була про реінкарнацію, і, прочитавши її дюжину разів, він зрозумів, як насправді міг бути Джоном Уїлксом Бутом. Він всюди носив з собою душу Бута! Дух вилетів з старого зраненого тіла і кружляв у ньому сто років. Він опустився на голову матері Майкла як раз в той момент, коли дитина виривався з неї, залишивши червоні сліди у неї на животі, які, за її словами, були його виною, але про які не варто було турбуватися.


Так, у нього була душа містера Джона Уїлкса Бута, прекрасного актора, але чертовски хорошого вбивці.


Одного разу в березні цього року Джон Денщик взяв Майкла за руку і заштовхнув його в кімнату Сьюзі. Він зачинив двері і направив відеокамеру у вікно.


Вони були одні, Майкл і ця двадцятичотирирічна пацієнтка, на хорошеньком личку якої був лише один недолік — маленький шрам посередині лоба. Сьюзі уважно подивилася на Майкла своїми запалими очима. Вона була з тих, чия єдина земна сила полягала у знанні того, чого від неї очікують. Вона зауважила, що Майкл чоловік, і негайно задерла спідницю, оголивши опуклі стегна. Трусики сповзли вниз, і вона встала на карачки.


І Майкл, знаючи, що Джон Денщик стоїть прямо за дверима, теж знав, що робити — так само. Штани спущені, на руках і колінах. Тут вони і залишилися, виставивши свої дупи напоказ всьому світу, в той час як Джон Санітар біг по коридору, коли несподівано з'явився лікар. Психіатр заглянув в палату і відкрив двері. Він поцікавився, що роблять пацієнти.


Майкл відповів: “Чекаю Джона Денщика. Я готовий прийняти його, і вона теж. Не сумнівайтеся. Як і у всіх медиків, у Джона Денщика дуже великий член ".


"О, Боже мій".


В результаті розслідування були звільнені п'ять санітарів, дві медсестри і два лікаря з Куперстауна. Майкл, однак, так і не дізнався про долю Джона Санітара, бо як одного з найбільш постраждалих пацієнтів його негайно перевели з палати інтенсивної терапії відділення добровільної допомоги лікарні. "У зв'язку зі стабілізацією його стану", - йдеться в повідомленні. "Прогноз поліпшення: від справедливого до хорошого". Насправді Майклу було набагато гірше, ніж коли його госпіталізували, але адміністрація хотіла ізолювати його від допитують репортерів і державних психіатричних експертиз, які приїхали в лікарню, щоб розслідувати те, що одна газета назвала "Звірствами психушки".


Були проведені реформи, репортери відправилися за своїми репортажами в інші місця, і Куперстаун зник з поля зору громадськості — точно так само, як сам Майкл був значною мірою забутий у коридорах лікарні.


Через місяць після скандалу він все ще перебував у відділенні для недоумкуватих в Куперстауне. Одного разу у вихідні він відчув себе надзвичайно схвильованим. У суботу ввечері тривога зросла до величезних розмірів, і він почав відчувати, що стіни його кімнати тиснуть на нього. Дихати ставало все важче. Він підозрював, що за цим стоїть Секретна служба; агенти часто обстрілювали його променями, які діяли йому на нерви.


Майкл не знав, що його занепокоєння було викликано не федеральним урядом, а чимось набагато більш простим: інструкції по прийому ліків були переплутані, і він не отримував Халдол протягом чотирьох днів.


Нарешті, у відчаї він вирішив знайти єдину людину на своїй недавній пам'яті, який міг би йому допомогти. Він згадав, що звинувачував доктора Енн в змовницької діяльності і навіть сотні разів заявляв, що щасливий, що вона мертва. Він вирішив, що єдиний спосіб знайти полегшення - це відмовитися від своїх жорстоких заяв і вибачитися перед нею. Він провів ніч, обдумуючи свою втечу з Куперстауна, план, який включав в себе диверсійні підпали, костюми і маскування. Однак у цьому складному плані не виявилося необхідності, тому що в неділю вранці він просто одягнув джинси і футболку і вийшов через головні ворота лікарні, прямо повз охоронця, не підозрював, що він був пацієнтом відділення з важкими станами в крилі з м'якими станами.


Майкл поняття не мав, де саме може бути доктор Енн. Але він знав, що Тревор Хілл знаходиться в південній частині штату, і саме в цьому напрямку він відправився на пробіжку тим весняним ранком. Незабаром він заблукав у плутанині сільських доріг, і чим більше він губився, тим сильніше ставало його занепокоєння. Паніка розповзалася по його шкірі, як кропив'янка. Часом він переходив на біг, ніби страх був звіром, що наступає йому на п'яти. Іноді він ховався в кущах, поки не відчував, що невидимі переслідувачі проходять повз нього. Одного разу він зібрався з духом і забрався в кузов вантажівки з бортовою платформою, на якому їхав цілу годину, ховаючись під брезентовими пологами, поки водій не зупинився біля придорожньої закусочної. Помітивши, що на стоянці припарковані чотири вантажівки, злякавшись цього дуже нещасливого числа, Майкл схопився і втік по найближчій дорозі.


Близько полудня він опинився посеред великої автостоянки. Він зупинився, віддихався й пішов через стоянку до ряду дерев, відчуваючи нудоту від неспокою. Він пробіг через стоянку і зник у кущах відразу за великої дерев'яної вивіскою. Він глянув на слова, які були вирізані на ній, неначе велетенським розпеченим залізом.


Ласкаво просимо до державний парк Індіан-Лип


Майкл Грубек думав про той день зараз, шість місяців потому, коли вів свій чорний "Кадилак" за гребенем пагорба по шосе 236. Він побачив перед собою довгу гладку дорогу, що йде вдалину, наповнену спалахами блискавок і м'яким сяйвом вогнів, які, можливо, належали Риджтону. Він зіщулився, коли дощ застукав по даху і вітровому склу.


"Зрада", - пробурмотів він. Потім він повторив це слово, взревев. Його обдало тривогою. “Напередодні зради! Виродки!"


В одну мить його пульс підскочив до 175, а піт виступив з пор. Його зуби зацокотіли, як копита по бетону. Його розум відключився. Він забув ДІСТАТИСЯ, він забув Лісбон, він забув Єву, змовників, доктора Енн і доктора Річарда... Він забув про все, крім крижаної хватки страху.


Його руки, що лежали на кермі, тремтіли. Він вражено втупився на капот "Кадилака" — як ніби раптово прокинувся і виявив, що сидить верхи на розлютованому бику.


"Я буду боротися з цим", - подумав він. Боже, допоможи мені боротися з цим! Він опустив голову і прикусив внутрішню сторону щоки. Він відчув смак крові. Я буду боротися з цим!


І на дуже короткий мить він це зробив.


На дуже коротку мить він міцно стиснув кермо кольору слонової кістки і змусив машину повернутися на праву смугу шосе.


На цей короткий мить Майкл Грубек не був нетямущим божевільним, носієм душі стародавнього вбивці. Їм не рухало нестерпне почуття провини. Авраам Лінкольн був просто великою, сумною фігурою з історії, чиє обличчя прикрашали мідні копійки, а сам Майкл був просто великим, сильним хлопцем, що подавали великі надії, який вів стару несмачну машину по дорозі, наляканий до смерті, так, але більш-менш володіє собою.


І тоді це мана зникло.


Він більше не міг з цим боротися. Він втратив усяке уявлення про управління, і саме на педаль праворуч він настав своєю величезною ногою, намагаючись зупинити занос. Він прикрив очі, завив, благаючи про допомогу, і уперся ногою в половицю, коли машина зникла в низьких заростях ялівцю і почала повертатися знову, і знову, і знову.


23


Тобі ще треба дещо зробити...


Оуен Атчесон пам'ятав, як його взводу лейтенант виглядав зі сталевими очима і обезумевшім від місцевої дурниці, але говорив спокійно, як професор коледжу. "У тебе все попереду, і ти повинен вийти і зустріти це ..."


Оуен і троє інших морських піхотинців найчастіше закочували очі при цих підбадьорливих промовах. Але, тим не менш, натхненні цим, вони надягли своє спорядження, почорніли на обличчях і зникли в джунглях, щоб перерізати горло худим солдатам або вбити політиків з пістолетів з глушниками або зарядами з гелигнита і С4.


Оуен думав про ті часи зараз, коли він стояв на гребені пагорба, дивлячись на старовинне "Кадилак", що стояв вертикально, з наполовину просевшей дахом та вікнами, покриті павутиною тріщин, з одним габаритним ліхтарем - єдиним джерелом світла, уцілілим в аварії. Він відкрив барабан свого пістолета. У нього все життя були револьвери, і, дбаючи про безпеку, він завжди тримав патронник під курком порожнім. Тепер він зарядив в рушницю шостий патрон і закрив барабан. Він попрямував до машини. Схил був крутим, і Оуену потрібна одна рука, щоб утриматися на ногах, коли він спускався до низької живоплоту.


Він відчув приголомшливе збудження і сказав собі, що не повинен так радіти цьому. Хвилювання стихло, коли він згадав, що Грубек був озброєний, і побачив, що під прикриттям до машини підійти неможливо. Він проломився крізь зарості ялівцю і, пролетівши тридцять футів, впав у центр заросла травою галявини.


Дощ не був сильним, а вітер слабким; його наближення повинно було бути гучним. І у Хрубека — якщо припустити, що травми не завадили йому зробити це також було достатньо часу, щоб зайняти оборонну позицію. Оуен на мить задумався про тактику, потім вирішив не обтяжувати себе обережним підходом. Він міцно стиснув пістолет, глибоко вдихнув, потім побіг на максимальній швидкості, готовий прицілитися і вистрілити з положення перекиду. Коли він мчав по траві, первісний виття клекотав у нього в горлі, і він придушив бажання дозволити йому перерости в бойовий клич морської піхоти.


Він направив машину прямо вперед і ковзнув у траву, як бігун, пробирається додому, опинившись за заднім бампером. Брудні листя, розкидані під час пробіжки, осіли навколо нього, і він гарячково озирнувся. Заднє вітрове скло було менше затемнене, ніж інші, але він все одно не міг сказати, чи був Хрубек всередині. Він присів, використовуючи багажник як укриття, і заглянув за машину.


Нічого.


Він попрямував до задньої двері....


Під ним!


Оуен з бурчанням упав на живіт і направив пістолет під машину. Зламана труба звисала, як рука, і налякала його, але Грубек ховався не там. Він підвівся і кілька разів глибоко зітхнув, потім переклав пістолет у ліву руку і ривком відкрив праві задні дверцята машини.


Порожньо. В "Кадилаку" не було ніяких слідів Майкла Хрубека, крім запаху мускусу, поту і фрагментів роздроблених черепів тварин — на зразок того, який Хрубек залишив на колінах жінки в будинку в Кловертоне. Ключі були в замку запалювання.


Оуен встав і озирнувся. На губчастих листі не залишилося слідів, не було ні слідів крові, ні інших слідів. Оуен зайшов за "Кадилак" і повернувся до нього спиною, оглядаючи безкрайній ліс, сирий, сірий і темний. Його серце впало. Він знав, як важко йти мокрим листям у темному лісі. І після нещасного випадку цей поганий Хрубек міг бути дезорієнтований або оглушений і міг безглуздо блукати в будь-якому напрямку. Він міг—


Багажник!


Оуен звів курок пістолета і розвернувся на підборах, цілячись в широку выщербленную металеву поверхню — ідеальне місце для укриття. Багажник замикався з допомогою кнопки в замковій щілині, але, оскільки "Кадилак" був більш старою машиною, він не замикався автоматично. Оуен підійшов. Він торкнувся холодної хромованою засувки, штовхнув її. Механізм відкрився. Він підняв кришку і відскочив назад.


У просторому багажнику було достатньо місця для людини такого зростання, як Майкл Грубек. Але насправді в ньому не було його самого.


Оуен повернувся до лісу і, пригнувшись, побіг до найближчого отвору високої огорожі з кущів і дерев. В одну мить його поглинула холодна темрява навколо. Він повільно посвітив своїм екранованим ліхтариком на землю. Через десять хвилин він виявив два відбитки черевиків Грубека. Вони вели глибше в ліс. У вологому повітрі пахло сосною. Псих міг вийти з-за листяних дерев, і Оуен знайшов би чіткий слід у соснових голках. Він пройшов всього тридцять футів, коли почув неподалік глухий удар і клацання — як здалося, недбалі кроки.


Він направив пістолет на звук.


Оуен ідеально розраховував свої кроки і ступав по землі, вільної від листя, рухаючись безшумно. Він присів, тримаючи пістолет перед собою, і ступив на ложі із запашних голок.


Чоловік сидів на поваленном стовбурі дерева і масував витягнуту ногу, немов робив перерву у недільній денній прогулянці.


"Схоже, ми розминулися з ним", - сказав довготелесий чоловік у бейсболці "Нью-Йорк Метс" Оуену, дивлячись на нього без тіні подиву на обличчі. “Так ти інший мисливець за головами. Думаю, нам є про що поговорити.


Жінці було тридцять шість років, і вона прожила в цьому поважному маленькому бунгало все своє життя, останні шість з них, після смерті матері, одна. Вона не бачила свого батька з того дня, як старий завагітнів від своєї другої дочки, був заарештований і відвезений. Через тиждень після суду сестра теж поїхала.


Життя жінки складалася з заповнення картонних коробок електронними платами, які робили що-те, що вона не мала ні найменшого бажання розбиратися, обідів з одним або двома колегами по роботі, шиття і — для розваги — відвідування церкви і читання газети в день відпочинку і проглядання телевізора в інші шість днів.


Будинок являв собою острівець обережності і простоти на зарослій травою галявині, вирубаної на місці того, що колись було одним з найстаріших лісів на Північно-сході. Пів-акра трави утворювали майже ідеальний коло, і його псували тільки іржавий корпус пікапа, який ніколи нікуди не їздив своїм ходом, і холодильник без дверей, який її батько збирався вивезти на звалище одного разу суботнім ранком десять років тому, але замість цього вирішив відвідати спальню своєї дочки.


Блондинка, тонка і крихка, у жінки було просте обличчя й гарна фігура, хоча в тих рідкісних випадках, коли вона з кількома подружками відправлялася на кам'янистий пляж в Індіан-Лип або на берег річки в Кламат-Фоллз, вона одягала купальник з високим коміром, який купила поштою, щоб не довелося приміряти його в магазині. Вона зустрічалася з деякими — в основному з чоловіками, з якими знайомилася церкви, хоча рідко отримувала задоволення від прогулянок і недавно почала з деяким комфортом вважати себе старою дівою.


Сьогодні ввечері вона тільки закінчила готувати Желе з мандаринами і чашку гарячого молока на ніч, коли почула шум у дворі. Вона підійшла до вікна і не побачила нічого, крім гойдаються листя і дощу, потім повернулася до обіднього столу з клена.


Вона сіла, промовила молитву і поклала серветку на коліна, потім взяла ложку желе і відкрила "ТВ-Гід".


Стукіт у вхідні двері, здавалося, потряс весь будинок. Ложка впала на стіл, і желатиновий кубик, погойдуючись, впав з її колін на підлогу. Вона різко встала і крикнула: "Так, хто там?"


“Я поранений. Я потрапив в аварію. Ти можеш мені допомогти?"


Це був чоловічий голос.


Вона похитнулася, підійшла до вхідних дверей, знову похитнулася, потім відкрила її, наскільки дозволяла ланцюжок. Великий чоловік зігнувся, схопившись за руку. Він здавався працьовитою людиною.


"Хто ти такий?" - запитав я.


“Я проїжджав повз, і моя машина перекинулася. О, мені боляче. Будь ласка, впустіть мене".


Ні за що на світі, велике вам спасибі. "Я викличу швидку, ви чекайте тут".


Жінка зачинила двері і намертво замкнула її на засув, потім підійшла до столу, на якому стояв телефон з поворотним набором номера. Вона підняла трубку. Вона кілька разів натиснула на кнопку і, коли запанувала тиша, сказала: "О боже".


Саме тоді вона зрозуміла, що звук, який вона чула кілька хвилин тому, долинав з того місця, де телефонна лінія проходила в будинок. Ця думка затрималася у неї лише на мить, бо Майклу Грубеку набридло чекати зовні, і він стусаном відчинив двері. Величезний і мокрий, він увійшов у вітальню і сказав: “Хороша спроба. Але твій телефон, він не працює. Я міг би тобі це сказати."


Стоячи під групою товстих сосен, які давали деякий укриття від проливного дощу, Оуен запитав, як Трентону Хеку вдалося знайти "Кадилак".


“ Я пішов по його сліду до Кловертона. Там я виявив ваші відбитки пальців і протектор шин. Я бачив, як ви прямували на захід. Потім я побачив припаркований там джип і подумав, що він може належати вам. Моя собака відразу ж відчула запах Грубека поруч із "Кедді".


“ У детектива є ще які-небудь новини?


"Як це?" - запитав я.


“ Я не пам'ятаю його імені. "Оуен поплескав себе по кишенях у пошуках картки, яку йому дали. “ Детектив з Кловертона. У будинку, де він убив ту жінку?


"Що?" Випалив Хек.


“ Ти не знав? Хіба ти не зупинявся у будинку?


“ Я не бачив будинку. Я помчав на захід, як тільки побачив твої відбитки.


Занепокоєному Трентону Хеку Оуен розповів про вбивство, про жахливу бійню в Кловертоне. Потім він розповів йому про антикварних автомобілях, захованих в сараї. “Я подумав, що він спробує збити нас з шляху на цьому мотоциклі. Він від'їхав на ньому на південь на кілька сотень ярдів і кинув десь у болоті, щоб всіх обдурити, я б припустив. Потім він сів у "Кадилак" і приїхав сюди. Ця людина біса розумний.


- Який тобі інтерес у всьому цьому? - запитав Хек.


Оуен нахилився і зашнуровал свої черевики, які були брудними і подряпаними, але виглядали такими дорогими, якими Хек і припускав їх наявність. Високий чоловік встав і сказав: “Це був мій друг, якого він вбив в Індіанському стрибку. І моя дружина бачила, як він це зробив".


Хек кивнув, думаючи, що це додало вечора абсолютно новий відтінок. “Знаєш що, дозволь мені забрати мою собаку. Він залишається і мовчить, коли йому говорять, але в основному це виводить його з себе. "Він пішов у ліс, поглядаючи на покажчики напрямку з кущів і дерев.


"Ти безшумний, коли рухаєшся", - сказав вражений Оуен. "Ти полюєш?"


“ Трохи. "Хек усміхнувся.


Вони знайшли Еміля нервово сидить, переминающимся з лапи на лапу. Він заспокоївся, як тільки побачив свого господаря.


- Чистокровний? - запитав Оуен.


- Едуард Монтегю з “Лонгстрита Третього". Він чистий, як ніхто інший.


“ Непогане ім'я.


“Це те, з чим він прийшов, але, звичайно, тут так не годиться. Тому я кличу його Емілем, і він відгукується на це. Якщо він коли-небудь одружиться на чистокровної сучку, мені доведеться помістити його повне ім'я в газетах, але до тих пір це наш секрет ".


Повертаючись на галявину поряд з Геком, Оуен запитав: "Як ти пішов по запаху, якщо він був на велосипеді?"


“Це ніщо для Еміля. Чорт візьми, він пройшов по хуртовини. Так ти думаєш, може бути, він полює за твоєю дружиною?"


“Я дійсно не знаю. Але це занадто небезпечно залишати в руках копів, які не знають, що роблять".


Це розсердило Хека, і він сказав: "Ви ж знаєте, що цією справою займаються ваші поліцейські штату".


"Ну, мушу тобі сказати, було допущено багато помилок". Оуен глянув на пістолет Хека. “Ти згадав нагороду. Ти професійний слідопит?"


"Так, я беру свою собаку напрокат".


- І яка ж нагорода? - запитав я.


З розпаленілим обличчям, не зводячи очей з темного лісу, Хек сказав: "Десять тисяч доларів". Він говорив підкреслено, немов даючи зрозуміти Оуену, що, навіть якщо він був усього лише найманим працівником, обійшлася йому недешево.


“Ну що ж, - сказав Оуен, “ давай зловимо цього психа і заробимо тобі трохи грошей. Що скажеш?"


"Так, сер".


Хек розбудив Еміля запахом Грубека, і вони пішли через ліс. Тепер йти по стежці було легко, вологий ліс виділяв рясний запах землі. Порушення собаки і надприродна атмосфера нічного лісу гнали їх уперед в якомусь ошеломленном екстазі, і їм нічого не залишалося, як піддатися цій пристрасті. Вони продиралися крізь чагарник. Грубек міг почути їх наближення за сотню ярдів, але з цим нічого не можна було вдіяти. У них не було ні скритності, ні швидкості одночасно, і вони вибрали останнє.


Майкл уважно спостерігав за нею, роздратований тим, що вона так багато плакала. Це дуже стривожило його. Блондинка нічого не сказала. Всі риси її обличчя — ніс, підборіддя і вилиці — почервоніли від беззвучних сліз. Вона тремтіла і комкала паперову серветку в пальцях, поки Майкл ходив взад-вперед. “Мені довелося відключити твій телефон. Припини плакати. Лінія все одно напевно прослуховується".


"Що," схлипнула вона, " ти збираєшся зі мною зробити?


Він пройшов через вітальню, його величезні брудні ступні стукали по дошках. “Це миле місце. Перестань плакати! Мені подобаються твої очі. На них немає маски. Де ти це взяв? Я кажу про будинку.


Вона глянула на маленьку кепку на голові. “ Що ти? Він різко повторив своє питання, і вона, затинаючись, пробурмотіла: “Моя мама померла, і вона залишила це мені. У мене є сестра. Це наполовину її. Як ніби він мав намір вкрасти це, вона додала: "Ми володіємо цією безкоштовно".


Майкл підняв ірландську кепку за козирок, ввічливо простягаючи її їй. Він провів рукою по своїй гладкій голові. В яскравому світлі все ще були видні залишки синіх чорнил. Він помітив, що вона втупилася на кепку, коли він одягав її. Він посміхнувся. “ Модно, чи не правда?


"Прошу пробачення?"


Він насупився. “ Моя капелюх. Модна. Чи Не так?


"Так", - вигукнула вона. “Дуже. Надзвичайно".


“Моя машина перекинулася знову, і знову, і знову. Вона була гарною машиною, поки трималася". Він підійшов ближче і оглянув її тіло. Йому здалося дивним, що, хоча вона була жінкою, вона не лякала його. Може бути, тому, що вона була такою тендітною. Він міг підняти її однією рукою і згорнути йому шию так само легко, як раніше ввечері скрутив шию єнотові. Що це за запах? Про це жінка. Запах жінки. Це викликало непевний і тривожний спогад. Він відчув темряву навколо себе, клаустрофобію, страх. Камені і вода. Погані люди. Що це було? Його занепокоєння зросла на декілька градусів. Він також виявив, що у нього сильна ерекція. Він сів так, щоб вона не помітила.


Вітер бив у вікна, і шум дощу ставав все голосніше. Гуркіт мушкетів, подумав він. Свинцеві кулі розколювали тисячі голів.... Він затиснув вуха від цього страшного звуку. Через мить він зрозумів, що вона пильно дивиться на нього.


"Люди полюють за мною", - сказав він.


- Ти в'язень? " прошепотіла вона. “ Ти втік з в'язниці в Хэмлине?


“ Хороша спроба. Не сподівайся, що від мене що-небудь доб'єшся.


Ти і так багато знаєш.


Вона здригнулася, коли він нахилився вперед і погладив її по прекрасним волоссям. "Це мило," пробурмотів він. “ І на тобі немає грьобаній капелюхи. Добре... Добре."


“Не роби мені боляче, будь ласка. Я дам тобі грошей. Що завгодно..."


"Дай мені пенні".


“ У мене є деякі заощадження. Близько трьох тисяч, але вони в банку. Ви могли б зустрітися зі мною там завтра о дев'ятій. Завжди будь ласка...


- Один пенні! - спитав Майкл.


Вона гарячково полізла в сумочку. Він подивився через її плече. “ У тебе там немає мікрофона? Тривожної кнопки або чого-небудь ще?


Вона виглядала здивованою, потім прошепотіла: “Ні. Я дістану тобі пенні, як ти просив".


- Ну, ти не можеш бути дуже обережним, - винувато сказав Майкл.


Він простягнув свої масивні руки, і вона опустила монету йому в долоню. Він підняв її над її головою. “ Яке слово з семи букв написано на пенні?


"Я не знаю".


"Вгадай," сказав він роздратовано.


Вона заломила руки. “E Pluribus Unum. Ми віримо в Бога. Законний платіжний засіб. Немає. Сполучені Штати. О Боже, я не можу думати! Потім, напівголосно, вона почала бурмотіти Молитву Господню.


"Це прямо за Абрахамом Лінкольном з семи літер". Не дивлячись на монету, він сказав: "Слово прямо за ним, з семи літер, як дуло пістолета, надіслане йому в голову".


Він тицьнув її в маківку тупим пальцем. Вона закрила очі і прошепотіла: "Я не знаю".


- “Ліберті", - сказав Майкл. - Він впустив пенні на підлогу. “ Я дуже голодний. Що б поїсти? - запитав я.


Вона перестала плакати. “ Ти голодний? Вона подивилася на кухню. - У мене є трохи ростбіфа і вегетаріанський чилі.... Будь ласка.


Він підійшов до столу і сів, опустившись у крісло. Він акуратно розгорнув паперову серветку. Вона прикривала тільки частина його величезних колін.


- Можна мені встати? - запитала вона.


“ Як ти зможеш приготувати мені вечерю, якщо не встанеш?


Вона кинулася на кухню і зайнялася приготуванням страв, поки Майкл наспівував: "Бо я люблю дівчину Бонні Блу, яка віддала мені своє серце". Він грав млином для перцю. "Її руки, її обійми - ось де я хочу бути!.."


Вона повернулася, поставивши перед ним піднос. Майкл заревів: "Тому що я люблю дівчину Бонні Блу, яка дала —" Він різко зупинився, взяв вилку і відрізав шматок яловичини. Це блюдо разом з порцією желе він поклав на рожеве блюдце і поставив перед нею.


Вона глянула на їжу, потім запитливо подивилася на нього.


"Я хочу, щоб ти це з'їла!" - сказав він.


"Я вже сказав"... "О, ти думаєш, це отрута".


"Я не думаю, що це отрута", - усміхнувся він. “Я не думаю, що за цим вікном загін. Я не думаю, що ти агент Пінкертона. Але тобі не можна бути занадто обережним. А тепер давай. Перестань вести себе як лайно."


Вона поїла. Потім посміхнулася і обличчя знову стало спокійним. Він деякий час вивчав її і відклав виделку. - У тебе є трохи молока? - запитала я.


“Молоко? У мене знежирене, от і все. Це нормально?"


"Трохи молока!" - заревів він, і вона кинулася за ним. Коли вона повернулася, він вже приступив до їжі. Він осушив склянку, запиваючи його їжею. “ Раніше я працював на молочній фабриці.


"Ну, так". Вона ввічливо кивнула. "Повинно бути, це гарне місце для роботи".


“Це було дуже мило. Доктор Річард знайшов мені роботу".


"Хто він такий?" - запитав я.


"Він був моїм батьком".


“ Ваш батько був лікарем?


"Ну, - усміхнувся він, - я не мав на увазі такого батька, як цей."


"Ні, - швидко погодилася вона, побачивши, як його обличчя потемніло. Він перестав їсти. Вона сказала йому, що їй подобається його твідовий кепка. Він торкнувся її і посміхнувся. “ Мені теж подобається. У мене є волосся, але я їх відрізала.


"Навіщо ти це зробив?"


"Я не можу тобі сказати".


“ Ні, не розповідай мені нічого такого, чого не хочеш.


“Якщо я не захочу, я не буду. Ти не зобов'язаний давати мені дозволу".


“ Я не давав тобі дозволу. Я не хотів, щоб це прозвучало так. Ти можеш робити все, що захочеш.


“ Хіба я цього не знаю? "Майкл очистив свою тарілку.


“ Не хочете ще трохи? - запитав я.


“ Молока. Я б хотів ще молока. Коли вона була на кухні, він додав: “ будь Ласка.


Забираючи у неї високий келих, він вимовив голосом FM-диск-жокея: "Корисна закуска".


Вона уривчасто розсміялася, і він посміхнувся. Коли він розливав молоко, вона запитала: "Що ти робиш?"


"Я п'ю молоко", - роздратовано відповів він.


“Ні. Я маю на увазі, що ти робиш поза домом сьогодні ввечері? Передбачається, що буде така буря, якої ми не бачили цілу вічність".


“ Скільки років віслюкові? Він примружився.


Вона втупилася на нього з відсутнім виразом обличчя. “Хм, тепер, коли ти питаєш, я точно не знаю. Це означає "довгий час".


“Це щось на зразок вирази? Це щось подібне кліше?"


"Я думаю, що так".


Він дивився вниз, його очі були такими ж порожніми і подернутыми серпанком, як склянку в його руці. "Ти знаєш, що "гнів" становить п'ять шостих від "небезпеки"?


“Ні, я цього не робив. Але це, безумовно, так. Як щодо цього?"


"Отже, ось так".


Вона порушила дуже напружене мовчання, запитавши: "Що ви робили в молочній?"


Ерекція Майкла нікуди не поділася. Його пеніс хворів, і це починало його сердити. Він засунув руку в кишеню і зіщулився, потім встав і підійшов до вікна. Він запитав: "Який найбільший місто поблизу, в якому є залізнична станція?"


“ Ну, в Бойлстон, я вважаю. Це приблизно в сорока-п'ятдесяти милях на південь.


"Як би я туди дістався?"


“Їдьте на захід до 315. Вона приведе вас прямо туди. Вона переходить в Х'юберт-стріт і проходить прямо за залізничною станцією. Амтрак ".


"Взагалі в найкоротші терміни?"


"Зовсім немає часу", - погодилася вона. "Навіщо ти туди йдеш?"


"Я ж сказав тобі", - гаркнув він. "Я не можу сказати!"


Її руки впали на коліна.


Майкл почав ритися в своєму рюкзаку. "Вибач, мені дуже шкода", - сказав він їй. Але він вимовив ці слова, потім повторив їх з такою глибокою тугою, що було ясно, що він не вибачається за свою різкість, а швидше за інше - за те, що він збирався зробити, за щось більш серйозне, ніж погані манери. Він сів поруч з нею, міцно притиснувшись стегном до її стегна, і, поки вона плакала, поклав їй на коліна маленький білий череп тварини і дуже ніжно почав гладити її по волоссю.


Під хмарами, такими швидкими і неспокійними, що вони здавалися спецефектами з науково-фантастичного фільму, Порція Наповнююча Обержет вдихала одного аромати гниючих листя і мускусного озера. В кількох футах від неї її сестра підняла лопату і насипала величезну купу гравію навколо передніх коліс застрягла машини.


Молода жінка размяла руки. Вони горіли, і вона припустила, що шкіра почала покриватися пухирями з-за мокрих рукавичок. Її м'язи горіли. Голова розколювалася від проливного дощу.


І її турбувало щось ще, смутна думка — щось інше, крім шторму. Спочатку вона подумала, що, можливо, це втеча. І все ж вона ніколи по-справжньому не вірила, що хтось на зразок Майкла Грубека міг виконати весь шлях до Риджтона з психіатричної лікарні, тим більше в таку ніч, як ця.


Ні, якийсь смутний спогад то тривожно виринало, то зникало. Здавалося, воно мало якийсь стосунок до цієї частини двору. Вона уявляла собі... що це було? Рослини? Був тут який-небудь сад? Ах, так. Він був тут. Старий город.


Потім вона згадала про Тома Уилере.


Скільки їм було років? Їм обом, напевно, за дванадцять або тринадцять. Одного разу осіннім днем — може бути, в листопаді, як сьогодні ввечері - у дворі з'явився худий рудоволосий хлопчик. Порція вийшла на вулицю, і вони сіли на сходинки заднього ганку. Вона примудрялася одночасно і ігнорувати його, і розмовляти з ним, безжально поддразнивая. Врешті-решт він запропонував піти в державний парк. "Чому?" - запитала вона. "Не знаю", - відповів він. “Тусуватися, чи знаєте. Купив новий Jefferson Airplane". Він мляво кивнув на восьмидорожечный магнітофон, який стояв біля його ніг. Вона сказала йому, що ні, вона не хотіла, але через мить зникла в будинку і повернулася з ковдрою.


Він попрямував до державного парку.


"Е-е-е," оголосила Порція. “ Сюди.


І повела його в город. Тут вона розстелила ковдру так, щоб частково було видно будинок, і лягла, скинувши кеди і з насолодою потягнувшись. Але хто-небудь може побачити, запротестував він. Хто-небудь міг дивитися прямо зараз! Вона поклала його руку собі на груди, і він перестав турбуватися про вуайеристах. Порція лежала на спині, оточена изжеванными слимаками гарбузами і короткими світлими стеблами кукурудзи. Томмі поруч з нею, накриваючи її гарячий рот своїм; їй доводилося довго дихати носом. Тепер вона згадала, що вдихала одного той же запах вологої пізньої осені. Сонні мухи обліпили їх. Нарешті, збивши його з пантелику тим, що вона не протестувала, вона дозволила його блідою, веснянкуватою руці пройти через еластичний бар'єр. Він глянув на вікна будинку, потім тицьнув у них тремтячим пальцем, залишивши всередині неї спалах болю, а на її голом стегні велика мокра пляма, таке ж, як те, що розпливлося спереду на його комбінезоні.


Кілька хвилин вони ніяково лежали пліч-о-пліч, потім він раптом прошепотів: "Мені здається, там хтось є".


Хоча він сказав це тільки для того, щоб втекти, швидко підвівся і зник на під'їзній доріжці. Почувши, як стихають звучні гітарні акорди, у Порції закрутилася голова, коли вона дивилася, як пропливають над головою густі хмари, і міркувала про таємниці тел. Вона витратила багато часу, безуспішно намагаючись переконати себе, що їй погано із-за того, що він утік.


Тепер Порція зрозуміла, і у неї скрутило живіт, що зовсім не спогад про спіді Томмі Уилере було таким тривожним. Це був індійський стрибок.


Вона майже не супроводжувала свою сестру і шурина на пікнік. Її не цікавив зовнішній світ, не цікавили парки штату — особливо парк, в який вчителя тягали її на виснажливі екскурсії і в якому вона пізніше годинами розглядала верхівки дерев, лежачи під хлопцями, або друзями хлопців, а іноді і незнайомцями.


Ні, по суті, це було рішення за замовчуванням. Вона була сита по горло тихій неспокійним життям одинаки на Манхеттені: вечерями з сендвічами з індички і капустяним салатом. Дружнім спілкуванням за переглядом взятих напрокат фільмів. Втомлені заклики в барах і на вечірках, вимовлені так, як ніби чоловіки дійсно думали, що вона не чула всього цього тисячу разів раніше. Спілкування з худорлявими подружками з кінськими хвостиками, які кинули б тебе в одну мить, якби це хоч на дюйм наблизило їх до Кращої роботи або Доступному Чоловікові.


Отже, в той день, 1 травня, вона неохоче спакувала рогалики, лосось, вершковий сир, журнали, бікіні і сонцезахисний крем. Вона терпіла похмурого службовця в прокаті автомобілів, вона терпіла пробки, вона терпіла напружене суспільство бідною, соромливою Клер. Вона перенесла всі стреси дня, проведеного в селі. І все ж був один аспект поїздки, який не вимагав терпіння. Роберт Гіллеспі, як спочатку подумала Порція, навряд чи був відповідною партією. Сидячи на задньому сидінні його машини 4x4 з Ліз і Клер по дорозі в Indian Leap, вона проглянула його бухгалтерську книгу і виявила в основному списання: лише трохи симпатична, п'ятнадцять фунтів зайвої ваги, дуже приємна, дуже пихата, занадто балакуча, дружина, яка була повною загадкою.


Порція зрозуміла, що не було ніяких логічних підстав вважати його чарівним. Але він був неперевершений. Поки Ліз дрімала в кузові вантажівки, а нудна Дороті щедро завдавала свій дивовижний червоний лак для нігтів, Роберт засипав Порцію питаннями. Де вона жила, подобався їй місто, знала вона той чи інший ресторан, подобалася їй її робота? Все це було насправді. Звичайно, так воно і було. Але все ж... І в його вологих очах плясало збудження, поки вони розмовляли. Порція згадала, як безпорадно думала: "О, це правда: зваб мій розум і моє тіло піде за тобою".


До того часу, як вони дісталися до парку, Порція Наповнююча Обержет була в його повному розпорядженні.


Коли вони йшли по доріжці від парковки до машини, він глянув на її кросівки і обережно запитав — одночасно інтимно і безтурботно, — не могли б вони пробігтися разом.


Вона відповіла: "Можливо".


Він зрозумів це як "так". "Дозволь мені піти раніше тебе", - прошепотів він. “Тоді зустрінемося біля старої печери. Дай мені десять хвилин. Потім йди за мною".


"Може бути".


Коли вони дісталися до пляжу, вона оцінила свою владу над ним і вирішила ні на йоту не відмовлятися від неї. Вона зробила кілька швидких розминок, потім першою побігла підтюпцем, відверто ігноруючи його. Вона пробігла півмилі до усамітненого яру, про який він згадував. За печерою виднілася сосновий гай, під якою було затишне гніздечко з м'яких голок, іноді зелених, інколи червонуваті. Порція присіла на найближчий камінь, гадаючи, чи приєднається він до неї. Може бути, він помститься за її непокору, залишившись зі своєю дружиною і Ліз. Вона, безумовно, стала б більше поважати його, якщо б він це зробив. І все ж у Порції В Оберже не було особливого бажання або потреби поважати чоловіків, особливо таких, як Роберт Гіллеспі, і вона вирішила, що йому, чорт візьми, краще показати себе; вона зіпсує йому день, якщо він цього не зробить. Вона оглянула невелику галявину, яка була похмурою і затіненій крутими стінами блідих скель, що підносяться по обидві сторони від дерев. Небо над головою затягнули важкі хмари. Набагато менш романтично, подумала вона, ніж на пляжі Club Med на Кюрасао або в Нассау. З іншого боку, тут не було презервативів, розкиданих по землі.


Вона перебігла зі скелі на грядку з голками, відокремлену від галявини високим чагарником і молодим болиголовом. Минуло півгодини, потім сорок хвилин, і, нарешті, Роберт підтюпцем підбіг до неї. Він перевів подих і заробив багато очок, не сказавши Порції ні слова про порушення його інструкцій. Він вивчав свою груди, надувшись.


Вона розсміялася. “ Що?


"Моя дружина говорить, що у мене з'являються цицьки". Порція зняла футболку і спортивний ліфчик. "Давай порівняємо".


Вони відкотилися під сосни. Роберт міцно поцілував її, погладжуючи оголені соски тильною стороною долоні. Він стулив свої пальці навколо її пальців і поклав їх на її груди. Вона почала пестити себе, у той час як його мова ковзнув вниз до її пупка, потім продовжив до стегон і колін. Він залишався там, дражнячи, поки Порція, нарешті, не схопила його голову обома руками і рішуче не направила її собі між ніг. Її стегна підвелися, коли голова з силою відкинулася на соснову підстилку, голки застрягли в її вологі від поту волосся. Дивлячись крізь напівприкриті повіки на проносяться хмари, вона задихалася. Він перекотився на неї, і їх роти зустрілися жорстко, безжально. Він як раз обвив її ноги навколо своєї талії і люто входив у неї, коли поруч з їх головами хруснула гілка.


Клер вийшла з-за дерев і зупинилася, завмерши, в шести футах від них. Її рука в шоці піднялася до рота.


"О, боже мій", - закричала Порція.


"Клер, мила..." Почав Роберт, опускаючись на коліна.


Клер, втративши дар мови, втупилася на його пах. Порція згадала, як подумала: "Боже мій, їй вісімнадцять". Це не може бути її першим збудженням.


Роберту потрібно якийсь час, щоб прийти в себе, і він гарячково озирнувся в пошуках своєї сорочки або шортів. Поки дівчина не зводила з нього очей, Порція спостерігала за молодою білявкою. Цей цікавий вуайеризм втрьох порушив її ще більше. Роберт схопив свою сорочку і обернув в'язане виріб навколо талії, збентежений і посміхаючийся. Порція не рухалася. Потім Клер придушила ридання і, повернувшись, побігла повз печери назад по стежці.


"О, чорт," пробурмотів Роберт.


"Не хвилюйся".


"Що?"


“О, не сприймай це так серйозно. Кожен підліток у якийсь момент відчуває шок. Я поговорю з нею ".


"Вона всього лише дитина".


"Забудь про неї", - недбало сказала Порція, потім прошепотіла: "Іди сюди".


"Вона збирається—"


“Вона нічого не збирається говорити. Хм, що це? Тобі все ще цікаво. Я бачу."


“ Господи, а що, якщо вона розповість Ліз?


"Давай", - задихаючись, наполягала вона. “Не зупиняйся зараз. Трахни мене!"


“ Я думаю, нам пора повертатися.


Порція опустилася на коліна і, стягнувши з нього сорочку, глибоко взяла його в рот.


"Ні, - прошепотів Роберт.


Він стояв, закинувши голову, з закритими очима, нестримно тремтячи й задихаючись, коли на галявину вийшла Ліз.


Клер, повинно бути, зіткнулася з нею майже відразу, і Ліз або дізналася, або догадалась, що сталося. Вона стояла над напівоголеної парою і дивилася на них зверху вниз. "Порція!" - лютувала вона. "Як ти могла?" Вираз жаху на її обличчі ідеально відповідало висловом Роберта.


Молода жінка встала і витерла обличчя бюстгальтером. Вона повернулася обличчям до сестри і відсторонено спостерігала, як горло Ліз помітно почервоніло, як здулися сухожилля і щелепа затремтіла. Роберт натягнув шорти для бігу, знову озираючись у пошуках сорочки. Здавалося, він був не в змозі говорити. Порція відмовлялася вести себе як спіймана школярка. - Як ти могла? - запитала я. Ліз схопила її за руку, але Порція різко відступила. Зустрівши розлючений погляд сестри, вона повільно одяглася, а потім, нічого не сказавши, залишила Ліз і Роберта на галявині.


Порція повернулася на пляж, де Дороті почала збирати речі; температура впала, і явно збирався дощ. Вона подивилася на Порцію і, здавалося, відчула щось недобре, але нічого не сказала. Піднявся вітер, і дві жінки поспішили зібрати кошики для пікніка та ковдри і віднести їх у вантажівку. Вони зробили ще одну подорож назад на пляж, розшукуючи своїх супутників. Потім почалася злива.


Мить парк наповнився виттям сирен, і прибули поліція і медики. Саме на залитому дощем перетині двох каньйонів Порція зустріла свою сестру, красноглазую, брудну і розпатлану, схожу на божевільну, яку двоє рослих рейнджерів вели з затопленого русла.


Порція зробила крок до неї. “ Ліз! Що?—


Ляпас була дивно тихою, але такою потужною, що Порція впала на одне коліно. Вона скрикнула від болю і шоку. Жодна з жінок не поворухнулася, і рука Ліз застигла в повітрі, поки вони довго дивилися один на одного. Вражений рейнджер допоміг Порції піднятися на ноги і розповів про смерті.


"О, ні!" Порція закричала.


"О, ні!" Ліз передразнила його з гірким презирством, потім зробила крок вперед, відштовхнула рейнджера в бік і наблизила губи до вуха сестри. Хрипким голосом вона сказала: "Ти вбила цю дівчину, клята повія".


Порція повернулася до сестри. Її очі стали такими ж холодними, як мокре каміння навколо них. “ Прощай, Ліз.


І це було прощання. Не рахуючи кількох коротких, пишномовних телефонних розмов, ці слова були практично останнім спілкуванням між сестрами до сьогоднішнього вечора.


Індійський стрибок. Це було перше, що прийшло в голову Порції, коли Ліз запросила її сюди цим ввечері — точно так само, як це виникало в її думках, коли піднімалося питання про дитячої, і, якщо вже на те пішло, кожен раз, коли Порція думала про повернення в Риджтон, про що — хоча вона ніколи б не зізналася в цьому Ліз — вона часто думала в останні кілька років.


Індійський Стрибок...


"О, Ліз, - подумала Порція, - невже ти не розумієш?" Це те, що прирікає сестер Наповнююча Оберже, і так буде завжди. Не трагедія, не смерті, не гіркі слова або місяці мовчання після цього, а минуле, яке привело нас до тієї соснової ліжка, минуле, яке, напевно, буде продовжувати приводити нас до місця, не менш жахливі, знову і знову.


Минуле, з усіма її духами померлих.


Тепер Порція дивилася на свою сестру, яка стояла в десяти футах від неї, коли Ліз відклала лопату і пробралася до переднього сидіння машини.


Погляди сестер зустрілися.


Ліз насупилася, стурбована виразом обличчя Порції. "У чому справа?" - запитала вона.


Але якраз у цей момент з решітки радіатора автомобіля почувся тихий свист. Двигун заглох і кілька разів сильно сіпнувся, коли лопать вентилятора вдарила по воді. Потім з жахом все стихло, залишивши ніч, наповнену тільки звуками вітру, дощу і ритмічною музикою розумного композитора епохи бароко.


24


“Ну, я не пішов за допомогою, тому що до сусідів більше півмилі, і якщо ви слухали радіо, то знаєте, який це має бути шторм. Я маю на увазі, хіба в цьому немає сенсу?


Слова зірвалися з блідих губ мініатюрної блондинки. Вона перестала плакати, але по-лікувального наливала бренді з курній пляшки. “І в будь-якому випадку, - сказала вона Трентону Хеку, - сказав він мені не робити цього, і якщо ти коли-небудь побачиш його, ти зробиш те, що він тобі сказав. О, Боже мій. Все, про що я продовжував думати, це про те, що мені пощастило, мені пощастило, що я сьогодні причастився".


Оуен Атчесон повернувся з бічного дворика в крихітну вітальню будинку, де стояли Хек і тендітна жінка.


"Мені пощастило," прошепотіла вона і виплеснула на стіл пляшку спиртного. Вона знову заплакала.


"Він просто висмикнув один дріт", - повідомив Оуен. Він підняв трубку. "У мене все запрацювало".


“У нього моя машина. Це бежевий Subaru універсал. 89-го року випуску. Десять Раз вибачився. 'Прости, прости, прости...' Уф-ф. Її сльози припинилися. “Ось що я мала на увазі, коли називала його дивним. Ну, ти можеш собі уявити. Попросив у мене ключі, і я, звичайно, віддала їх. Потім він поїхав, присівши навпочіпки за кермом. Повністю пропустив поїздку, але знайшов дорогу. Думаю, я спишу цю машину з рахунків ".


Оуен поморщився. “ Якщо б ми пішли тією дорогою, він би прийшов прямо до нас.


Хек знову подивився на крихітний череп, який лежав на паперовому рушнику, в якому вона вручила йому, не бажаючи торкатися до самої кістки.


"Що ж," продовжила жінка, "ви можете знайти його на 315-й вулиці".


"Як це?" - запитав я.


“Він їде в Бойлстон. Маршрут 315".


"Він так і сказав?"


“Він запитав мене про найближче місто із залізничною станцією. Я назвав йому Бойлстон. Він запитав, як туди дістатися. А потім попросив у мене п'ятдесят доларів на квиток на поїзд. Я віддав йому. І ще трохи."


Хек з хвилину дивився на телефон. Він подумав, що більше не може тримати це в секреті. Не зараз, коли Грубек убив одну жінку і тероризує іншу. Він зітхнув і втягнув повітря крізь погнуті зуби. Тепер в голові Хека дуже чітко пронеслася думка про те, що, якщо б він подзвонив у Хавершем, як збирався зробити, після того, як з'ясував, що Хрубек прямує на захід, вони могли б зловити його до того, як він дійшов до того будинку в Кловертоне. У всіх співробітників правоохоронних органів, чорт візьми, теж були списки випадків, коли з-за їх помилок і прорахунків постраждали інші люди — випадків, які іноді поверталися важко і не давали їм спати, а іноді і робили щось гірше. Хоча в даний момент він був далекий від скорботи, він припустив, що смерть цієї жінки стане помітною подією в його особистому скарбничці тих подій, і він міг тільки здогадуватися, наскільки погано це пізніше йому відгукнеться.


Проте зараз йому хотілося одного — побачити, як цього хлопця зловлять, — і він схопив трубку. Він подзвонив місцевому шерифові і повідомив про крадіжку "Субару" Грубеком і про те, куди він, мабуть, прямував. Він обернувся до жінки. “ Шериф сказав, що надішле кого-небудь в будинок, щоб відвезти вас до друга або родича, мем. Якщо хочете.


- Скажи йому "так", будь ласка.


Хек передав цю інформацію шерифу. Повісивши трубку, Оуен взяв телефон і подзвонив в Марсден Іпн і був здивований, виявивши, що Ліз і Порція все ще не зареєструвалися. Насупившись, він подзвонив додому. Ліз взяла трубку після третього гудка.


“ Ліз, що ти там робиш? - запитав я.


“Оуен? Де ти?"


“Я під Фредериксе. Я намагався додзвонитися тобі раніше. Я думав, ти поїхав. Що ти там робиш? Ти повинен був бути в готелі годину назад".


Миттєва порожнеча на лінії. Він почув, як вона кличе: "Це Оуен". Що відбувається? На лінії почувся гуркіт грому. Ліз повернулася і пояснила, що вони з Порцією залишилися, щоб наростити мішки з піском. “Гребля вийшла з берегів. Ми могли втратити будинок".


"З тобою все в порядку?"


“Ми в порядку. Але машина застрягла на під'їзній доріжці. Дощ жахливий. Ми не можемо вибратися. Тут немає евакуаторів. Що ти робиш у Фредериксе?"


“ Я слідував за Хрубеком на захід.


“ Вест! Він дійсно обернувся.


“ Ліз, я повинен тобі сказати.... Він когось убив.


"Ні!"


“ Жінка з Кловертона.


"Він приїде сюди?"


“Ні, не схоже. Він їде в Бойлстон. Я б припустив, щоб сісти на потяг і поїхати з штату".


"Що нам робити?"


Він помовчав. “ Я не збираюся переслідувати його, Ліз. Я повертаюся додому.


Він почув, як вона зітхнула. “ Спасибі тобі, милий.


“ Залишайся в будинку. Замкни двері. Я всього в п'ятнадцяти хвилинах їзди.... Ліз?


"Так?"


Він помовчав. “ Я скоро буду.


Хек і Оуен попрощалися з жінкою і поспішили вийти під дощ, підганяли жахливим вітром. Вони пройшли по під'їзній доріжці до тьмяно освітленій дорозі, яка вела назад до шосе.


Оуен глянув на Хека, який понуро плентався поруч.


"Ти думаєш про свою нагороду?"


“Я повинен сказати, що радий. Вони, ймовірно, напевно зловлять його в Бойлстоне. Але я повинен був подзвонити і сказати їм. Я не збираюся ризикувати тим, що хтось постраждає.


Оуен на мить замислився. “ Я б сказав, ти все ще повинен ці гроші.


"Ну, у лікарні буде інша думка на цей рахунок, я тобі гарантую".


“ Ось що я тобі скажу, чорт візьми, ти мчиш по цьому шосе в Бойлстон, і якщо ти доберешся до нього першим, чудово. Якщо немає, ми подамо до суду на лікарню за ваші гроші, і я сам займуся цією справою ".


“ Ви юрист? - запитав я.


Оуен кивнув. “ Не візьму з вас ні пенні.


"Ти зробиш це для мене?"


"Звичайно, захотів би".


Хек був збентежений щедрістю Оуена і через мить тепло потиснув адвокату руку. Вони мовчки продовжили шлях до галявини, де стояв розбитий "Кадилак".


“Добре, ми з Емілем поїдемо на південь. Ми шукаємо бежеву "Субару", вірно? Будемо сподіватися, що він водить японську машину не краще, ніж детройтської. Гаразд, давай зробимо це ". Підкоряючись імпульсу, він додав: “Слухай, коли все закінчиться, давай залишимося на зв'язку, ти і я. Що скажеш? Порибалимо трохи?"


“Гей, чорт візьми, з мого боку це відмінна ідея. Щасливого полювання тобі".


Хек і Еміль, накульгуючи, потрусили назад до пошарпані пікапу "Шевроле", що стояв в п'ятдесяти ярдах далі по дорозі. Вони залізли всередину. Хек завів торохтіли двигун, потім помчав крізь шалений дощ до шосе 315, тримаючи ліву ногу на акселератор і не зводячи очей зі свого скромного призу.


Знак повільно обертався в неспокійному нічному небі.


Доктор Річард Колер подивився в бік спалахів світла на заході і голосно розсміявся над метафорою, яка прийшла йому в голову.


Хіба не так доктор Мері Шеллі пожвавив свою створення? Блискавка?


Тепер психіатр дуже виразно згадав першу зустріч з пацієнтом, який повинен був зіграти монстра під "Франкенштейна" Колера. Чотири місяці тому, через два тижні після суду над Indian Leap і укладення Майкла у в'язницю Марсден, Колер, охоплений болючим професійним захопленням, повільно увійшов в похмуру палату E Марсдена суворого режиму і подивився на величезну, згорблену фігуру Майкла Хрубека, люто глядящего з-під темних брів.


"Як справи, Майкл?" Запитав Колер.


“Вони тягнуться. Іноді потрібно тримати свій розум абсолютно порожнім. Ти коли-небудь робив це? Ти знаєш, як це важко? Це основа трансцендентальної медитації. Можливо, ви знаєте це як ТМ. Очистіть свій розум, доктор. Спробуйте. "


"Я не думаю, що зможу".


“Якби я вдарив тебе цим стільцем, в твоєму мозку була б повна порожнеча. Але зворотна сторона в тому, що ти був би мертвим покидьком". Потім Майкл закрив рот і більше нічого не говорив протягом декількох днів.


Марсден був державною лікарнею, як і Куперстаун, і пропонував лише кілька сумовитих операційних. Але Колер в рамках своєї програми виділив спеціальний номер для пацієнтів. Розкішшю його назвати було не можна. В кімнатах гуляли протяги і було холодно, а стіни були пофарбовані в тривожний молочно-зелений колір. Але, принаймні, ті, хто перебував у палаті Milieu— названої так тому, що метою Колера було поступово повернути тутешніх пацієнтів в нормальне суспільство, були відокремлені від більш важких пацієнтів лікарні, і тільки цей особливий статус давав їм почуття гідності. У них також були навчальні іграшки, книги й приладдя для малювання — навіть небезпечні і офіційно заборонені олівці. Мистецтво і самовираження заохочувалися, а стіни були прикрашені графіті з картинами, малюнками, віршами, створеними пацієнтами.


У серпні Річард Колер почав кампанію, щоб роздобути Майкла в набір Milieu. Він вибрав молодої людини, тому що той був розумний, тому що він, здавалося, хотів вдосконалюватися, і тому що він вбивав. Ресоціалізація (ніхто не виліковував) такого пацієнта, як Майкл Грубек, була б остаточним підтвердженням методів терапії ілюзій Колера. Але більше, ніж дорогоцінний фінансування DMH, більше, ніж професійний престиж, Колер побачив шанс допомогти людині, який страждав, і страждав страшенно. Майкл не був схожий на багатьох пацієнтів-шизофреніків, які не звертали уваги на свій стан. Ні, Майкл був найтрагічнішої з жертв; він був досить здоровий, щоб уявити, на що може бути схожа нормальне життя, і його щодня мучив розрив між тим, ким він був, і тим, ким він так відчайдушно хотів бути. Саме з такими пацієнтами Колер найбільше хотів би працювати.


Не те щоб Майкл схопився за можливість приєднатися до програми психіатра.


"Ні за що, блядь, ти ублюдок!"


Параноїдальний і підозрілий, Майкл відмовлявся мати якесь відношення до Люксу, або до Колеру, або до кого-небудь ще в Марсдене, якщо вже на те пішло. Він сидів у кутку своєї кімнати, бурмочучи щось собі під ніс і підозріло поглядаючи як лікарів, так і пацієнтів. Але Колер наполягав. Він просто не хотів залишати молодої людини. У перший місяць їх спільного життя — а вони бачилися щодня — вони запекло сперечалися. Майкл просторікував і кричав, переконаний, що Колер такий же змовник, як і решта. Доктор парирував питання про фантазіях Майкла, намагаючись зломити його.


Зрештою, змучений агресивністю Колера і величезними дозами ліків, Майкл неохоче погодився приєднатися до його програми. Його поступово знайомили з іншими пацієнтами, спочатку один на один, потім у більш великих групах. Щоб змусити молодого пацієнта розповісти про своє минуле і своїх помилках, Колер підкуповував його книгами з історії, крадучи їх з бібліотеки лікарні Фрэмингтон, тому що в колекції Марсдене майже не існувало. На їх індивідуальних сеансах Колер продовжував тиснути на молодика, нагнітаючи емоційне напруження і змушуючи його проводити час з іншими пацієнтами, досліджуючи його марення і сни.


"Майкл, хто така Єва?"


“О, так, точно. Як ніби я збираюся сказати тобі. Забудь про це".


“ Що ти мав на увазі, коли сказав "я хочу випередити "синіх мундирів""?


“Пора спати. Тушкуйте світло. Спокійної ночі, доктор". Так все і тривало.


Одного разу холодним сирим днем шість тижнів тому Майкл був у відокремленій тренувальній зоні Марсдена, роблячи круги під похмурими поглядами охоронців. Він дивився крізь сітчасту огорожу на сумну, брудну ферму Нової Англії на території лікарні. Як і більшість шизофреніків, Майкл страждав від притупленного афекту — утрудненого прояви емоцій. Але в той день його раптово захопив сумовитий пейзаж, і він заплакав. "Мені було шкода бідних промоклих корів", - пізніше розповідав Майкл Колеру. “У них були розбиті очі. Бог має щось зробити для них. Їм доведеться нелегко ".


“ У них були вибиті очі, Майкл? Що ти маєш на увазі?


“Бідні корови. Вони ніколи не будуть колишніми. Добре для них, погано для них. Це так очевидно. У них розбиті очі. Невже ти не розумієш?"


Ця спалах вразила Колера, як електричний розряд. - Ви хочете сказати, - прошепотів він, з усіх сил намагаючись стримати хвилювання, - ви хочете сказати, що крига скресла.


Цим двозначним повідомленням на кшталт того, що він зблизився з доктором Енн Мюллер — Майкл намагався висловити свої найпотаємніші почуття. В даному випадку щось в його житті фундаментально змінилося. Він знизав плечима і почав плакати перед своїм терапевтом — не від страху, а від горя. "Мені так шкода їх". Поступово він заспокоївся. “Життя фермера здається важким. Але, може бути, це те, що мені підійшло б".


"Було б вам цікаво, запитав Колер, відчуваючи, як калатає його серце," попрацювати на цій фермі?"


"На фермі?"


“ Робоча програма. Тут, у лікарні.


"Ти з глузду з'їхав?" Майкл закричав. “Мене вдарили по голові і вбили. Не будь тупим лайном!"


Знадобилося два тижні постійного тиску, щоб умовити Майкла взятися за цю роботу - насправді набагато більше часу, ніж знадобилося Колеру, щоб оформити документи для переказу. Технічно Майкл був недоторканним в Марсдене, тому що він підпадав під дію статті 403. Але немає більш легкої оцінки, ніж державна бюрократія. Оскільки у великій документації Колера згадувався "пацієнт 458-94", а не "Майкл Хрубек", і оскільки наглядачі надзвичайно переповненого відділення E були раді позбутися ще одного пацієнта, Хрубек був легко завірений печаткою, схвалений, перевірений і благословенний. Йому доручали прості завдання на фермі, де виробляли молочні продукти для лікарні і продавали ті невеликі надлишки, які там були, на місцевих ринках. Спочатку він з підозрою ставився до своїх керівників. Однак у нього жодного разу не було нападу паніки. Він приходив на роботу вчасно та ішов останнім. Врешті-решт він освоївся з роботою — прибирав лопатою гній, тягав кувалди, підрамники для забору і скоби від стовпа до стовпа, тягав відра з молоком. Єдиний раз, коли ви могли запідозрити, що він не звичайний фермерський хлопець, це коли він використовував білу фарбу для парканів на Херефордах, щоб вирівняти мітки, які здавалися йому неприємними або страшними.


Тим не менш, як тільки йому сказали не малювати корів, він з соромом підкорився.


Майкл Грубек, який ніколи в житті не заробляв ні пенні з власних грошей, раптово став заробляти 3,80 долара в годину. Він вечеряв у лікарняному кафе з друзями і мив посуд після вечері, він писав довгу поему про битву при Булл-Ран і був невід'ємною частиною програми терапії ілюзій Колера, не кажучи вже про хлопчика з обкладинки його пропозиції Державному департаменту психічного здоров'я.


І тепер, з сумом подумав Колер, він став небезпечним втікачем.


О, де ж ти, Майкл, зі своїми розбитими очима?


В одному він був переконаний: Майкл знаходився на шляху в Риджтон. Зустріч з Ліз Этчесон була корисна подвійно. Частково через те, що вона розкрила маячня Майкла. Але також і за те, що це відкрило про неї. Вона збрехала йому, це було ясно. Він намагався зрозуміти, де саме її розповідь про Індійському стрибку розходився з правдою. Але вона здавалася жінкою, яка звикла жити з таємницями, з невираженими почуттями, прихованими бажаннями, і тому він не зміг розпізнати брехню. І все ж Колер відчував, що все, про що вона йому не розповіла, було значним — цілком імовірно, досить значним, щоб витягнути Майкла з туману його обманутою, але безпечного життя і спонукати його зробити це жахливе подорож крізь ніч.


О так, він був на шляху в Риджтон.


І тут його чекав, зіщулившись під проливним дощем, Річард Колер, людина, готовий підкупити мисливців за головами тисячами доларів, які він ледве міг собі дозволити, відправитися військом через ворожу дику місцевість, поодинці вистежити і зустрітися зі своїм нервовим і небезпечним пацієнтом і доставити його в лікарню — заради Майкла і заради тисяч інших пацієнтів, яких Колер сподівався вилікувати свого життя.


Тепер доктор окинув поглядом простору парковку і щільніше загорнув своє чорне пальто в марній спробі захиститися від проливного дощу і поривів вітру. Він відкрив свій рюкзак і дістав міцний металевий шприц, потім наповнив резервуар великою дозою анестетика. Він відкрив бульбашки і випустив невелику струмінь в повітря, щоб видалити їх. Потім він відкинувся назад, його обличчя залило дощем, і він ще раз подивився на вічно рухомий знак над його головою.


25


"Подивися на це!"


Проїхавши милю по дорозі, Майкл завернув за поворот і несподівано гаркнув сміхом. Він спокійно згадав, яка педаль гальма, і натиснув на неї, зменшивши швидкість до десяти миль в годину.


"Дивись!" Він нахилився вперед, майже торкаючись головою лобового скла, і втупився в небо, залите дощем, в якому мільйонами бризок відбивалися червоні, білі і сині вогні.


"О Боже, що б це значило?" Його шкіра заурчала від емоцій, а на обличчі розпливлася широка посмішка. Майкл з'їхав на узбіччя і зупинив Subaru. Він вийшов під дощ і, немов у трансі, попростував через парковку, його черевики John Worker шкребли по асфальту. Він зупинився біля підніжжя святилища і благоговійно склав руки перед собою, дивлячись у небо. Він порився у своєму рюкзаку і зауважив, що у нього залишилося два черепи. Він вибрав ту, що була в гіршому стані — вона була потрісканою в декількох місцях, — і поставив її біля основи таблички.


Голос пролунав зовсім поруч. "Привіт, Майкл".


Молода людина анітрохи не здивувався. “ Здрастуйте, доктор Річард.


Худий чоловік сидів на капоті білої машини, однією з п'ятдесяти, вишикувалися в ряд. Хіба він не виглядає маленьким, хіба він не виглядає мокрим? Подумав Майкл, знову згадавши єнота, якого він убив раніше ввечері. Такі дрібниці, вони обидва.


Доктор Річард зіскочив з "Тауруса". Майкл глянув на нього, але його погляд був непереборно прикутий до сяючої вивісці, що обертається над їх головами.


Майкл проігнорував середньої частини знак, відзначаючи лише, що слово ртуть була криваво-червоною. Те, на що він втупився, були два слова, написані синім кольором, "Солдат союзу": вгорі - "ФОРД". Внизу - "ЛІНКОЛЬН".


“Це там ти вбив його, чи не так, Майкл? В театрі?"


Це, безсумнівно, диво. О, Боже, в твоєму нескінченному блиску...


“Форд"... "Лінкольн"... Театр Форда... Так, сер, я впевнений. Не помиліться. Я пробрався в президентську ложу в половині одинадцятого 14 квітня тисяча вісімсот шістдесят п'ятого року від різдва Христового. Це була Страсна п'ятниця. Я підійшов до нього ззаду і всадив кулю йому в голову. Президент помер не відразу, а затримався до наступного дня. Він помер ".


- Ти кричав, "Такий семпер тираннис". "


"З тих пір вони переслідують мене". Майкл подивився на свого лікаря. Ні, він не був самозванцем. Це дійсно був доктор Річард. У вас втомлений вигляд, доктор, - подумав Майкл. Я не сплю, а ти спиш. Що ти про це думаєш? Він знову подивився на вивіску.


"Я хочу допомогти тобі".


Майкл посміхнувся.


“ Я б хотів, щоб ти поїхала зі мною до лікарні.


“Це безумство, доктор Річард. Я тільки що пішов звідти. Навіщо мені повертатися?"


“ Тому що ти будеш у безпеці. Тебе шукають люди, які хочуть заподіяти тобі біль.


- Я кажу тобі це вже кілька місяців, - відрізав Майкл.


"Це правда, що у вас є". Доктор розсміявся.


Майкл дістав пістолет з кишені. Доктор Річард на мить опустив очі, але тут же повернувся до свого пацієнта. “Майкл, я багато для тебе зробив. Я знайшов тобі роботу на фермі. Тобі подобається ця робота, чи не так? Тобі подобається працювати з коровами, я знаю, що подобається."


Пістолет був теплим. Йому було зручно в руці. Він подумав, що це досить модно. “ Мені було цікаво, не було б ... не було б дивним якщо б це був той самий пістолет, яким я користувався.


“ Щоб застрелити Лінкольна?


“ Той самий пістолет. Це мало особливе значення. У цьому було б багато сенсу. Вам подобається запах крові, доктор Річард? Як ви думаєте, коли душа потрапляє на небеса з ароматом? Як ти думаєш, душі ще якийсь час живуть на землі?"


Чому він підходить до мене ближче? Майкл здивувався. Коли він так близько, легше читати мої думки.


“ Звідки мені знати.


Майкл підніс пістолет до особи, вдихаючи запах металу. “ Але як ти поясниш, що він був там тільки для мене? Цей пістолет. Це було просто там, в магазині. У магазині з головами."


Тремтіння пробігла по тілу Майкла Хрубека.


"Які голови?"


“Усі маленькі голівки. Білі і гладкі. Красиві маленькі білі головки".


"Ці черепи?" доктор Річард кивнув у бік стовпа з покажчиками.


Майкл моргнув, але нічого не сказав.


“ Значить, ти застрелив Лінкольна, не так, Майкл?


“ Звичайно. Я був готовий і ейб-ле.


“Чому ти ніколи не розповідав мені про це? Ні на одному з наших сеансів?"


Шлунок Майкла скрутило від неприборканого занепокоєння. “ Це було...


"Чому?"


Страх колов його шию. Між прискореним вдихами Майкл відповів: “Це було дуже жахливо. Я зробив жахливу річ. Жахливо! Він був такою великою людиною. І подивися, що я зробив. Це було... Це боляче! Не питай мене більше ні про що, чорт візьми ".


"Що," м'яко запитав доктор Річард, " було в цьому такого страшного? Що було занадто жахливим, щоб розповісти мені?"


“ Багато чого. Занадто багато, щоб вдаватися в подробиці.


“ Розкажи мені про один з них.


"Ні".


“ Просто вибери щось одне і скажи мені, Майкл.


"Ні".


“ Будь ласка. Зараз. Швидше.


"Ні!" Що цей ублюдок задумав?


“ Так, Майкл. Скажи мені. На мить погляд худорлявого доктора став лютим і наказовим. Він наказав: “Зараз же! Скажи мені!"


"Місяць, випалив Майкл. “ Це...


- А як щодо місяця? - запитав я.


“Воно зійшло криваво-червоним. Місяць - це кривава простирадло. Єва загорнута в простирадло".


"Хто така Єва, Майкл?"


Гарна спроба, ублюдок. Не чекай, що я скажу що-небудь ще. Майкл проковтнув і нервово озирнувся.


“ Звідки взялася кров? - запитав я.


“Луна. Ха, просто жартую".


“Звідки, Майкл? Звідки взялася кров? Звідки?!"


Пошепки: "З... їх голови".


"Чия голова, Майкл?" - запитав доктор Річард, потім крикнув: “Скажи мені! Чия голова?"


Майкл почав говорити, потім похмуро посміхнувся і прогарчав: “Не намагайся обдурити мене, ублюдок. Його голова. Його, його, його голова. Голова Авраама Лінкольна. Голова шістнадцятого президента Сполучених Штатів. Роздільник рейок голови Іллінойсу. Ось кого я мав на увазі. Я всадив йому гребаной кулю в голову.


“Це те, що ти мав на увазі, коли сказав "попереду", Майкл? Ти говорив про когось, хто отримав травму голови? Хто? Хто ще постраждав, крім Лінкольна?


Майкл моргнув і в паніці зашипів. “Сьюард, ти думаєш про! Держсекретар. Але його штрикнули ножем! Якщо ти збираєшся обдурити мене, излагай факти прямо. До речі, вечір йому теж не дуже сподобався.


- Але ж застрелили кого-то ще, чи не так?


"Ні!"


“ Подумай, Майкл. Згадай. Ти можеш сказати мені.


"Ні!" Він затулив вуха руками. "Ні, ні, ні!"


“Звідки взялася вся ця кров? Кров всюди!" - прошепотів доктор Річард. Він нахилився вперед. “Так багато крові. Крові вистачить, щоб покрити Місяць. Її багато-багато листів".


Крові було достатньо, щоб покрити простирадло...


Майкл вигукнув: "було так багато".


“ Хто ще, Майкл? В кого стріляли? Будь ласка, скажи мені.


"Я кажу вам, що ви телеграфируете ЦРУ і Секретній службі!"


“ Це буде нашим секретом, Майкл. Я не розповім жодної живої душі.


"Ти розповіси про це мертвої душі?" він заревів, закинувши голову і марячи під проливним дощем. “Вони ті, про кого ми повинні турбуватися! Всі ці мертві душі! Ось де небезпека!"


“ Хто, Майкл? Скажи мені.


"Я..."


О, що це в тебе на голові? Що це на тобі надіто?>


Тато скоро буде вдома. Папа змусить її зняти це.


Її прекрасна голова була повністю зруйнована. Ні, ні!


“Майкл, поговори зі мною! Чому ти плачеш?" Доктор Річард схопив його за руку. "Про що ти думаєш?"


Він думає: "Я увійшов в будинок. Я був на задньому дворі, робив багато важливих речей. Я увійшов у дім, і там була вона, і на її очах не було маски, і нігті у неї не горіли. Вона була в спальні, одягнена в ту ж нічну сорочку, яку носила багато днів поспіль. Дуже модно. Та сама річ, яку потрібно надіти, щоб піти в магазин за покупками. Та сама річ, яку потрібно носити, коли у тебе в руках пістолет, цей той самий пістолет. Джон Вілкс Бут подарував їй його.


“ Майкл! В чому справа? Подивися на мене! Про що ти думаєш?


Він думає: Бут, мабуть, був її коханцем, і він дав їй цей пістолет, щоб захистити від продажнихспівробітників dead Union. Але вона продала мене. Вона зрадила мене!


- Ти сказав “зрада"? Я тебе не чую. Ти щось бормочешь. Що ти говориш, Майкл?


Вона тримала в руці пістолет. Вона лежала в ліжку в нічній сорочці. Вона сіла, коли я увійшов у двері, і Вона сказала... сказала... Вона сказала: "О ти".


Майкл почув її слова сьогодні ввечері, як чув мільйон разів раніше — вимовлені не з подивом, презирством або благанням, а від нескінченного розчарування.


Він думає: "А потім вона поцілувала золоті волосся губами пістолета, і кров бризнула високо, як місяць, і покрила її голову, як червона блискуча капелюх. Вона покрила простирадла.


О, ти... ти...


Майкл стояв у дверях її спальні і дивився, як темніють світле волосся під малиновим капелюхом. Потім він нахилився і незграбно торкнувся її тремтячою руки - перший фізичний контакт між матір'ю і сином за багато років. Її розфокусовані очі потемніли, як затемнення, її роздвоєні здригнулися пальці один раз і розслабилися, а потім повільно втратили те тепло, яке вони колись зберігали, хоча Майкл відпустив їх задовго, задовго до того, як її плоть похолодела.


"Гарна головка..."


- Чий, Майкл?


Потім спогади зникли, ніби хтось вимкнув вимикач. Сльози припинилися, і Майкл виявив, що дивиться на доктора Річарда, який був тепер лише у футі або близько того від нього.


"Хто?", - у відчаї запитав доктор.


"Хороша спроба", - сказав Майкл з веселим сарказмом. "Але я так не думаю".


Доктор Річард на мить заплющив очі. Його губи стиснулися, потім він зітхнув. “Добре, Майкл. Добре". Він на мить замовк, потім сказав: “Як щодо того, щоб разом поїхати назад в лікарню? У мене є BMW. Ми говорили про те, щоб як-небудь покататися. Ти сказала, що тобі б це сподобалося. Ти сказав, що "БМВ" - це просто ублюдочная машина.


- Чортова нацистська машина, - поправив Майкл.


"Підемо, ну ж".


“Про, але я не можу, доктор Річард. Я збираюся нанести невеликий візит в Лісбон. Про, те, що там сталося, було жахливо. У мене ще є чим зайнятися ввечері".


“ Чому, Майкл? Чому?


"Вона напередодні зради", - відповів він так, як ніби це було очевидно.


Особа доктора Річарда повільно розслабилося. Він довго дивився в бік. Потім його обличчя просвітліло — Майкл зауважив, що кожна частинка його обличчя, крім очей. “Гей, у тебе теж є машина. Я вражений, Майкл.


"Це не схоже на Кадилак", - усміхнувся він.


"Подивися туди", - недбало сказав доктор. “На той ряд машин. Всі ці Лінкольни. Ряд за рядом Лінкольнів.


"Це цікаво, доктор Річард", - погодився Майкл, вивчаючи не машини, а обличчя свого лікаря. "Але що ще цікавіше, так це те, чому ти всю ніч ховав руку за спину, ублюдок!"


"Боже, ні!" Лівий хрест доктора нешкідливо врізався у величезну груди, коли Майкл вирвав шприц з вузьких пальців.


“Що у нас тут? Це блискуче, о, це чудово. У тебе є для мене подарунок? О, я знаю про тебе все! Ти вийшов зовсім один, щоб вдарити мене в спину і видати змовникам. Щоб ніхто не дізнався про мене, ніхто не дізнався про маленькому секреті доктора Річарда, який втік. Не розповідай світу, поки не будеш готовий. Гаразд? Всади мені в спину, а потім засунь в аварійний мішок, ти, ублюдок?"


“Ні! Не роби цього!"


Майкл нахилився вперед. "О, ти..."- прошепотів він і посунув довгу голку з гострим, як бритва, скошеним краєм прямо на очах у лікаря. Воно придвигалось все ближче і ближче, проходячи в декількох дюймах від його обличчя, поки тонкі м'язи чоловіки марно боролися з переважною силою Майкла.


"Будь ласка, немає!"


Голка повернулася прямо до лікаря і попрямувала до його грудей.


"Ні!"


Потім, з майстерністю, набутим за роки ретельного спостереження, Майкл ввів голку глибоко під шкіру доктора і ввів ліки.


З губ доктора Річарда зірвався скорботний голос, який, здавалося, не був криком болю, а швидше виходив від більш глибокого страждання — можливо, звук людини, який усвідомлює, що останнім чином в його думках перед смертю буде вираз зради на обличчі того, кого він у певному сенсі любив.


"Як далеко він був?" Запитала Порція.


“ Фредерікс. Це лише у восьми або дев'яти милях звідси. Але дороги напевно будуть жахливими.


Вони переодягнулися і скористалися загальним феном. Ліз стояла біля кухонного вікна і крізь пелену дощу бачила світну точку, що відбивається на озері у милі від неї. Будинок їх найближчого сусіда — пари, з якою Оуен і Ліз були знайомі випадково. Вони були молоді, одружені всього шість місяців. Ця жінка була дуже пихатий і кілька разів говорила з Ліз, затамувавши подих, з нудотною відвертістю про те, що таке бути дружиною. Вона задавала багато питань і спостерігала, примружившись, поставивши лікті на вініловий килимок, як Ліз ніяково роздає поради з приводу відносин. "Заради всього святого, - подумала Ліз, - як би Я знаю, чи варто вам займатися сексом зі своїм чоловіком, навіть якщо у вас грип? Ніби на цей рахунок є правила.


"Ти все зібрала?" Запитала Порція.


“ Упакований? Нічна сорочка, зубна щітка, нижня білизна. Це займе близько шести годин. Боже, чого я хочу, так це гарячої ванни. Можливо, вони навіть зловлять його до того, як приїде Оуен. Гей, мені треба випити. Бренді?"


“ На смак як мило.


“ Придбаний смак, згоден. Гран Марнье?


"Більше в моєму стилі".


Ліз налила два стакани і попрямувала до виходу з оранжереї.


“З нас вийшла хороша гребля. Вона все ще тримається".


Потужний порив вітру струсонув вікна. Він вив у відкритих кватирках, досить голосно, щоб заглушити розмова. Голі дерева розгойдувалися взад-вперед, а на поверхні озера розбивалися білі шапки. Ліз сказала, що ніколи не бачила воду такою бурхливою. Величезна смуга блискавки розколола небо на заході, і підлогу, здавалося, провалився у них під ногами, коли над будинком прокотився грім.


“Давай відступимо. У вітальню?"


Ліз з радістю погодилася.


Якийсь час вони сиділи мовчки. Ліз уникала погляду сестри і замість цього дивилася на стопку фотографій на столику. Фотографії з їхнього дитинства: Порція, зухвала і сексуальна. Лис, старанний, пильний і, загалом, непоказний. Високий, суворий Ендрю, з анахронічними вусами і всюдисущої білій сорочці. І милостива Мати з її вздернутой матріархальної щелепою, її погляд наказував усіма, крім її чоловіка, в присутності якого вона боявся.


"Порція" повільно вимовила Ліз, тепер дивлячись на межі, а не на фотографії, " я хотіла б поговорити з тобою про дещо.


Сестра подивилася в її бік. “ Щодо дитячих садочків?


"Ні", - нарешті відповіла Ліз. “Це про Indian Leap.


Що там сталося. Я маю на увазі, між нами. Не вбивство. Ти не хочеш говорити про це, я знаю. Але ти можеш просто вислухати те, що я хочу сказати?


Порція мовчала. Вона злизала солодкий лікер з краю свого келиха і стала чекати.


Ліз зітхнула. “ Я не хотіла бачити тебе знову після того дня.


“ Ти, мабуть, здогадався, що я теж так себе відчуваю. З тих пір, як ми не бачилися.


"Я відчувала себе такою винуватою".


"Я не хочу вибачень".


“Б'ю тебе, кажу те, що я сказав"... Я втратив контроль. Я ніколи не був таким раніше. Ніколи в житті. Я був тим, ким я завжди молився, щоб я ніколи не був ".


"У тебе був хороший вчитель". Порція постукала пальцем по фотографії їх батька. "Схоже, він тобі дістався від хука правою".


Ліз не посміхнулася; їй стало погано від сорому й гніву. Тепер вона шукала ознаки вибачення, пом'якшення. Але Порція просто сиділа, обхопивши свій келих і втупившись — здавалося, майже нудьгуючи — в оранжерею. Моторошні завивання вітру тривали.


- Я днями ходила в “Дейри Куїн", - неуважно сказала Ліз. Пам'ятаєш це?


“Вони все ще тут? Я не був всередині жодного роками".


“Ні, запам'ятай. Там немає нічого всередині".


“Це вірно. Звичайно".


Ліз представила їх молодими дівчатами зі своєю телохранительницей-голландкою Джоландой, купують м'які ванільні ріжки в маленькій сітчастої вітрині і сидять на липкою лавці для пікніка поруч з паркуванням. Вдень бджоли вилися, а вночі метелики і жуки вмирали швидкої, блискучою смертю, влітаючи у зачаровує фіолетове світіння жучковой пастки.


"Ми купували вишневу глазур", - примружилася молодша сестра, згадуючи.


“І морозиво завжди тануло і стікало по рожку. Це завжди була гонка — намагатися злизати його до того, як він потрапить до нас у руки ".


"Звичайно, я пам'ятаю".


Вони замовкли, коли виття вітру став більш пронизливим. Ліз підійшла до теплиці і щільно закрила вентиляційний отвір. Звук ослаб, але не припинився повністю. Повернувшись, вона сказала: "Я ніколи не згадувала про це при тобі, Порція, але минулої весни у мене був роман, і є дещо, про що я мушу тобі розповісти".


Він мчить зі швидкістю сімдесят миль на годину, стрілка на приладовій панелі стає червоною на підйомах, двигун змучено виє. Оуен Этчесон проходить повз Сейфа, який зараз закритий, на дзеркальному склі намальовані величезні хрестики, як ніби замість осіннього шторму очікується ураган. Потім він проїжджає повз житлового комплексу, а за ним - дилерський центр Ford, синьо-червона вивіска повільно повертається в небі, як маяк.


Потім шосе 236 починає петляти по пагорбах, що межують з Риджтоном, — горбах, які також є частиною того ж геологічного провалу, який у двох годинах їзди звідси підноситься високо над кам'яною долиною Індіан-Лип, де Роберт Гіллеспі помер зломленим і закривавленим.


Оуен зменшує швидкість, щоб пройти ці повороти, потім знову розганяється до п'ятдесяти, поспішаючи проїхати на червоне світло на перехресті з 116-ї. Тепер дорога піднімається по гребеню довгого пагорба, і він зауважує проблиск води в тридцяти футів під собою, праворуч. З темного струмка піднімаються тонкі чорні опори старої залізничної естакади Бостона, Хартфорда і Нью-Йорка. Він пригальмовує перед єдиним крутим поворотом і знімає ногу з гальма, щоб розігнатися на довгій прямій, яка приведе його в центр Риджтона.


Бежевий Subaru, здається, неквапливо випливає з ущелини в кущах, де він був прихований, виставивши гострий ніс. Однак Оуен бачить, що задні колеса автомобіля шалено обертаються, розкидаючи за собою бруд і воду, і імпорт дійсно рухається з хорошою швидкістю. За мить до оглушливого глухого вибуху він думає, що може втекти, настільки близько під'їжджають машини, не зачіпаючи. Потім машина врізається в "Черокі" посередині з жахливим поштовхом, який сильно вивертає шию Оуена. Біль спалахує у нього на обличчі спалахом жовтого світла.


Subaru зупиняється недалеко від краю обриву, коли вантажівка з'їжджає з узбіччя. Це триває, здається, цілу вічність, даючи Оуену Этчесону достатньо часу, щоб розгледіти обличчя Майкла Грубека, всього в шести футах від нього. Він шалено посміхається, б'є по керму і кричить, схоже, відчайдушно намагаючись, щоб його почули. Оуен дивиться у відповідь, але так і не розуміє, що б це могло бути за повідомлення, тому що в цей момент вантажівка нахиляється вперед і починає пірнати до струмка далеко внизу.


ЧАСТИНА 4

Цвітіння гріха


26


Порція коротко розсміялася і здивовано запитала: “У тебе? Роман?"


Очі старшої сестри були прикуті до пеленам сірого дощу, каскадом стекавшим по вікнах.


“ Я. ніколи б не здогадався, чи не так?


Ну от, подумала Ліз. Я зробила це. Я в перший раз зізналася. Кому-небудь. Поблизу блиснула блискавка, але поки вона не вразила мене на смерть.


“ Ти так нічого і не сказав. Порцію це явно потішило. “ Я поняття не мала.


“ Напевно, я боявся. Що Оуен дізнається. Ти його знаєш. Цей його характер.


"Навіщо мені розповідати Оуену?"


“Я і не думала, що ти це зробиш. Просто мені здалося, що чим більше людей будуть знати, тим більше випадкових чуток просочиться назовні". Вона зробила паузу. “Ну, є ще дещо... Мені було соромно. Я боявся того, що ти подумаєш."


“ Я? З якого дива?


“ Інтрижка - це не те, чим можна пишатися.


“Ти просто трахкався? Чи ти був закоханий?"


Ліз була ображена, але питання Порції, здавалося, був продиктований простою цікавістю. “Ні, ні, ні. Це було не просто фізичний потяг. Ми були закохані. Я дійсно не знаю, чому я не розповіла тобі раніше. Я повинна була. Між нами було занадто багато секретів. Вона глянула на сестру. “ У Оуена теж був роман.


Молода жінка розуміюче кивнула. Ліз була в жаху від того, що Порція якимось чином вже дізналася про це. Але ні, виявилося, що вона просто визначила Оуена як людини з блукаючим поглядом.


Ліз це теж образило. “ Ну, це було всього один раз, - сказала вона, захищаючись.


“ Чесно кажучи, Ліз, я здивований, що ти так довго чекала, щоб знайти кого-небудь.


"Як ти можеш так говорити?" Заперечила Ліз. "Я не з тих..." Її голос затих.


"Не така, як я?" криво усміхнувшись, спитала її сестра.


“Я маю на увазі, що я нікого не шукав. Ми намагалися розібратися у всьому, Оуен і я. Він кинув жінку, з якою зустрічався, і ми робили свідомі зусилля...


"Свідоме зусилля".


Ліз прислухалася до насмішок і вирішила, що нічого не почула. Вона вперто продовжила: “... спроба зберегти наш шлюб. Роман ... тільки що стався".


Вона почала зустрічатися у невідповідний час, прямо посеред жахливої низки подій минулої зими: роман Оуена, повільна смерть її матері, її зростаюче невдоволення викладанням, захоплення маєтку... "найневдаліший можливе час", - подумала вона, потім подумала: "Як ніби це зручний момент для катаклізму".


Роман Ліз, на відміну від акуратною голлівудської версії, якою вона уявляла собі роман Оуена, безжально караючи її. Все було б набагато простіше, сказала вона собі, якщо б вона могла відокремити член від душі. Але вона не змогла, і тому, звичайно, закохалася — як закохався в неї її коханець. Спочатку, зізналася Ліз, її почасти тягнуло до свого коханого з помсти. Це було дрібно, так, але так воно і було — вона хотіла поквитатися з Оуеном. Крім того, вона виявила, що просто не може себе контролювати. Роман був всепоглинаючим.


- Тепер все скінчено? - запитала Порція.


"Так, все скінчено".


"Ну, і що в цьому такого особливого?"


- О, - з гіркотою сказала Ліз, - але це велика справа. Я не все тобі розповіла.


Ліз відкрила рота, щоб заговорити, і на якийсь нестерпний момент була готова зізнатися у всьому. Вона щиро вірила, що збирається вибовкати всі принизливі факти.


І вона, мабуть, так би і зробила, якщо б у цей момент не під'їхала машина.


Порція відвернулася від сестри і подивилася з кухонного вікна на під'їзну доріжку.


“ Оуен! Ліз втупилася у вікно, одночасно обрадувана його приходом і гірко розчарована тим, що розмова з сестрою перервали.


Вони пройшли на кухню і вгляделись крізь пелену дощу.


"Ні, я не думаю, що це він", - повільно вимовила її сестра. Вони дивилися, як світло фар зміїться по під'їзній доріжці. Ліз вважала спалаху, коли промені потрапляли на помаранчеві відбивачі вздовж траси. Порція була права. Хоча вона не могла чітко розгледіти машину крізь кущі та дерева, вона була світлою; вантажівка Оуена "Черокі" був чорним, як стовбур пістолета.


Ліз розкрила кухонні двері й визирнула назовні крізь сліпуче дощ.


Це була поліцейська машина. З неї виліз молодий помічник шерифа. Він глянув на "Акуру", що стояла посеред потоку, і побіг на кухню, по-жіночому струшуючи дощову воду з особи. Він був круглим, підтягнутим від недавнього поповнення, і у нього було обличчя людини, яка отримала несподіване завдання.


“ Ліз. "Він зняв капелюха. “ Мені шкода, що доводиться тобі це говорити. Ми тільки що знайшли вантажівку Оуена на дні яру.


"О, боже!" Руки Ліз злетіли до очей, і вона сильно натиснула, ніби вжалив дим.


“ На нього напав — цей хлопець, Хрубек, схоже. Псих. Збив його з дороги. Схоже, це була засідка.


“Ні! Грубек їде в Бойлстон. Ти помиляєшся!"


“Ну, він не поїде в Бойлстон на машині, на якій був за кермом. Передня частина пом'ята".


Ліз інстинктивно повернулася туди, де на стійці лежала її сумочка. “ Наскільки серйозно він поранений? Я повинна піти до нього.


“Ми не знаємо. Не можемо знайти його. І Хрубека теж".


"Де це сталося?" Запитала Порція.


“ У старої залізничної естакади. Недалеко від центру міста.


- Де в центрі? - Огризнулася Ліз.


Його товстий рот замовк. Можливо, він запідозрив її в істериці. Він сказав: "Ну, в центрі Риджтона".


Не більше ніж в трьох милях від того місця, де вони стояли.


Аварія була не такою вже й серйозною, пояснив помічник шерифа. "Ми думаємо, що Грубек втік, а Оуен переслідує його".


- Чи Оуен біжить, а за ним женеться Хрубек.


“ Ми теж про це подумали. Шериф і Тому Скалон шукають їх. Всі телефони в цій частині міста відключені. Стен попросив мене під'їхати, щоб повідомити тобі. Він вважає, що тобі слід виїхати. Поки вони його не знайдуть. Але, схоже, твоя машина несправна.


Ліз не відповіла. Порція сказала йому, що вони не змогли викликати евакуатор.


"Вважаю, вам знадобиться щось більше, ніж буксир для цього конкретного транспортного засобу". Він кивнув у бік затонулої "Акури". “У будь-якому випадку, я відвезу вас. Просто зберіть свої речі".


"Оуен..." Ліз озирнулась навколо, марно скануючи ліс.


"Я думаю," сказав помічник шерифа, "нам слід поквапитися".


- Я нікуди не піду, поки ми не знайдемо мого чоловіка.


Можливо, в її голосі прозвучала лють, тому що помічник шерифа обережно додала: “Я розумію, що ви відчуваєте".... Але я точно не знаю, що ви можете тут зробити, крім як хвилюватися. І я—"


"Я нікуди не піду," повільно вимовила вона. “ Ти розумієш?


Він подивився на Порцію, яка нічого не відповіла. Нарешті він сказав: “Будь по-твоєму, Ліз. Це твоя справа. Але Стенлі сказав переконатися, що з тобою все в порядку. Я краще подзвоню йому і скажу, що ти не хочеш їхати. Він почекав ще мить, як ніби це могло змусити її піти. Коли вона відвернулася, він знову вийшов під дощ і заліз на переднє сидіння патрульної машини, щоб подзвонити по рації.


"Ліз" запротестувала Порція. “ Ми нічого не можемо зробити.


“ Іди посидь з ним в машині, якщо хочеш. Або попроси його відвезти тебе в готель. Пробач, але я нікуди не йду.


Порція виглянула назовні, на дерево, согнувшееся під лютим поривом вітру. “ Ні, я залишуся.


“ Іди замкни вікна. Я перевірю двері.


Перш ніж піти, Оуен намертво замкнув вхідні двері на засув. Тепер Ліз закріпила захисну ланцюжок, на мить подумавши, якими здавалися крихітними мідні ланки порівняно з кайданами, які стискали руки Хрубека на суді. Потім вона замкнула двері підсобного приміщення на кухні і замкнула її на ланцюжок. Їй стало цікаво, пам'ятав чи Оуен про дощаній двері — єдиний спосіб увійти в оранжерею або вийти з неї зовні. Вона подалася до нього, але на півдорозі зупинився. Вона помітила велике рожеве рослина — гібрид Chrysler Imperial, вирощений у вигляді дерева. У минулому році, через тиждень після того, як Оуен зізнався у своїй зраді, він купив їй це рослина. Це було єдине, що він коли-небудь купував без її керівництва. В день відпочинку після того, як він зізнався міс Троллоп, есквайрові, він з'явився з величезним кущем червоної троянди в кузові своєї вантажівки. В той момент Ліз мало не викинула його. Потім вона вирішила не робити цього. Відстроченням рослина зобов'язана уривку з класного завдання з "Гамлета", яке в той час вивчали її учні.


Зрізаний навіть в розквіті мого гріха... Розплата не зроблена, але відправлена на мій рахунок, з усіма моїми недосконалостями на моїй совісті.


Збіг було надто велике, щоб відмахнутися від нього — це поєднання літератури, садівництва і драми з реального життя. Так що ж залишалося робити Ліз, окрім як чинити опір бажанням знищити це? Вона укоренила цю чортову штуку і задалася питанням, чи виживе рослина. Це, звичайно, виявився один з її найбільш витривалих примірників.


Ліз зробила крок вперед і взяла квітку в руки. Парадоксом її любові до рослин було те, що руки її садівника настільки огрубіли, що вона більше не відчувала ніжність пелюсток. Вона провела тильною стороною долоні по кольорам, потім знову попрямувала до дверей. Вона зробила всього кілька кроків, коли помітила неясне рух зовні.


Обережно підійшовши до вікна, покритий товстим шаром конденсату і пеленою дощу, вона протерла скло рукавом і, до свого жаху, побачила неясну постать високого чоловіка, що стояв біля будинку. Уперши руки в боки, він, як виявилося, намагався знайти вхідні двері. Це був не молодий помічник шерифа. Можливо, подумала вона, його супроводжував інший офіцер, хоча цей хлопець, схоже, був не у формі.


Він зауважив бічні двері, що веде в підсобне приміщення, і попрямував до неї, не звертаючи уваги на зливу. Він чемно постукав, як чоловік, що призначає побачення. Ліз обережно підійшла до дверей і визирнув з-за фіранки. Хоча вона і не впізнала його, у нього було таке приємне, невинне обличчя і він виглядав таким зовсім мокрим, що вона впустила його.


“ Добрий вечір, мем. Ви, мабуть, місіс Этчесон. Він витер худу руку об штани, залишивши її такою ж вологою, як і раніше, і простягнув їй. “ Вибачте за турботу. Мене звати...


Але в цей момент у нього не було можливості закінчити знайомство, тому що велика шукач без запрошення увірвалася в оранжерею і почала з ентузіазмом обтрушуватись, обсипаючи їх обох мільйоном крапель дощу.


Оуен Этчесон, що лежав наполовину в холодному струмку, повільно приходив до тями. Він сів, молячись, щоб знову не впасти в непритомність.


Після того, як "Черокі" перестав перекидатися, Оуен не став чекати, поки Грубек кинеться за ним з горба. Він оглянув своє ліве плече і намацав вм'ятину там, де повинна була бути кістка. Він переконався, що його пістолет та патрони були у нього в кишені, і закинув затвор мисливської рушниці далеко в темний струмок, зітхнувши від неймовірного болю, викликаної цим невеликим зусиллям.


Потім він насилу піднявся на ноги і незграбно побіг через струмок, збільшуючи відстань між собою і вантажівкою.


За двісті ярдів до лісу, що оточував центр Риджтона, він зупинився і перекотився на спину, притулившись до плоского каменю, порослому старим мохом. Він засунув у рот довгу дубову гілку і почав старанно жувати, стискаючи правою рукою лівий біцепс. З болісною зосередженістю він змусив себе розслабитися і повільно, дуже повільно маніпулював кісткою, закривши очі, уривчасто дихаючи й глибоко втикаючи зуби в деревину. Раптово, з хрускотом, плече знову увійшло в манжету. Він тихо скрикнув, коли від нестерпного болю його вирвало, а потім він втратив свідомість і зісковзнув у струмок.


Тепер, з відкритими очима, він виповз на берег і ліг на бік.


Він дозволив собі відновити сили не більш ніж на п'ять хвилин, перш ніж встати. Він зняв ремінь і туго прив'язав ліву руку до боку. Тимчасова пов'язка посилювала біль, але захищала від катастрофічного нападу агонії, який міг знову змусити його втратити свідомість. Він підняв голову і глибоко зітхнув. Дощ тепер лив не перестаючи, і вітер бив в обличчя. Він закинув голову і вдихнув вологе повітря. Через кілька миттєвостей він почав пробиратися через ліс, повільно йшла на північ, обминаючи центр Риджтона. Звичайно, він не хотів, щоб Грубек знайшов його, але й не хотів, щоб його помітив хтось інший - і найменше настирливий шериф або помічник шерифа. Проїхавши болісну милю, він дістався до перетину Норт-стріт і Сідар-Суомп-роуд. Він знайшов телефон-автомат і зняв трубку. Він не здивувався, почувши тільки тишу.


Поїздка на північ Кедровому Болоту була єдиним способом дістатися до їх адреси. Під'їхати до будинку можна було з протилежного боку, але тільки об'їхавши двісті акрів державного парку і в'їхавши в інше селище, а потім знову повернувшись на південь. Грубек протаранив його з такою силою, що "Субару" напевно був даремний; псих тепер теж повинен був йти пішки. Якщо його метою була власність Атчесонов, він повинен був прийти сюди.


Незважаючи на затримку з вправлянням плеча, Оуен сумнівався, що Грубек був тут раніше за нього. Незнайомий з місцевістю, чоловік спочатку повинен був знайти карту. Потім йому довелося б зорієнтуватися і знайти потрібні вулиці, багато з яких не були чітко позначені.


Оуен обережно пробрався на перехрестя - солдат у передовій варті, який вистежує зони засідки і вогню, височини, тилові поля, периметри. Він побачив дренажну канаву і гофровану металеву трубу шириною в чотири фути. Хороше укриття, подумав він, легко переходячи на бойовий лад. Він уявив собі, як Грубек обережно скаче посередині дороги, а потім з машини безшумно виходить сам Оуен і підходить ззаду з пістолетом на поясі.


Дощ був прохолодним і пахнув ароматами глибокої осені. Оуен глибоко вдихнув цей рідкий повітря, потім зісковзнув у крижану воду, яка наповнювала канаву, оберігаючи пошкоджену руку. Але він більше не був непритомний і міг не звертати уваги на саму сильну біль. Присідаючи по-військовому, він повторював про себе профіль уражених зон: груди, голова, живіт, пах, груди, голова, живіт, пах... Він повторював цю жахливу мантру знову і знову, в той час як дощ навколо нього ставав дедалі завзятіше.


Ліз Атчесон проводила чоловіка на кухню і простягнула йому рушник. Вона вирішила, що в бейсболці, з кучерявими волоссям, що спадає на плечі, він дуже схожий на оператора екскаватора, який у минулому році рив траншею для їх нового відстійника. Він стояв, випрямивши одне стегно, що змусило її задуматися, чи не впав він і не пошкодив його. Він виглядав досить змученим, подумала вона, для того, щоб недавно впасти.


“Я з Хаммонд-Крику? На схід звідси?" Трентон Хек говорила так, наче ніхто ніколи не чув про Хаммонд—Крику - містечку, з яким вона насправді не була знайома.


Ліз представила Порцію, яка зневажливо подивилася на Хека. З дитячою усмішкою Хек почекав пояснення екзотичної назви. "Як машина", - засміявся він. Молода жінка не запропонувала нічого, крім своєї руки, та й то без посмішки.


Молодий офіцер знаходився в патрульній машині, намагаючись довідатися що-небудь про місцезнаходження Хрубека.


"Містер Хек—" початку Ліз.


“ Трентон. Або Трент, " сказав він добродушно, сміючись. “ Містер Хек, ха.


"Може бути, ти чогось хочеш?"


Він відмовився від пива, але випив банку кока-коли менше ніж за тридцять секунд, потім притулився до кухонного острівця, дивлячись у вікно з аналітичним, самовпевненим виглядом, який змусив Ліз задуматися, не поліцейський він під прикриттям. Але ні, пояснив він, він був швидше консультантом. Коли він розповів їй, як Грубек збив слідопитів з шляху, а потім повернувся, Ліз розуміюче похитала головою. “ Він зовсім не дурень.


"Не-а".


"Я думала, він повинен був бути божевільним", - сказала Порція, яка гладила собаку по голові з ентузіазмом, якого собака не розділяла.


“Ну, так воно і є. Але він ще і розумний сучий син, ось хто він такий ".


Ліз запитала, як він опинився тут.


“Я зустрів вашого чоловіка під Фредериксе. Ми знайшли цю жінку. Грубек сказав їй, що направляється в Бойлстон. Тому я поїхав у той бік, а ваш чоловік збирався продовжувати рухатися в цьому напрямку. Помічник шерифа сказав мені, що вони думають, що Хрубек зіштовхнув його з дороги.


“Ми не знаємо, де він. Ми не знаємо, де обидва з них. Чому ти передумав і пішов цим шляхом?"


Це було те, що він просто відчув, пояснив Хек. Він був на півдорозі до Бойлстону, коли вирішив, що Грубек знову збиває їх з шляху. “Він був дуже, чи знаєте, методичний в просуванні на захід і намагався збити нас з пантелику або зупинити. Він навіть розставив тут пастки для Еміля ".


"Ні!"


“ Звичайно, знав. Я подумав, що він був розумний досі, і в нього немає причин перестати бути уменым.


“ Але чому ви просто не подзвонили в поліцію?


Йому раптом стало ніяково; їй здалося, що він почервонів. Не відриваючи очей від вікна, він виклав жінкам свій звіт, в якому не було ні єдиної точки або коми, все про винагороду, про те, що його звільнили і він пропрацював в поліції штату майже, але не зовсім десять років, про рецесію і трейлері, на який ось-ось повинні були накласти арешт.


Потім Хек запитав про Оуэне.


“ Його шукають люди. Шериф і ще один помічник шерифа.


"Я впевнений, з ним все буде в порядку", - сказав Хек. “Здається, він знає, що робить. Тримаю парі, був на службі".


"Два строку служби," розсіяно сказала Ліз, дивлячись назовні.


Хек, не звертаючи уваги на сестер, опустився на коліна і почав методично витирати собаку паперовими рушниками, навіть витер внутрішню сторону нашийника і витер проміжки між короткими кігтями. Витираючи пістолет, він виконав той же ритуал. Спостерігаючи за цим, Ліз відразу зрозуміла, що Трентон Хек був і простіше, і кмітливим її, і вона вирішила до нього поставитися серйозніше, ніж була схильна.


Помічник шерифа повернувся і товстими пальцями змахнув воду зі щік.


“ Стенлі сказав мені, що він повідомив поліцію про вантажівці Оуена. Вони передають цю інформацію якомусь хлопцеві з поліції штату по імені Хавершем ...


“Звичайно, він керує пошуками. Мій колишній бос", - сказав Трентон Хек. Здавалося, йому не сподобалися ці новини. Тому що, як припустив Ліз, йому не хотілося програвати або ділитися своєю нагородою. Він додав: "Ймовірно, він надішле загін тактичної служби —"


"Що це?" - запитав помічник шерифа.


“Хіба ти не знаєш? Як спецназ".


"Без дурників?" Помічник шерифа був вражений.


Хек продовжив: “Я б припустив, що вони будуть тут через сорок хвилин. Може бути, трохи довше".


"Чому вони не відправляють їх вертольотом?"


- Вертоліт? Хек пирхнув.


Ліз на мить відвела погляд від інших, коли небо освітив смуга блискавки. Вона відчула, як в грудях у неї пролунав гуркіт грому. Помічник шерифа щось питав її, але вона не чула ні слова, і коли вона вийшла з кімнати, то побігла. Порція пішла за нею і стривожено покликала: “Ліз, з тобою все в порядку?" В чому справа?"


Але Ліз до того часу вже піднімалася по сходах, перестрибуючи через дві сходинки за раз.


У спальні вона знайшла Дроворуба Кольт, тонкий .22 автоматичний пістолет, що Оуен тримав біля ліжка. Він наполіг, щоб вона навчилася ним користуватися, і змусив її дюжину разів вистрілити з пістолета в паперову мішень, прикріплену до купи гнилих дощок за гаражем. Вона так і зробила, слухняна і нервова, її рука невміло смикалася при кожному пострілі. Вона не торкалася до нього з тих пір, можливо, три або чотири роки тому.


Тепер вона зважила пістолет і зазначила, що, на відміну від пелюсток троянд, рифлена рукоятка і метал цього довгого пістолета залишають сильні відчуття на її мозолястих руках.


Пістолет зник у її кишені. Вона повільно підійшла до вікна. Неосяжна чорнота за вікном — без усякої точки відліку — гіпнотизувала її і тягне вперед. Як сновида, вона наблизилася до скла, на три фути, на два, вимушена знайти що-небудь видиме по іншу сторону синьо—зелених скла - гілку, сову, хмара, зеленуватий флюгер у вигляді Пегаса на даху гаража, що завгодно, що зробило б темряву менш нескінченної і постійною. Блискавка освітила затоплену під'їзну доріжку. Вона згадала, як махала на прощання чоловіка. Вона з жахом усвідомила, що цей жест, можливо, був останнім спілкуванням між ними в життя і, що ще гірше, можливо, тим, якого він навіть не бачив.


Вона вдивлялася в ніч. Де ти, Оуен? Де? Ліз знала, що він поруч. Тому що вона вже зрозуміла, що, поранений він чи ні, він повертався у дім, намагаючись затягнути Грубека на їх територію та завершити свою місію — вбити його і представити це як самооборону. Вони могли бути в милі від будинку або в п'ятдесяти ярдах. Це був тільки питання часу.


Ще один спалах блискавки блиснула з неба і вдарила неподалік. Ліз ахнула і відступила назад, коли від розкати грому задеренчали погано засклені вікна вісімнадцятого століття. Шторм тепер насувався, як хвиля, стіна байдужою води висотою в тисячу футів. Він скажено мчав по озеру, поверхня якого була дивно підсвічена, ніби краплі дощу випускали радіацію, стикаючись з темною водою.


Оглушливий гуркіт грому оповив будинок, завершившись різким тріском хлиста. Ліз поспішила вниз. Вона зняла з гачка дощовик і сказала: “Я виходжу на вулицю. Я збираюся знайти свого чоловіка.


27


15 квітня 1865 року доктор Семюел А. Мадд наклав шину на ногу Джона Уїлкса Бута і поклав його спати на одній з розкладачок, які служили невеликим лазаретом в його домашньому офісі.


У доктора Мадда було уявлення про те, хто був його пацієнтом і що він робив минулої ночі, але доктор вирішив не їхати в місто і не повідомляти про Буте владі, тому що його дружина боялася залишатися наодинці з моторошним, гарячковим чоловіком і благала його не їхати. Мадд був заарештований в рамках змови з метою вбивства Лінкольна і був в одному голосуванні від повішення. Зрештою його випустили з в'язниці, але він помер розореним людиною.


Майкл Грубек, зараз розмірковують про важкому випробуванні Мадда, подумав: "Він повинен був подякувати за це жінку. Це зайвий раз доводить.


Він також подумав, що лікар, можливо, не така вже погана ідея прямо зараз. Його зап'ясті сильно горіло; воно врізалося в кермо, коли він врізався на своїй машині у вантажівку змовника. Було не дуже боляче, але передпліччя лоснилось і розпухло майже вдвічі. Від пальців до ліктя це було суцільне колоду із плоті.


Однак, крокуючи під дощем, він був надто схвильований, щоб турбуватися про свої травми.


Бо Майкл Хрубек був у країні Оз.


Місто Риджтон був для нього чарівним. Це був кінець його пошуків. Це була Земля Обітована, і він з повагою дивився на кожну смужку блідою листопадової трави, на кожен забризканий дощем паркувальний лічильник і поштову скриньку. З-за шторму велика частина центру міста занурилася в пітьму, і єдиним освітленням були знаки "Вихід" з батарейним харчуванням і "Аварійна ситуація". Червоні прямокутники світла надавали цьому місцю міфічний вигляд.


Стоячи в кабінці, він перегорнув промоклу телефонну книгу і знайшов те, що шукав. Він прочитав подячну молитву, потім повернувся до карти на обкладинці книги і знайшов Сідар-Суомп-роуд.


Відступивши під дощ, Майкл поспішив на північ. Він минув затемнені закладу — винний магазин іграшок, піцерію, читальний зал Християнської науки. Зачекайте. Науковий Ісус, Наш Господь, благослови нас? Плаче Ісус був фізиком. Засмучений був хіміком. Він розсміявся над цією думкою і пішов далі, ловлячи свої примарні зображення в дзеркальних вікнах. Деякі з них були захищені м'ятими листами бурштинового пластику. Деякі були пофарбовані в чорний колір і, безсумнівно, використовувалися для спостереження. (Майкл знав все про односторонніх дзеркалах, які можна було придбати за 49,95 доларів у Redding Science Supply Company, плюс доставка, будь ласка, без післяплати.)


"Спокійної ночі, леді", - проспівав він, пробираючись крізь потоки води в канавах. "Спокійної ночі, леді..."


Вулиця закінчилася на перехресті з тристороннім рухом. Майкл застиг, і його серце раптово наповнився панікою.


О Боже, в яку сторону? Направо чи наліво? Кедрове болото - це одна дорога, але це не інша. В яку? Наліво чи направо?


- В яку сторону? " проревів він.


Майкл зрозумів, що якщо він поверне в одну сторону, то добереться до Сідар-Суомп-роуд, 43, а якщо в одну, то ні. Він подивився на покажчик і моргнув. І в ту саму малу частку секунди, яка була потрібна, щоб зімкнути і відкрити повіки, його раціональний розум заробив, як перегрітий двигун. Він просто зупинився.


Вибухи страху переповнювали його, такі сильні, що їх можна було розрізнити: чорні, жовті та оранжеві іскри розліталися по вулицях, відбиваючись від вікон і мокрих тротуарів. Він почав страшно голосити, і щелепа його затряслася. Він впав на коліна, оглушений голосами — голосами старого Ейба, вмираючих солдатів, змовників....


- Доктор Енн, - простогнав він, - чому ви залишили мене? Доктор Енн! Я так боюся. Я не знаю, що робити! Що мені робити?"


Майкл вцепляется в покажчик, як ніби це його єдине джерело крові і кисню, і плаче в паніці, риючись в кишенях у пошуках пістолета. Він повинен покінчити з собою. У нього немає вибору. Паніка занадто велика. Його охоплює нестерпний жах. Одна куля в голову, як у старовини Ейба, і все буде скінчено. Його більше не хвилюють його пошуки, зрада, Єва, Лісбон і помста. Він повинен покінчити з цим жахливим страхом. Пістолет тут, він відчуває його вагу, але його рука занадто сильно тремтить, щоб сунути її в кишеню.


Нарешті він розриває шерсть і просовує руку під розірвану тканину, відчуваючи жорстку рукоятку пістолета.


“Я... не можу... ВИНЕСТИ... ЦЬОГО! О, БУДЬ ЛАСКА!"


Він зводить курок пістолета.


Яскраве світло промайнув по її закритих очах, наповнюючи зір кривавим сяйвом. Пролунав голос, що вимовляє слова, які він не міг розчути. Він послабив хватку на пістолеті. Його голова різко піднялася, і Майкл зрозумів, що хтось звертається до нього, а не до лікаря Енн, або до покійного президента Сполучених Штатів, або до змовникам, або до доброго лікаря Мадду.


Голос належав тощему чоловіка років під п'ятдесят, высунувшему обличчя з вікна машини менше ніж у трьох метрах від того місця, де скорчився Майкл. Очевидно, він не бачив пістолета, який Майкл тепер засунув назад у кишеню.


“ Скажіть, з вами все в порядку, молода людина?


"Я..."


"Ти поранився?"


"Моя машина," пробурмотів він. “ Моя машина...


Сивий і худий чоловік сидів за кермом старого пошарпаного джипа з потертим брезентовим верхом і вініловими листами на вікнах. “ Ви потрапили в аварію? І ви не змогли знайти працюючий телефон. Звичайно, звичайно. Вони майже всі відключилися. З-за шторму. Наскільки сильно ти постраждав?"


Майкл кілька разів глибоко зітхнув. Паніка вщухла. “Непогано, але моя машина в поганому стані. Вона була не настільки хороша. Не те що старий Кадиллак".


“Ні. Ну. Давай, я відвезу тебе в лікарню. Тебе потрібно оглянути".


“Ні, ні, я в порядку. Але я розвернувся. Ти знаєш, де знаходиться Сідар-Суомп? Я маю на увазі Сідар-Суомп-роуд".


“Звичайно, хочу. Ти там живеш?"


“Люди, яких я повинен побачити. Я спізнююся. І вони будуть хвилюватися".


"Добре, я підвезу тебе".


"Ти зробиш це для мене?"


“ Думаю, мені слід відвезти тебе у відділення невідкладної допомоги з твоїм зап'ястям.


“Ні, просто відведи мене до моїх друзів. Там є лікар. доктор Мадд, ти його знаєш?"


"Не вір, що я знаю, немає".


"Він хороший лікар".


“Що ж, це добре. Тому що це зап'ясті майже напевно зламано".


"Підвези мене", — Майкл повільно встав, — "і я буду твоїм другом до самої твоєї смерті".


Чоловік завагався на незграбний момент, потім сказав: “Ага"... Що ж, запрыгивай. Тільки стеж за дверима. Ти високий.


"Оуен намагається повернутися сюди, в будинок", - пояснила Ліз. “Я впевнена в цьому. І я думаю, що Грубек переслідує його".


"Чому б йому просто не піти в ділянку?" - запитав помічник шерифа.


"Я впевнена, що він турбується про те, що ми тут", - сказала Ліз. Вона нічого не сказала про справжню причину, за якою Оуен не пішов в поліцію.


"Я не знаю", - сказав помічник шерифа. "Я маю на увазі, Стен сказав мені—"


"Послухай, нам нема про що говорити", - сказала Ліз. "Я збираюся вийти".


Помічник шерифа збентежено заперечив: "Ну, Лис..."


Порція знову повторила його думки. "Ліз, ти нічого не можеш зробити".


Хек зняв свою жалюгідну бейсболку і почухав голову. Одягаючи капелюх, він залишив пасмо кучерявого волосся, падаючу на праве око. Він вивчав її. “ Ви давали свідчення на його суді?


Ліз озирнулася на нього. “ Я був головним свідком звинувачення.


Він повільно кивнув. Нарешті він сказав: “Я заарештував досить багато людей і давав свідчення на їх процесах. Ніхто з них ніколи не переслідував мене".


Ліз подивилася в очі Хека, які тут же перемістилися на старе крісло-гойдалку. Вона сказала: "Значить, тобі пощастило, чи не так?"


“Так і було. Але, знаєте, це досить рідко, коли втікачі переслідують когось. Зазвичай вони просто тікають з штату ".


Здавалося, він чекав відповіді, але вона не дала нічого, крім: "Ну, Майкл Грубек, ймовірно, не типовий утікач".


"З мого боку це не аргумент". Хек не став розвивати свою думку.


Знявши з гачка біля дверей яскравий дощовик, Ліз сказала сестрі: “Ти залишайся тут. Якщо Оуен повернеться раніше за мене, сигналь".


Порція кивнула.


"Ун, мем?"


Ліз глянула на Хека.


"Це могло б зробити тебе трохи, ну, знаєш, очевидним, тобі не здається?"


"Як це?" - запитав я.


"Той, ун, жовтий".


"О, я про це не подумала".


Хек зняв sou'wester і повісив його. Ліз потягнулася за своєю темною курткою-бомбером, але Хек підняв руку. “ Ось що я тобі скажу. Я думаю, давай не будемо тут чіплятися за власні хвости. Я знаю, що ти відчуваєш, і все таке, він твій чоловік і все таке. Але я кажу так, як ніби хтось вже робив подібні речі раніше. Мені платять за те, щоб я відстежував людей. Дозвольте мені вирушити туди одному. Ні, дайте мені закінчити. Я піду пошукаю вашого чоловіка, і якщо він де-небудь поблизу, у мене буде шанс знайти його. Можливо, набагато краще, ніж у вас. І не тільки, якщо ти теж будеш блукати там, це просто відверне мене. "Його голос був натягнутим, передбачаючи протест Ліз.


Вона здогадалася, що його основним мотивом було винагороду. І все ж те, що він сказав, було правдою. І навіть якщо Ліз випадково знайде свого чоловіка, вона задавалася питанням, наскільки переконливою вона буде, переконуючи його припинити полювання на Хрубека і повернутися додому. Він не слухав її раніше, з чого б йому це робити зараз?


"Гаразд, Трентон," сказала Ліз.


“Що, я думаю, нам слід зробити, так це те, що я піду в ліс, до головних воріт. Він, звичайно, може перелізти через паркан, але я ризикну. Він не буде плавати по озеру, не при такому вітрі. Це точно."


Потім Хек глянув на помічника шерифа. “Я б сказав, що ви тримайтеся ближче до дому. Як друга лінія оборони. Десь поблизу звідси".


Інтерес помічника шерифа відродився. Він виконав свій обов'язок, і що ще він міг сказати запальною господині дому? Тепер у нього були союзники, і, врешті-решт, його могли чекати дії і слава. "Я зажену машину он у ті кущі", - схвильовано сказав він. “Як це? Я можу бачити весь двір, а він мене і мигцем не помітить".


Хек сказав йому, що це хороша ідея, а потім звернувся до Ліз: “Я знаю, що твій чоловік мисливець. Можливо, тобі не дуже комфортно з вогнепальною зброєю, але, може бути, ти могла б роздобути його для себе?"


Ліз відчувала збочене радість, дістаючи пістолет з кишені. Вона тримала його дулом вниз, палець зовні спусковий скоби — точно так, як урочисто інструктував її Оуен. Порція була приголомшена. Помічник шерифа зареготав. Але Трентон Хек просто задоволено кивнув, наче з контрольного списку викреслили ще один пункт. “Я залишу Еміля з вами тут. Шторм занадто лютий навіть для нього. Тримай його поруч з собою. Він не бойова собака, але він великий і наробить багато шуму, якщо хтось з'явиться без запрошення.


"У мене немає нічого більш темного, що підійшло б", - сказала Ліз, киваючи на sou'westers.


“Все в порядку. Я досить непроникний для води. Але я візьму мішечок для свого пістолета. Це старий німецький "Вальтер", який легко іржавіє ".


Він сунув пістолет в сумку і зав'язав кінець, прибравши пістолет у ковбойський кобуру. Він виглянув назовні і на мить витягнув ногу, скривившись. Вона припустила, що, що б не було не в порядку з його стегном, дощ цьому не допоможе. Біль здавалася досить сильною.


Помічник шерифа вийшов на вулицю до машини, але не раніше, ніж розстебнув ремінь свого автоматичного пістолета і кілька разів обхопив пальцями руків'я, як поганий актор в поганому вестерні. Ліз почула, як машина завелася. Він відступив у кущі на півдорозі між гаражем і будинком. Він міг включити свої прожектори та висвітлити весь задній двір з того місця, де він був припаркований.


Трентон повернувся до неї і тихо заговорив: - Тримаю парі, ти вмієш поводитися з цією зброєю, але не думаю, що ти коли-небудь користувався їм, принаймні, в подібній ситуації. Він не став чекати підтвердження, а продовжив: “Чого я б хотів, так це, щоб ви вимкнули світло в будинку. Сядьте подалі від вікон. Я буду доглядати за будинком, наскільки зможу. Увімкніть світло, якщо я вам знадоблюся, і я прибежу ".


Потім, не сказавши ні слова ні жінці, ні свого собаку, він зник за завісою дощу. Ліз закрила за ним двері.


"Господи, Ліз", - прошепотіла Порція, але було так багато речей, які могли б її шокувати, що її сестра поняття не мала, про що вона говорить.


Думки про свою дружину давно вилетіли у доктора Рональда Адлера з голови. Її смак, вигин її стегна, текстура її шкіри, запах її волосся — спогади, які так займали його раніше ввечері, тепер повністю зникли.


Тому що капітан Хавершем не так давно подзвонив йому з новинами.


"Кловертон," прогарчав солдатів. “ Грубек тільки що вбив жінку. Кришка знята, док.


“ О Боже мій. "Адлер закрив очі, і його серце, здавалося, прискорено забилося, коли його пронизала божевільна думка, що Грубек скоїв цей злочин виключно з метою зрадити його. Він тримав телефон тремтячими руками і слухав, як поліцейський з погано прихованою люттю пояснює, як Грубек вбив жінку і зарізав її, а потім вкрав мотоцикл, щоб втекти в Бойлстон.


- На мотоциклі. Порізав її?


“ Виріжте слова у неї на грудях. І двоє поліцейських Гандерсоне пропали. Вони їхали по шосе 236 і подзвонили з доповіддю про нього. Останнє, що ми чули. Ми впевнені, що він убив їх і десь викинув тіла. Режим секретності низький? Нешкідливий? Господи Ісусе, чувак. Про що ти думав? Я буду в твоєму офісі через півгодини. Телефон відключився.


Адлер зараз повертається в свій кабінет з лікарняного кафетерію, де він прийняв тривожний дзвінок Хавершема і де потім сидів, заціпенівши, наступні тридцять хвилин. Але у лікаря не дуже гарні успіхи.


Залишившись один у темному коридорі, він зупиняється і проводить мить, розмірковуючи про ланцюгової реакції чудовою фізіології, яка зараз змушує волосся на його шиї ворушитися, очі сльозитися, а геніталії тривожно скорочуватися. І хоча він думає про блукаючий нерв, викид адреналіну і синаптическом поглинання, саме помітне в його свідомості - це те, як він страшенно наляканий.


Довжина коридору 130 футів. З нього виходять двадцять дверей, і всі, крім останньої — його власної, — закриті і темні. Всі інші лампочки в стельових світильниках були зняті в цілях економії, а з решти більшість перегоріло. Від цього коридору також ведуть три коридору. У них теж темно, як у могилах.


Адлер дивиться в темний коридор і дивується, чому я не йду?


Він вийшов з ніші ліфта і знає, що Хавершем нетерпляче чекає у своєму кабінеті. І все ж доктор стоїть, завмерши від страху. Його руки ослабли, ноги теж. Він мружиться, відганяючи не кумедну бачення — величезну бліду фігуру, яка висунула голову з найближчого коридору і метнулася назад в укриття.


Примарний плач пацієнта заглушається виттям вітру. Він віддається луною в грудях Адлера, і він думає: "Все в порядку". Вистачить. Будь ласка.


Адлер проходить п'ять кроків. Він знову зупиняється — під приводом того, що переглядає папку, яку носить із собою.


Саме в цей момент його вражає раптове усвідомлення того, що Майкл Грубек повернувся, щоб убити його.


Те, що в цій місії ні логіки, ні на йоту не зменшує зростаючу паніку Адлера. Він задихається, коли ліфт, викликаний знизу, зі скреготом опускається вниз. Він чує, як десь пацієнт видає гортанний стогін нескінченною, невимовного суму. Коли цей звук стосується його шиї, він переставляє одну ногу перед іншою і вперто починає йти.


Ні, ні — Майклу Грубеку не було необхідності вбивати його. Майкл Грубек навіть не знає його особисто. Майкл Грубек не зміг би дістатися назад в лікарню за такий короткий час, навіть якщо б йому справді захотілося випатрати режисера.


Доктор Рональд Адлер, ветеран державної системи психіатричних лікарень, доктор Рональд Адлер, першокласний випускник провінційної медичної школи — ці лікарі Рональд Адлеры вірять, що він, ймовірно, в безпеці.


І все ж чоловік, чия голова раніше вночі була затиснута між пахучих ніг його дружини, чоловік, який залагоджував конфлікти на засіданнях правління набагато краще, ніж лікував божевілля, чоловік, який зараз крокує по цьому похмурому кам'яному коридорі, - ці Рональды Адлеры паралізовані звуком власних скрипучих кроків.


Будь ласка, не дай мені померти.


Тепер здається, що його офіс знаходиться за багато миль звідси, і він дивиться на білу трапецію світла, падаючого на бетон з відкритого дверного отвору. Він продовжує шлях, проходячи повз одного з артеріальних коридорів, і видає короткий здивований смішок з приводу своєї нездатності обернутися і подивитися вниз. Якщо він це зробить, то побачить кольоровий відеоролик, на якому Майкл Грубек залазить в рот Адлєру. Директор лікарні не може викинути з голови уривки з стенограм Хрубека, які він прочитав раніше ввечері. Він особливо докладно згадує жваву дискусію пацієнта про пошук та розрив селезінки.


Вистачить. Будь ласка!


Адлер благополучно проходить по коридору, але його охоплює нове занепокоєння — що він втратить контроль над своїм сечовим міхуром. Він страшенно злий на свою дружину за те, що вона схопила його за член раніше увечері і мимоволі викликала в пам'яті всепоглинаючий страх нетримання. Йому потрібно помочитися. Він абсолютно має. Але чоловічий туалет знаходиться далеко по коридору, до якого він наближається. В цей час ночі в туалетах темно. Він подумує про те, щоб помочитися на стіну.


Я не хочу вмирати.


Він чує кроки. Немає, так? Чиї вони?


Примари однієї жінки і двох солдатів.


Що це за звук>


Хах, це його власні ноги. А може, й ні. Він являє пісуар. Він повертається до нього і починає йти по напівтемному коридорі, і в цей момент йому в голову приходить думка: втеча Майкла Грубека підкреслює все, що він коли-небудь робив неправильно як лікар. Спасіння - це шпаргалки, які супроводжували його на іспитах з органічної хімії, це картки, які він поклав не туди, неправильно виписані ліки, аневризми, про які він забув запитати, перш ніж вводити великі дози Нардила. Втеча божевільного подібний підняття двадцатифунтовой волосіні і спостереження за тим, як з мутного ставка піднімається хвора риба, що потрапила на гачок, роздута і близька до смерті — приз, про який ви шкодуєте, що коли-небудь шукали, знак уваги, який, як ви хотіли б, зник назавжди.


"Послухай мене, сучий ти син," прогарчав Хавершем, повісивши трубку. Його аудиторія — директор лікарні і Пітер Граймс з осклілими очима — оцепенело дивилися на нього. У вікна кабінету Адлера сильно тарабанив дощ. Завивав вітер.


"Ми тільки що отримали ще одне повідомлення", - продовжив Хавершем. “Це Риджтона. Здається, є повідомлення, що хтось врізався у вантажівку і з'їхав з дороги. Обидва водії зникли в лісі. Збитий вантажівка був зареєстрований на ім'я Оуена Этчесона."


"Оуен?—"


“ Чоловік цієї жінки давав свідчення проти Грубека. Хлопець, який був тут раніше.


Так що тепер, може бути, четверо померли.


"Вони точно знають, що це зробив Хрубек?"


“Вони думають. Вони не знають. Для цього ти нам і потрібен".


"О Господи," пробурмотів Адлер. Він доторкнувся до очей і натискав, поки не почув тихі удари під повіками. "Четверо мертві," прошепотів він.


“Це залежить від вас, док. Нам потрібно знати, куди направити наші ресурси".


Про що він говорив? Ресурси?


“ Ніякої психопатії плюшеве цуценя. Я хочу прямої відповіді. У нас було два повідомлення про Бойлстоне і Амтраке, або про Риджтоне і тій жінці, які свідчили проти нього. Куди він прямує?"


Адлер нерозуміюче втупився на нього.


"Я думаю, вони хочуть знати, куди послати своїх людей, сер", - делікатно пояснив Граймс.


“У цьому-то і проблема, так. Два звіту. Вони не збігаються. Ніхто ні чорта не знає напевно".


Адлер перевів погляд зі свого помічника на високого солдата, схожого на ковбоя, і подумав: "Недолік сну - ось моя проблема". "Ну, у шерифа Риджтона є люди, яких він може прислати, чи не так?"


“ Звичайно, знає. У всьому департаменті у них всього четверо. Вони послали когось в дім, щоб жінка була в безпеці. Але мені треба знати, де її розмістити. Ми повинні зловити цього хлопця! У мене напоготові четверо солдатів тактичної служби. Інші люди будуть недоступні приблизно через годину. Куди мені відправити фургон? Тобі вирішувати."


- Я? Я не знаю фактів, випалив Адлер. - Мені потрібні факти. Я маю на увазі, вони впевнені, що Грубек збив Этчесона? Де він взяв машину? Його дійсно бачили на мотоциклі? Ми не можемо нічого вирішувати, поки не дізнаємося цього. І...


"У вас є всі факти," пробурмотів Хавершем, пильно дивлячись на доктора сталевими очима. “ Цей хлопчик знаходиться під вашим наглядом тут чотири місяці. Все, що ти знаєш про нього, - це все, що тобі потрібно знати далі ".


“ Запитай Діка Колера. Він лікар Хрубека.


“ Ми б так і зробили. Але ми не знаємо, де він, і він не відповідає на дзвінки на пейджер.


Адлер підняв очі, ніби запитуючи: "Чому я?" Він нахилився вперед і склав долоні разом. Він судорожно гриз червоний вказівний палець.


Бойлстон...


Палець доктора відірвався від губ і провів по тій же картці, на якій раніше ввечері він завдав упіймання Майкла Хрубека і повалення Річарда Колера.


Риджтон...


Раптом його обличчя вкрилося щетиною, і ніщо в цій шаленій всесвіту не було так важливо для доктора Рональда Адлера, як упіймання його заблуканого пацієнта. Захопити його живим, якщо можливо, але якщо ні, то покласти на плиту з позначкою на м'ясистому пальці ноги для поховання на поттерс-філд, де він лежатиме холодний, синій і нерухомий.


"О, нехай ця ніч закінчиться", - молився він. Дозволь мені повернутися додому і притулитися до гарячої грудей моєї дружини, дозволь мені заснути під товстими ковдрами, нехай ця ніч закінчиться без нових смертей.


Адлер розкрив досьє Грубека і гарячково перегорнув листи. Вони розвернулися і розсипалися по його столу. Він почав читати.


Хрубек, на думку Адлера, демонструє класичні параноидно-шизофренічні симптоми — нелогічне зміст мислення, політ ідей, вільні асоціації, напористість мови і підвищена рухова активність, типові для маніакальних епізодів, притуплений і неадекватний афект....


"Ні, ні, ні!" Пошепки виплюнув Адлер, залучаючи стурбовані погляди двох чоловіків поблизу. Що, лютував він про себе, означають ці слова? Що робить Хрубек? Що рухає їм?


Хто такий Майкл Хрубек?


Адлер розгорнув своє робоче крісло і втупився в забризкане дощем вікно.


Замітка: Хрубек страждає слуховими галюцинаціями, а його мова являє собою словесний салат типового шизофреніка. Можливо, він каже водієві вантажівки "Бостон", маючи на увазі "Бойлстон".


Пункт: Помста, передбачувана причина поїздки в Риджтон, є поширеним елементом параноидно-шизофренічного марення.


Пункт: Шизофренік волів би добиратися до Бойлстона кружним шляхом через Кловертон.


Пункт: Amtrak проходить через Бойлстон. Подорож на поїзді викликає набагато менший стрес, ніж авіапереліт, і, відповідно, психопат волів би його.


Пункт: Незважаючи на те, що він не брав Торазин, він перебуває за кермом транспортного засобу. Таким чином, Хрубек зусиллям волі або дива приборкав своє занепокоєння і може здійснити більше важке подорож на південь, в Бойлстон, замість більш простий з точки зору логістики поїздки в Риджтон.


Пункт: З усіма своїми сьогоднішніми вивертами, помилковими підказками і кмітливістю Хрубек демонстрував дивовижну когнітивну функціональність. Він легко міг влаштувати фінт в Риджтоне, маючи намір з самого початку відправитися в Бойлстон.


Пункт: Але, з іншого боку, він міг бути настільки працездатною, що робив подвійний обман — робив вигляд, що направляється в Риджтон, хоча насправді це місто було його пунктом призначення.


Пункт: Він здатний на невмотивоване вбивство.


Пункт: Деякі з його помилок мають відношення до історії Сполучених Штатів, політиці і урядовим установам. І кілька разів на своїх терапевтичних сеансів він згадував Вашингтон, округ Колумбія, — місце, куди він міг дістатися з допомогою Amtrak.


Пункт: Він ненавидить жінок, і у нього судимість за зґвалтування. Кілька місяців тому він погрожував жінці з родини Атчесон.


Пункт: У нього є страх конфронтації.


Пункт: Він випив своє ліки в передчутті цього вечора, що вказує на давно продуманий план.


Пункт... Пункт... Пункт...


Тисячі фактів обрушилися каскадом на розкішний розум доктора. Дози халдола і стелазина, спостереження під час інтерв'ю при прийомі, зустрічі з психотерапевтами, стенограми його маячних висловлювань, звіти психофармакологов і соціальних працівників.... Адлер знову повернувся до папок, затискаючи кілька аркушів паперу своїми вузькими пальцями і безладно стискаючи інші. Він подивився на сторінку стенограми, але замість цього побачив обличчя Майкла Грубека — очі, в яких не було ні ентузіазму, ні млявості, ні прихильності, ні презирства, ні довіри, ні сумнівів.


Якийсь час Адлер сидів дуже тихо. Раптово він підняв очі на зморшкувате, змучене обличчя поліцейського штату і вимовив те, що, на його глибоке переконання, було правдою. “ Грубек спрямовується на залізничну станцію. Він направляється в Вашингтон, округ Колумбія. Надішліть своїх солдатів в Бойлстон. Зараз же!


Дві сестри зайнялися своїми справами, прочесавши будинок, вимкнувши світло. Вони йшли мовчки, здригаючись від шуму, коли лунав грім, і від тіней, коли їх не було. Нарешті, будинок був освітлений тільки розсіяним світлом зовні і кількома синіми лампами в оранжереї, які Ліз залишила включені для зручності слабкого освітлення; вона вважала, що зовні вони будуть невидимі. Тіні затріпотіли на стінах і підлозі. Разом вони повернулися на кухню і сіли пліч-о-пліч на лавку, дивлячись на армію сосен і беріз на залитому дощем задньому дворі.


Минуло п'ять хвилин тиші, дощ тарабанив по теплиці, вітер завивав у дірках і тріщинах старого будинку. Нарешті Ліз не могла більше стримуватися і заговорила. "Порція, є дещо, про що я почав розповідати тобі сьогодні ввечері".


"Раніше?"


"Роман," обережно прошепотіла Ліз, як ніби Оуен був у сусідній кімнаті.


"Я не знаю, чи придатний нині—"


Ліз торкнулася коліна сестри. “ Це було між нами дуже довго. Я більше не можу цього терпіти.


- Що між нами? Ліз, зараз не час для розмов. Заради всього святого.


- Мені потрібно з тобою поговорити.


"Пізніше".


"Ні, зараз!" Гаряче сказала Ліз. “Зараз! Якщо я не зроблю цього зараз, то, можливо, ніколи".


"І чому це так важливо?"


“Тому що ти повинен зрозуміти, чому я сказав тобі ці жахливі речі. І я теж повинен дещо дізнатися від тебе. Подивися на мене. Подивися!"


“Гаразд, ти сказала мені, що зустрічаєшся з кимось. І що? Яке відношення до цього має Індійський стрибок?"


"О, Порція..."


Ліз, мабуть, несвідомо набрала повні груди повітря; в грудях у неї раптово защеміло, і вона уткнулась чолом у коліна підтягнуті, щоб угамувати біль. В напруженій тиші, що запанувала між ними, Ліз відчула, як біль відступає, і знову підняла голову, щоб подивитися сестрі в обличчя. Коли вона збиралася заговорити, слабкий, але не неприємний гуркіт грому наповнив кімнату, і в цей момент в очах Порції спалахнуло розуміння. Вона сказала: "О, ні".


"Так", - сказала Ліз. “Так. Моїм коханцем був Роберт Гіллеспі".


28


“ Отже, як давно ви знайомі з Этчесонами?


У водія джипа було вузьке обличчя і сиве пасмо, спускавшиеся по горлу. Він перемкнув стару машину на знижену передачу і повів її вгору по схилу на північ від центру Риджтона, ляскаючи вихлопними газами і болісно крутячи передачі. Великий чоловік поруч з ним вивчав перемикання передач з великим інтересом, ніж водій вважав природним.


"Я знаю їх багато років", - сказав він. "Багато років".


"Я знаю Оуена", - сказав водій. “Розмовляв з ним кілька разів. Ми зустрічалися десь у "Ейс Хардфорс". Пристойний хлопець. Для юриста".


“ Я б припустив, що сто років.


"Прошу пробачення?"


“ Особливо Лис-боун.


“Я не думав, що вона вимовляє це таким чином. Але, гадаю, ти знаєш їх краще, ніж я". Джип підстрибнув на нерівному ділянці дороги. “Тобі пощастило, що я заїхав. Сьогодні ввечері ніхто не вийде на вулиці з-за шторму. Ці синоптики з їх перуками і забавними іменами сказали, що буде жахлива гроза, але насправді це всього лише невеликий дощик, от і все ".


Здоровань не відповів.


Джип з шипінням минув перехрестя Сідар-Суомп і Норт-стріт, і на мить водієві здалося, що він побачив, як хтось швидко обернувся, переляканий їх появою, і зістрибнув зі схилу невеликого пагорба поруч з дренажної канавою. Одночасно небо наповнилося величезною сферою блискавки, і тіні затанцювали на всі боки. Неподалік від нього впала гілка. Водій списав бачення на химерне поєднання вогнів, туману і дощу. Він додав швидкість і поїхав по звивистій, нерівній дорозі Кедрового болота. “Ганьба з боку графства. Коли вони зберуться і зроблять все як треба? Покладіть тут трохи нового асфальту? Ця дорога в основному з бруду і гілок."


"Бруд і гілки", - вистрілив у відповідь здоровань. "Бруд і гілки".


Мені здається, я, можливо, допустив тут помилку. "Що сталося з вашою машиною?"


- Може бути, бруд і гілки, те, про що ти, здається, багато знаєш.


Коли його водій більше нічого не додав, водій сказав: "Ан".


“Вона вислизнула з-під мене на слизькій дорозі. Вона впала і повернулася. Перекатывалась знову і знову ".


“ А як щодо поліції? - запитав я.


“Вони зайняті в іншому місці. Їх двоє. Двоє молодих людей. Мені було особливо шкода їх. Бідні хлопчики Гандерсон. Але у мене не було вибору ".


"Ніколи більше", - подумав водій. "Ніколи більше, дощ або не дощ, тріснула кістка зап'ястя чи ні".


Великий чоловік пильно подивився на дерева, потім з великою зосередженістю сім разів відімкнув і знову замкнув двері. Він запитав: "Ви коли-небудь служили в армії?"


Який найкращий відповідь? Водій сказав: “Їздив на екскурсію, так, сер. Був розміщений в—"


“ Армійська розвідка?


“Ні. Я був солдатом".


Здоровань насупився. - Що це?


“ Урядовий випуск. Собача морда. Бойовий піхотинець.


"Солдат".


"Так, сер".


“ГИ, ГИ. Ну і справи, цікаво, чи знаєш ти, де був застрелений Авраам Лінкольн".


"Хм".


“У голову. Або під час гри. Це обидва правильні відповіді".


"Я знав це, звичайно". О, брат, що я тут з собою зробив? “Все-таки справжня буря. Я виправляюся. Радий, що у мене повний привід".


"Повний привід," відповів чоловік. “ Так. Що це таке? Що таке повний привід?


"Ти цього не знаєш?" Водій розсміявся. "Всі знають, що таке повний привід". Здоровань повернувся до нього зі злісним поглядом, і водій потер тильною стороною долоні зарослу щетиною щоку, додавши: "Швидше за все, це був жарт".


"Хороша спроба", - огризнувся чоловік, перегибаясь через важіль перемикання передач, наблизивши своє кругле обличчя дуже близько до обличчя водія. "Але якщо хтось довгий час був відсутній в іншій країні, чи можливо, що він не знає, що таке повний привід?"


“ Якщо говорити таким чином, то це більш ніж можливо.


“Що, якщо хто-небудь з 1865 року, наприклад, тільки що з'явився? Ви хочете сказати, що це не можливо, що вони можуть не знати, що таке повний привід?"


"Більш ніж можливо", - нещасно повторив він. “Знаєш, я думаю, нам дійсно варто заїхати в ту лікарню. Покажи свою руку".


Здоровань витер обличчя короткими селянськими пальцями, жовтими, як його зуби, а потім дістав з кишені синяво-чорний пістолет. Він підніс його до обличчя, понюхав, потім лизнув стовбур.


"Ах", - прошепотів водій і почав молитися.


"Відвезіть мене до Этчесонам", - проревів чоловік. "Відвезіть мене туди зараз і скористайтеся всіма вашими проклятими чотириколісними драйверами!"


Через кілька миль водій зупинив джип з збовтаним сечовим міхуром і тремтячими руками. "Я ніколи не пробачу себе за те, що вчинив так з Этчесонами, - подумав він, - але так і повинно бути". "Що ось під'їзна доріжка".


"Гарна спроба, але я не бачу знака".


“Ось воно. Ось! Під трояндою на поштовій скриньці. Бачиш ім'я? Ти збираєшся вбити мене?"


"Ти виходиш з машини, і я хочу зробити так, щоб вона більше не працювала".


"Той самий джип?"


“Так. Я хочу зробити так, щоб це не спрацювало".


“Добре, я можу це зробити. Давай підемо обоє. Тільки я тебе прошу не робити мені боляче".


“ Тобі коли-небудь спадало на думку з'їздити в Вашингтон?


“ Округ Колумбія, про який ви говорите ?


“Звичайно, Округ Колумбія! кому яке діло до Сіетла?"


“ Ні, ні! Ніколи не любив. Клянусь.


“Добре. Покажи мені, як розібрати цей грузовик".


“Ти знімаєш кришку розподільника і викидаєш її. Ця штука ніколи не заведеться".


"Зроби це".


Водій відкрив тупий капот машини і зірвав кришку. Машина попливла в ліс. Він виглядав абсолютно нещасним. Дощ сплутав його волосся і стікав по глибоких зморшок на обличчі. Великий чоловік повернувся до нього. “Тепер ти вважаєш мене дурним. Ти намагаєшся використовувати зворотний психологію. Ти кажеш, що не хочеш їхати у Вашингтон, сподіваючись, що я погоджуся поїхати туди? Це правда?"


Чоловік помовчав. "Приблизно так, сер".


“Що ж, я хочу, щоб ти втік. Ти біжиш до самого Вашингтона, округ Колумбія, і кажеш їм, що помста здійснилася ".


"Ти збираєшся вистрілити мені в спину?"


“ Це ти їм так і скажи.


"Ти збираєшся—"


"БІЖИ!"


Він біг, не озираючись, вірячи, що помре, не пробігши й десяти футів. Потім, не пробігши й двадцяти. Потім п'ятдесяти. Біг під струменями дощу, чекаючи смерті. Він ні разу не обернувся і тому так і не побачив, як здоровань, високо тримаючи пістолет перед собою, як детектив Пінкертона дев'ятнадцятого століття, повільно спускається по доріжці з гравію і бруду.


Ліз втупилася на обличчя молодої жінки. Навіть у темряві вона могла ясно розгледіти срібні точки віддзеркалення в її очах. І все ж Ліз включила б весь світло на кухні, ризикнула б залучити сотню Майклів Грубеков, щоб побачити вираз обличчя своєї сестри в цей момент, побачити, чи були її слова брехнею або правдою.


“ Скажи мені чесно, Порція. Ти знала про нас, про Роберта і про мене? До того, як ти ... зайнялася з ним любов'ю.


"У будь-якому випадку я програю", - подумала вона. Або її коханець зрадив її. Або її коханець і її сестра. Тим не менш, вона повинна була знати відповідь.


“О, Ліз, звичайно, немає. Я б так з тобою не надійшов. Хіба ти цього не знала?"


“ Ні! Звідки могла я знати. Ти моя сестра, але... Ні, я не знала. Ліз витерла сльози, дивлячись вниз. "Я думав, що він, можливо, сказав тобі, а ти, ну, ти все одно вирішив діяти".


“ Ні, звичайно, він цього не робив.


Серце Ліз не билося так сильно з тих пір, як вона була в печері Індіанського стрибка, рятуючись від свого божевільного переслідувача. “ Я не знала. Всі ці місяці я просто не знала.


“ Повір мені, Ліз. Подумай про це. Навіщо Роберту щось говорити? Він хотів переспати. Він не збирався все псувати, зізнаючись, що був коханцем моєї сестри.


"Коли я побачила вас двох там разом..." Вона закрила очі і помассировала скроню. "І сьогодні ввечері, коли ти фліртувала з Оуеном..."


"Ліз".


"Хіба це не так?"


Губи Порції щільно стиснулися. Нарешті вона сказала: “Я фліртую, звичайно. Це не означає, що я когось хочу. Якби Роберт розповів мені про вас двох, я б сказала "ні". Чоловіки дивляться на мене. Це моя сила. Іноді я думаю, що це все, що у мене є ".


“О, Порція. Звичайно, я була така зла на Роберта. Не на тебе. Я хотіла вдарити його. Я хотіла вбити..." Її голос затих. “Я відчувала себе такою відданою. Клер померла через нього. Побачивши вас двох, вона була так засмучена, що втекла і заблукала в печері".


“Половина хлопців, з якими я зустрічаюся, - Робертсы. Їх можна дізнатися за милю. Ліз, він тобі зовсім не підходив".


“Ні! Це не те, що ти думаєш. Це була не просто інтрижка. Ми були рівні, Роберт і я. Дороті тягне його вниз. Вони ненавиділи один одного. Вони постійно сварилися. А Оуен? Він не любить мене так само. Зовсім ні. Я відчувала це. Після зустрічі з Робертом все, що я відчувала, це відсутність любові Оуена. У ніч перед пікніком, в ту суботу ввечері... Оуен допізна працював в Хартфорді. І Роберт зайшов до мене."


"Лис—"


“ Дай мені закінчити. Подзвонив Оуен і сказав, що буде вдома не раніше двох або трьох. Ми з Робертом займалися любов'ю в оранжереї. Ми були там кілька годин. Він зривав пелюстки з квітів і торкався ними до мене. — Ліз закрила очі і знову опустила голову на коліна. “ А потім він зробив пропозицію.


“ Зробив пропозицію? З губ Порції зірвався її хрипкий сміх. - Він попросив тебе вийти за нього заміж?


“Вони з Дороті довгий час були нещасливі. Вона зраджувала йому кілька років. Він хотів одружитися на мені".


"І ти сказав "ні", вірно?"


"І," прошепотіла Ліз, - я сказала "ні".


Порція похитала головою. “ Значить, він був злий на тебе. І коли я звернула на нього свої великі карі очі у вантажівці, він клюнув на приманку. О, брат, я що, вляпався в цю справу, чи що?"


“Я не хотіла закінчувати стосунки з ним. Я просто не могла залишити Оуена. Я не була готова до цього. Він відмовився від тієї жінки заради мене. Я подумав, що повинен спробувати змусити це спрацювати.


“ Помилка, Ліз. Неправильний прийом. Чому ти не скористалася цим? Боже мій, можливо, це був твій єдиний шанс позбутися від останнього члена сім'ї.


Ліз в замішанні похитала головою. “ Ти?


“ Ні, ні! Оуен. Тобі слід було зробити це багато років тому.


"Що значить "останній в сім'ї"?


Порція розсміялася. “ Хіба Оуен не нагадує тобі трохи батька?


“О, не сходи з розуму. Немає жодного порівняння. Подивися, що він робить сьогодні ввечері". Вона махнула рукою в бік вікна. "Він там заради мене".


“ Оуен - деспот, Ліз. Прямо як батько.


“ Ні! Він хороша людина. Він надійний. Він дійсно любить мене. По-своєму.


“Ну, батько дав нам дах над головою. Ти називаєш це коханням?" Порція розлютилася. "Ти називаєш це любов'ю, коли хтось каже: "Ти не дуже гарно прибралась на цьому тижні' або 'Як ти смієш носити цю блузку з глибоким вирізом'? Потім задирає тобі спідницю і залишає на тобі ці милі маленькі рубці? Я бачу, верба все ще росте на задньому дворі. Якщо б я переїхала сюди, це перше, що зникло. Я б кинув цього сучого сина на землю рівно за десять секунд.


“Скажи мені, Ліз, як ти пояснила позначки на уроці фізкультури? Ти, напевно, переодяглася у форму, стоячи спиною до шафки. Я всім розповідала, що у мене був коханець постарше, який зв'язав мене і дрочив, поки поров. О, не дивись так перелякано. Ти говориш про любов... Любов? Заради Бога, якщо ми виросли в таких нормальних умовах, чому ти ховаєшся в цій Країні Небуття і чому я найлегший трах на Східній Сімдесят другий вулиці?"


Ліз обхопила голову руками, з її очей потекли сльози.


Її сестра сказала: "Ліз, прости". Вона розсміялася. “Подивися, що робить повернення сюди. Це зводить мене з розуму. Я отримала більше сім'ї, чим можу винести. Я знав, що мені не слід було приходити на пікнік. Мені не слід було приходити сьогодні ввечері."


Ліз торкнулася коліна сестри, помітивши, що Порція знову одягла свої несмачні срібні кільця, а блискучий кристал, схожий на величезну крупинку солі, знову висів у неї на шиї. Пройшла мить, і Порція опустила руку на загрубілі, почервонілі пальці сестри, але не надала ніякого тиску і незабаром відсмикувала її.


Потім Ліз теж прибрала руку і подивилася у вікно, втупившись на струмені дощу, що стікають по склу. Нарешті вона встала. “Я повинна дещо зробити. Я повернуся за хвилину.


"Робити?"


"Я зараз повернуся".


“ Ти виходиш на вулицю? Голос Порції звучав острахом, спантеличено.


“ Висячий замок на двері в підвал. Я повинен з ним розібратися.


“Ні, Ліз. Не треба. Я впевнений, що Оуен перевірив це".


"Я так не думаю".


Порція похитала головою і спостерігала, як Ліз дістає пістолет з кишені і ніяково пересмикує затвор, щоб дослать кулю в патронник. “ Ліз...


"Що?"


“ Нічого. Я... Нічого.


Обережно направив дуло в підлогу, Ліз одягає бомбер. Вона зупиняється біля задніх дверей, озираючись. У старій хаті темно, цей будинок висотою в три поверхи сповнений квітів, книг і багатьох духів померлих. Вона думає, як дивно, що ми відчуваємо побожний трепет перед своєю смертністю лише незначні моменти — коли думаємо про нафарбованих нігтів, або про музичному уривку, або про близькість сплячих тіл - і ніколи в такі підлі, безжальні моменти, як ці. Вона знімає пістолет з запобіжника і не відчуває ніякого страху, коли виходить на залитий дощем двір.


Оуен Атчесон, кожен дюйм його шкіри був мокрим, в агонії він притиснувся до брудного краю дренажної канави і зіщулився, як дитина, коли небо над ним пронизав сніп блискавки. Від гуркоту грому в нього зацокотіли зуби, а ліву руку прокололи спазми болю.


"Після всього цього, - подумав він, - будь ласка, не допусти, щоб мене вбило електричним струмом".


Він подивився уздовж Сідар-Суомп-роуд, за якою п'ять хвилин тому зник джип, здійнявши за собою в повітря півнячі хвости брудного дощу. Він дізнався машину Уілла Маккэффри. Він припустив, що старий бовдур надурочно відпрацював на фабриці і нарешті прямує додому.


Оуен знову поринув у брудну пінливу воду. Ця неприємність його не турбувала. Під час мисливських вилазок він терпів п'явок, москітів і температуру 110 30 градусів і нижче. Сьогодні ввечері він узяв з собою тільки пістолет і двадцять патронів; в інших випадках він брав з собою не тільки зброю, але і восьмидесятифунтовый рюкзак і, не раз, тіло полеглого товариша.


З цими труднощами він міг впоратися. Набагато більш тривожним було питання — де, чорт візьми, його видобуток?


Оуен в десятий раз оглянув місцевість. Так, припустив він, у Грубека була можливість повністю уникнути дороги і дістатися до будинку через ліс. Але для цього потрібен був би компас і годинник, і йому довелося б переплисти озеро вплав або обійти берег, який був густо зарослим і практично непрохідним. Крім того, Грубек виявляв сильну перевагу дорогам — як ніби його загальмований розум вірив, що люди можуть бути пов'язані тільки через асфальт або бетон.


Дороги, розмірковував Оуен. Автомобілі...


Джип...


Маккэффри, згадав він, що жив не на північ від міста. Його бунгало перебувало у вест-сайді. У нього не було ані потреби, ані приводу їхати через Сідар-Суомп, тим більше добиратися до свого будинку. Єдина причина, по якій хтось, хто не жив поблизу, міг піти цим шляхом, полягала в тому, щоб зрізати шлях до торгового центру в Чилтоне. І вже точно там не було ні одного магазину, відкритого в цей нічний час.


Оуен на мить подивився на темну, залиту дощем дорогу, потім вибрався з води і пустився в болісний біг до своєї дружини і свого дому.


29


Трентон Хек повільно підіймався схилом величезного скельного виступу, що розділяло володіння Атчесонов надвоє.


Поверхня була слизькою від дощу, але слизькість не була великою перешкодою для його двадцатифутового підйому; швидше, неслухняна нога Хека робила просування дуже повільним. До того часу, як він досяг вершини і звалився на кам'янисту рівнину, він був настільки виснажений, наскільки промок наскрізь. Він перевів подих, масажуючи стегно і оглядаючи під'їзну доріжку і ліс внизу. Він не бачив нічого, крім заворожливого шелесту листя під проливним дощем. Трохи відпочивши, він повільно підвівся і, пригнувшись, рушив уздовж гребеня цього пагорба, паралельно неясною білій смужці під'їзної дороги в неглибокій долині внизу. Він повільно попрямував від будинку до Сідар—Суомп-роуд - так, йому дуже хотілося побачити Грубека, але ще більше хотілося знайти Оуена, людину, з якою Хек відчував значну спорідненість. І людина, може бути, беззбройний, може бути, поранений.


Обережно просуваючись до дорозі, він зловив себе на тому, що думає про Ліз Этчесон. Він постійно повертався до питання, який прийшов йому в голову під час гарячкової поїздки сюди після того, як він відмовився від своєї поїздки в Бойлстон. Накульгуючи, він сховався за високим дубом, щоб марно розглядати залиту дощем панораму внизу, і знову задався питанням: чому саме Майкл Хрубек полював за нею?


Звичайно, хлопець, можливо, був абсолютно божевільний, Чорт візьми. Господь свідок, так, схоже, думали достатньо людей. Але якщо Хек правильно зрозумів, Хрубеку потрібен був чертовски вагомий мотив, щоб відправитися в подібну подорож — подорож, яка явно приводила його в жах. Це було б схоже на те, як якщо б сам Хек встав і з повним наміром попрямував прямо до кого-то, що загрожує знову вистрілити йому в ногу.


Навіщо чоловікові накликати на себе таку душевну біль?


Чи свідчила проти нього? Ні, повинно бути щось ще. Як він і сказав їй, засуджені рідко погіршують своє становище, завдаючи шкоди свідкам.


Єдиний раз, коли...


Ну, звичайно загрози приводилися у виконання тільки тоді, коли свідок брехала. Але навіщо їй було це робити?


Ці роздуми були перервані чимось, що Хек побачив вдалині: великим кубом слабкого блакитного світла. Це було в напрямку будинку. Він підійшов ближче і примружився від дощу. Вогні в оранжереї. Повинно бути, вона забула їх вимкнути. Це сяйво, подумав він, було невдалим маяком, але зараз з цим нічого не можна було вдіяти.


Над лісом блиснула блискавка, і Хек здригнувся від всеохоплюючого розкати грому. Блискавка турбувала його — не із-за страху попадання, а тому, що він не міг дозволити собі осліпнути від світла. Крім того, удар з близької відстані зробив би його, нехай навіть на частку секунди, такий же міткою мішенню, як якщо б його підпалили ракетницею.


Знову пролунав грім.


Чи це був грім? Звук був більше схожий на тріск, ніж на гуркіт. І тепер, коли він подумав про це, йому здалося, що шум долинав з під'їзної доріжки до будинку Атчесонов. Стривожений, він знову подивився в бік будинку, чекаючи сигналу виклику Ліз, але не спалахували вогні.


Крізь пластиковий пакет він нервово намацав старий "Вальтер" і рушив до Сідар-Суомп-роуд, оглядаючи густий ліс навколо — з його густим, безладним килимом опалого листя. В цій плутанині він побачив дюжину тіней, які явно нагадували людини, якого він шукав. Потім він забув про грім, схожому на рушничний постріл, і впав у депресію. Завдання знайти або Оуена, або Хрубека раптово здалася безнадійною.


"О боже," пробурмотів Хек. Тут він відмовився від хабара Колера, він допоміг вбити жінку, і він просто чув, як Адлер каже: "О, ні, даруйте, містере Хек, насправді Хрубека спіймали "Тактичної службі".


Але ось тобі сотня баксів за занепокоєння.


"Чорт візьми".


П'ять хвилин потому він був зайнятий розмовою з Джилл про свої проблеми, коли краєм ока помітив спалах світла, що йде зі сторони будинку. Він швидко ступив уперед, спочатку подумали, що це виклик від Лисиць. Але потім він зупинився і, примружившись від дощу, зазначив, як чудово, що світ так яскраво відбивається від лисої голови з голубуватим відтінком.


Майкл Хрубек знаходився менш ніж у п'ятдесяти футів від нього.


Божевільний не звертав уваги на Хека і ховався в кущах, що височіли над гаражем.


"Господи, він монстр", - подумав Хек, і його обличчя спалахнуло при першому погляді на свою жертву. Він направив "Вальтер", все ще в чохлі, на спину чоловіка. Він поставив великий палець на запобіжник і, рухаючись так тихо, як тільки міг, скоротив відстань між ними. Коли він був в тридцяти метрах від них, Хек глибоко зітхнув і покликав: "Хрубек!"


Здоровань підстрибнув і видав переляканий, жалюгідний крик. Він озирнувся на Хека крізь струмені дощу, його очі вдивлялися в темряву.


“ Я хочу, щоб ти ліг на землю. Зроби це. У мене тут пістолет.


Гаразд, подумав Хек, він збирається втекти. Ти збираєшся стріляти в нього чи ні? Вирішуй зараз. В іншому випадку його ти переслідуєш.


Очі Хрубека забігали, і здався мову, обвідний відкриті губи. Він був схожий на розгубленого ведмедя, що встав на диби переляку.


Хек прийняв рішення. Стріляю. Куля влучає йому в ногу.


Хрубек побіг.


Хек вистрілив двічі. Кулі витворили листя позаду тікає фігури, яка покривала землю, як широкий приймач, ухиляючись від дерев і налетая на молоді пагони, падаючи, продираючись крізь листя, потім знову підхоплюючись на ноги. Він завив від страху. Хек переслідував його швидкими стрибками. Хоча Хрубек був майже вдвічі важче Хека, він задав шалений темп і довгий час зберігав дистанцію. Але поступово Хек почав набирати обертів.


Потім раптом він скрикнув від пекучої спалаху агонії. Судома охопила його ігрову ногу від ікри до стегна. Хек повалився на бік, витягнувши ногу, подергиваясь, м'язи були твердими, як дуб. Він відчайдушно звивався, намагаючись знайти положення, яке полегшило б біль. Поступово це вщухло саме по собі, залишивши його змученим і бездушним. Коли він сів і озирнувся, Грубека вже не було.


Хек перекотився на живіт і став, хапаючи ротом повітря. Він узяв рушницю і побіг вздовж невисокого гребеня пагорба недалеко від того місця, де зник Грубек. Зорієнтувавшись, він виявив будинок в сотні ярдів від себе. Крізь пелену дощу він бачив тисячу дерев і десять тисяч тіней, кожний з яких могла ховатися його видобуток.


Коли він попрямував до будинку, поспішаючи так швидко, як тільки наважувався на тремтячі ноги, Хек почув постріл не більш ніж в десяти футах позаду себе. У той же час він відчув, швидше з шоком, ніж з болем, ривок кулі, пробившей його спину. "Про," видихнув він. Він, похитуючись, зробив кілька кроків, дивуючись, чому ніхто ніколи не припустив, що у Хрубека може бути пістолет. Він опустив пістолет і подивився на складку своєї робочої сорочки, з якої вийшов гарячий шматочок металу.


“О, ні. Рис."


Смутно, уявним поглядом Трентон Хек побачив свою колишню дружину Джилл в свежевыглаженной уніформі офіціантки. Потім, як і в його справжнього життя, вона швидко зникла від нього, як ніби у неї були набагато більш важливі справи, що потребують уваги, і він впав на коліна, падаючи вперед і починаючи нескінченне кувырканье вниз по пагорбу з слизьких листя.


"Ліз!" Покликала Порція, коли її сестра повернулася на кухню і повісила бомбер, струшуючи воду з волосся.


Поглянувши на Порцію, вона замкнула двері, потім повернулася і втупилася на задній двір, який був просто розмитим плямою під проливним дощем.


"Цей шум," випалила Порція.


"Який шум?"


"Хіба ти не чула це?" Молодша сестра ходила по кімнаті і судорожно заламувала руки. “Мені здалося".... Я маю на увазі, це був не грім. Я думав, там були постріли. Я хвилювався, де був ти?"


“Я насилу пробрався по бруду до дверей у підвал. Зрештою, вона була замкнена. Пуста трата часу".


Порція сказала: "Може, нам варто розповісти помічникові шерифа". Поблизу вдарила блискавка, і вона підстрибнула від розкати грому. “Чорт. Я ненавиджу це".


До поліцейської машини було п'ятдесят чи шістдесят футів. Ліз стояла в дверях і махала рукою, але не отримала відповіді від помічника шерифа. - Він тебе не бачить, - сказала Порція. Підемо, скажімо йому. Із-за дощу він міг нічого не почути. Гаразд, не дивись на мене так. Я наляканий. Чого ти очікував? Я страшенно наляканий."


Ліз похитнулася, потім кивнула. Вона знову одягла куртку і чорну непромокальну капелюх, яка належала Оуену, — більше для маскування, ніж для захисту своїх мокрих волосся. Порція наділу бейсболку і темно-синю вітровку — марну для захисту від дощу, але менш помітну, ніж дощовик. Потім Ліз відчинила двері. Порція вийшла на вулицю, і Ліз послідувала за нею, стискаючи пістолет у кишені. На них відразу ж обрушився шторм. Вони нахилилися під потоком дощу і вітру і насилу дісталися до машини. На півдорозі капелюх Ліз зникла в вируючому озері.


Саме з цього боку - з боку озера — раптово з'явилася постать. Він обхопив Ліз за плечі, і вони разом впали у вологу бруд одного з її рожевих садів. Падіння спустошило її легені, і вона зігнулася навпіл, хапаючи ротом повітря, не в силах покликати на допомогу. Він навалився на неї всім вагою, притискаючи до землі. Вона смикнула за пістолет, але задній виступ ствольної коробки зачепився за тканину її кишені.


Порція обернулася і побачила нападника. Вона закричала й кинулась до поліцейській машині, коли Лис стусаном відкинув його убік. Їй вдалося лише зісковзнути в брудну канаву і незграбною сидячій позі вхопитися за колючий стебло бесцветущего куща троянди Просперо. Її тримали нерухомою, поки чоловік, опустивши голову, як тварина, повз за нею по бруду, бурмочучи моторошні звуки. Ліз відкрила клапан кишені і витягла звідти кольт. Вона приставила чорне дуло до його голові як раз в той момент, коли Трентон Хек підняв очі і сказав: "Допоможи мені".


"О, Боже мій".


"I'm... Ти можеш мені допомогти?"


"Порція!" крикнула вона, знову засовуючи пістолет у кишеню. “ Це Трентон. Він поранений. Покличте помічника шерифа. Скажіть йому.


Молода жінка стояла біля дверцят патрульної машини.


"Це Трентон," - прокричала Ліз крізь вітер і дощ. "Скажи помічникові шерифа!"


Але Порція не рухалася. Вона відступила від машини і почала кричати. Ліз зірвала куртку з рожевого куща і відповзла від Хека. Насупившись, Ліз обережно наблизилася до сестри. З переднього сидіння патрульної машини повалив дим. Порція закрила обличчя руками, потім впала на коліна, задихаючись. За мить її вирвало.


Коли помічник шерифа був убитий пострілом в упор до обличчя, цигарка, яку він тримав, впала йому на коліна, і його уніформа почала тліти.


"О, ні," плакала Порція, " ні, ні...


Ліз відштовхнула сестру в бік, потім зачерпнула бруду і поворошила тліюче вугілля. Її теж занудило від запаху горілої тканини, волосся і шкіри.


"Радіо!" Порція закричала. Вона встала, витираючи рот, і прокричала це слово ще двічі, перш ніж Ліз зрозуміла. Але з приладової панелі стирчав тільки вигнутий чорний дріт; телефонна трубка була відірвана. Ліз ще раз нахилилася до помічника шерифа, хоча нічого не можна було вдіяти. Він був блідим та холодним. Ліз відступила і подивилася на "Акуру". Вода вже дійшла до вікон і заповнила машину, покривши стільниковий телефон всередині.


Разом жінки доковыляли по бруду туди, де на боці лежав Трентон Хек. Їм вдалося підняти його на ноги, і вони побрели до задніх дверей. Дощ шмагав їх по обличчях і жалив; він важко лежав на них, як дюжина мокрих ковдр. На півдорозі до будинку сильний порив вітру вдарив ззаду, і Порція посковзнулася в грязі, тягнучи за собою втратив свідомість Хека. Знадобилися довгі, болісні хвилини, щоб витягнути його з мокрого двору на кухню. Порція впала у відкритому дверному отворі.


“Ні, не зупиняйся тут. Заведи його всередину".


"Мені потрібно відпочити," видихнула Порція.


“Давай, ти ж бігун. У тебе в родині гени витривалості".


"Господи".


Жінки відтягли його у вітальню і поклали на диван.


Еміль приєднався до них, але, очевидно, у собаки не було шостого почуття катастрофи. Він ще раз обнюхав чобіт свого господаря і повернувся в кут, який зайняв, де плюхнувся на землю і закрив очі. Порція замкнула двері і включила маленьку лампу у вітальні. Ліз розкрила робочу сорочку Хека.


"О, Боже мій — дірка від кулі". Голос Порції був високим від потрясіння. “Принеси що-небудь! Я не знаю. Рушник".


Ліз увійшла в кухню. Витягуючи з рулону жменю паперових рушників, вона почула шум зовні — спочатку слабкий, потім наростаючий, поки не зрівнявся з виттям вітру. Її серце завмерло, бо цей звук нагадав їй останній плач Клер, що долинав з-під землі з печер Індіан-Джамп. Приголомшена цим жахливим спогадом і своїм теперішнім страхом, Ліз, спотикаючись, підійшла до дверей і визирнув назовні. Вона не бачила нічого, крім дощу і зігнутою вітром листя, і пройшла мить, перш ніж вона зрозуміла, що звук був неземним криком Майкла Грубека, що доноситься нізвідки і звідусіль: "Лис-боун, Лис-боун, Лис-боун..."


30


Трентон Хек то приходив до свідомості, то втрачав його. Ліз спробувала намацати його пульс і не змогла, хоча, коли вона поклала голову йому на груди, йому здалося, що його серце закалатало.


"Ти мене чуєш?" - крикнула вона.


Як сновида, він бурмотів неземні звуки. Він майже не реагував на те, що, мабуть, було важким болем, коли Ліз міцно притиснула рушники до нерівної дірі в його животі з чорною облямівкою.


Порція сиділа в кутку вітальні, обхопивши коліна руками і опустивши голову. Ліз встала і пройшла повз неї. Стоячи в темній кухні, вона виглянула у двір і не побачила жодних ознак Хрубека, який перестав кликати її. І все ж моторошний звук його голосу, який повторював її ім'я, резонувало в її свідомості. Вона відчувала себе заплямованою, ображеною. О, будь ласка, у відчаї подумала вона. Просто залиш мене в спокої. Будь ласка.


Довгий мить Ліз стояла біля вікна. Потім повернулася до сестри. “ Порція.


Жінка подивилася на неї і почала качати головою. "Ні".


“ Одягни це. "Ліз простягнула їй льотну куртку.


"О, Ліз, немає".


"Ти йдеш за допомогою".


"Я не можу".


"Так, ти можеш".


"Я не збираюся туди виходити".


“ Ти знаєш, де знаходиться управління шерифа. Це на...


"Машина застрягла".


“ Ти збираєшся зайняти місце помічника шерифа.


Порція ахнула. “Ні. Він в цьому замішаний".


"Так, це так".


“ Я не піду. Немає. Не питай.


“ Поверніть з під'їзної алеї наліво. Через півтори милі Сідар-Суомп ви опинитеся на Норт-стріт. Ще раз наліво, потім проїдете близько шести миль. Шериф на правій стороні дороги. Кедрове болото буде частково розмито. Вам доведеться їхати повільно, поки не доберетеся до міста. "


"Ні!" Особа Порції було залите сльозами.


Тремтячими від дощу і червоними від чоловічої крові пальцями Ліз схопила сестру за плечі. “ Я збираюся посадити тебе в машину, і ти поїдеш до шерифа.


Погляд Порції метнувся до червоними плям на светрі. Її голос здригнувся, коли вона сказала: "Ти отримаєш його—"


"Порція".


“... на мені кров! Немає!"


Ліз витягла з кишені синяво-чорний пістолет і піднесла його до здивованому особі сестри. “ Не говори більше ні слова. Ти заберешься в цю машину і заберешся звідси до чортової матері! А тепер поїхали!"


Вона схопила Порцію за комір і виштовхнула її під дощ.


Обнявши один одного за плечі, вони, спотикаючись, побрели до машини. Земля була такою болотистій, що їм знадобилося п'ять хвилин, щоб дістатися до патрульної машини. Брудна вода, що оточувала гараж, тепер наближалася до вигину під'їзної доріжки, її глибина становила чотири фути. Незабаром машина помічника шерифа теж опиниться під водою.


Один раз вони втратили рівновагу і впав у бруд. Коліно Ліз загрузла в мулі, і Порції довелося витягувати її обома руками. Крок за кроком вони пробиралися по брудному водного потоку до машини.


Залишилося пройти двадцять футів.


"Я не можу дивитися," прошепотіла Порція.


Ліз залишила її на краю під'їзної доріжки і насилу добралася до патрульної машини одна. Дощ все ще лив, але, здавалося, десь у небі з'явилося слабке світіння - хоча для світанку було ще занадто рано. Можливо, подумала Ліз, її очі просто звикли до темряви. Всі її почуття, здавалося, були загострені, як у тварини. Вона була налаштована на зниження температури, запахи дощу, диму і компосту, слизьку багнюку і шелест мокрого листя під ногами. Вона була готова напасти на будь кого, хто міг би прослизнути в полі зору цього кривавого радара.


Потягнувшись до дверної ручки, вона озирнулася на сестру. Що це? подумала вона, заглядаючи Порції через плече. В дюжині ярдів від них, здавалося, сформувалася велика хмара, яке поволі ставало чорніше навколишнього пелену дощу. Воно невпевнено пливло в їх напрямку.


І, нарешті, з'явився в полі зору. Майкл Грубек пробирався до них, одна рука була витягнута, інша бовталася, очевидно, поранена. В ушкодженій руці висів пістолет, здавався крихітним порівняно з його пальцями.


Він дивився прямо на Порцію.


"Лис-боун"... "Лис-боун"...


Молода жінка розвернулася і, скрикнувши, впала спиною в бруд.


Ліз застигла. Боже мій! Він думає, що вона - це я!


Грубек потягнувся до неї. “ Єва...


Піднявши темний кольт Вудсмена обома руками, Ліз натиснула на спусковий гачок, раз, другий, можливо, ще. Вона смикнула за гострий металевий язичок з такою силою, що мало не зламала палець. Кулі просвистіли в ночі, промахнувшись в декількох дюймах від Хрубека.


Він завив і, затиснувши вуха, зник у кущах. Ліз підбігла до сестри і потягла її до машини.


Порція обм'якла від страху, її голова звісилася. Ліз наставила на неї пістолет. Вона взяла його і втупилася на чорний стовбур, поки Ліз залізла в поліцейську машину і схопила м'язистого помічника шерифа за плечі. З величезним зусиллям Ліз витягла його з машини і нешанобливо кинула в бруд, потім залізла всередину і завела двигун. Вона вихопила кольт у Порції, яка почала задкувати. Ліз стиснула своїми міцними руками руки сестри і штовхнула її на переднє сидіння. Опустившись в калюжу крові, Порція зіщулилася, наче рідина обпекла їй стегна. Вона ридала, здригаючись всім тілом. Ліз зачинила двері. “ Іди.


“Я"... Дістану його за ноги... Витягни його ноги! - Заволала Порція, вказуючи на помічника шерифа, коліна якого знаходилися прямо перед задніми шинами.


"Поїхали!" Ліз крикнула і висунулася у вікно, включивши фари і перевівши передачу в режим приводу. Коли машина сіпнулася вперед, у Ліз врізалося бічне дзеркало. Вона послизнулася на шарі мокрих подрібненого листя і впала на болотисту землю. Поліцейська машина повільно проїхала повз помічника шерифа і в'їхала на під'їзну доріжку. Порція завела двигун. У паніці розбризкуючи бруд і мармурову крихту, машина рвонулася вперед. Вона зникла, плавно проїхавши по довгій під'їзній доріжці, залишаючи за собою стовпи темної води.


Ліз насилу піднялася на ноги, на мить осліпнувши — задні шини патрульної машини заляпали її брудом. Вона відкинулася назад, дозволяючи зливі обмити її обличчя і промити очі. Коли вона знову змогла бачити, то помітила, що Майкл Грубек знову пробирається до неї вбрід, обережно, вспінення воду, вже на півдорозі через двір.


Ліз грюкнула себе по боку. Пістолет зник. Коли вона падала, він вислизнув з її порваного кишені. Вона впала на коліна і поплескала по липкій рідині навколо себе, але не змогла знайти пістолет. "Де?" - закричала вона. "Де?" Грубек був всього в тридцяти метрах від неї, повільно просуваючись крізь затоплений гараж висотою по пояс. Нарешті вона не змогла більше чекати і втекла до хати, зачинивши за собою двері.


Вона двічі замкнула її і дістала з дерев'яної підставки довгий обробний ніж. Вона повернулася обличчям до дверей.


Але він зник.


Обережно підійшовши до вікна, вона уважно оглянула задній двір. Вона ніде не могла його розгледіти. Вона відійшла від скла, побоюючись, що він може раптово з'явитися в полі зору.


Де? Де?


Його відсутність було майже таким же страшним, як спостереження за тим, як він крадеться до неї.


Поспішивши з кухні у вітальню, вона опустилася на коліна і перевірила Трентона Хека. Він все ще був без свідомості, але дихав рівно. Ліз стояла й оглядала кімнату, її очі дивилися, але насправді не бачили фотографій своєї сім'ї, колекції фарфорових пташок, пам'ятних речей Дон Кіхота, які її батько привіз з Іберії, ситцевій меблів, зайво чудернацьких картин.


Гуркіт зовні. Б'ється скло. Грубек кружляв навколо будинку. Тінь впала на вікно вітальні і зникла. За мить його силует затулив іншу фіранку і рушив далі. Нестерпна хвилина тиші. Раптово потужний удар струсонув вхідні двері. Вона ахнула. Ще один удар прийшовся по дереву. Панель зламалася з оглушливим тріском. Він ударив її ще раз, але дерево витримало. Вона побачила, як громада Хрубека пройшла повз вузького вікна з боку дверей.


Вона повільно повернула голову, слідуючи за його обходом будинку. Вона почула, як він ривком відкрив двері сараю з інструментами, а потім зачинив її.


Тиша.


Хтось постукав кулаком по бутылочному склу в дальній кімнаті для гостей. Скло розбилося, але більше вона нічого не почула і припустила, що вікна були занадто високими, а решітка надто міцною, щоб Хрубек зміг перелізти через неї.


Знову запанувала тиша.


Потім він завив і забив кулаком по стіні, зриваючи кедрові стружки зі стіни будинку.


Поки вона оглядала кімнати, її погляд упав на двері в підвал. Боже мій, раптово подумала вона. Зброя Оуена. Його колекція була внизу. Вона візьме одне з його дробовиків.


Однак, зробивши крок у бік підвалу, вона почула гуркіт зовні. Потім більш потужні удари, від яких, здавалося, здригався фундамент будинку. Дерево розкололося. І з оглушливим ревом Хрубек пробився через зовнішній вхід в підвал. Висячий замок на двері зупинив його всього на тридцять секунд. Його ноги заскребли по бетонній підлозі. Мить заскрипіли сходи, що ведуть у коридор, в якому вона стояла.


О, Боже...


Двері в підвал була замкнена намертво, але кріплення був зроблений з тонкої латуні, скоріше косметичний, ніж солідний. Вона пошукала що-небудь, чим можна було б закрити двері. Як тільки ручка почала повертатися, вона підняла важкий дубовий обідній стілець і виставила його в коридор, щільно закривши за собою двері.


Ручка різко обернулася. Вона відскочила назад, гадаючи, чи зможе він все ще виламати двері, просто пробитися всередину. Але він цього не зробив. З хвилину погравши з ручкою — майже боязко — він почав спускатися по сходах. Знову запанувала тиша, порушувана моторошним сміхом і звуком його кроків, шаркающих по підлозі підвалу. Він бурмотів слова, які вона не могла розчути. Через п'ять хвилин навіть вони припинилися. Був він все ще там? Підпалить він додому? Що він робив?


Вона не чула жодних інших звуків внизу. І зовні теж, крім розміреного стукоту дощу. Майкл Грубек знову зник. Тримаючи ніж в одній руці і ведучи за собою гончу Хека інший, Ліз Атчесон увійшов в оранжерею і сів у темному кутку чекати.


Дощ, наче мармурові кульки, тарабанив по даху теплиці. Порції не було двадцять хвилин. До управління шерифа було всього вісім миль або близько того, але дорога тепер могла стати абсолютно непрохідною. На це міг піти годину або більше. Однак у міру того, як минав час, а про Грубеке більше нічого не було чути, вона почала розслаблятися. Вона навіть дозволила собі задуматися, може бути, тільки може бути, він втік. Вона відчула приплив ейфорії і подумала, що, можливо, це і було єдиною втіхою на світі: віра в те, що ми в безпеці, незважаючи на очевидні й неочевидні небезпеки, від яких нас захищає не що інше, як високоміцне скло.


Вона зловила себе на тому, що думає про Оуэне. Вона відмовлялася думати про гірше. Ні, ні. З ним все було в порядку. При такому сильному повінь він, ймовірно, пірнув в гараж або будинок, щоб перечекати саму сильну бурю. Вона подивилась на чорне небо над головою і вимовила коротку молитву про вдосвіта — прямо протилежне тому, про що зазвичай вона молилася, лежачи в ліжку і так відчайдушно намагаючись заснути.


Молитва про світло, про ранок, про несамовитих червоних, синіх і білих вогнях на дахах наближаються машин.


Вона відчула запах троянди, аромат якої тепер долинав до її особи. Залишилося всього двадцять хвилин. Чи дев'ятнадцять. Чи п'ятнадцять. До того часу допомога буде тут. Напевно Майкл Грубек заблукав у лісі. Напевно він впав і зламав ногу.


Ліз почухала пса за вухами. "Все в порядку, з твоїм хазяїном все буде в порядку", - сказала вона йому, коли він нахилив голову. Ліз обняла пониклі плечі. Бідолаха. Він нервував так само, як і вона — його вуха тремтіли, а шия перетворилася на сайт м'язів. Ліз відкинулася назад і подивилася на нього, на складки шкіри і нудьгуючий погляд. Він задер ніс, і його ніздрі затріпотіли. Вона посміхнулася. “ Ти теж любиш троянди, хлопчик? Правда?


Він встав. М'язи плечей напружилися.


Неземне гарчання вирвалося з глибини його горла.


"О, мій пане," вигукнула Ліз. “ Ні!


Він з силою втягнув носом повітря, його ноги задергались, голова піднялася і опустилася. Він почав швидко ходити взад-вперед по підлозі. Ліз скочила на ноги і схопила ніж, озираючись навколо на запітніле скло теплиці. Вона нічого не могла розгледіти крізь нього. Де він був?


Де?


"Припини", - крикнула вона собаці, яка продовжувала ходити взад і вперед, нюхаючи повітря, стаючи все більш і більш несамовитій. Її долоні раптово стали слизькими від холодного поту, вона витерла їх і знову стиснула руків'я ножа.


“Припини! Він пішов! Його тут більше немає. Припини вити!" Вона ходила колами, вишукуючи ворога, якого могла виявити тільки собака. Гарчання переросло в гавкіт, у крик банши, рикошетом відбивається від кожного дюйма вікна.


"О, будь ласка!" сказала вона. “ Припини!


І він це зробив.


Гонча безшумно розвернулася і побігла прямо до дверей хатинки — тієї самої, яку, як згадала Ліз, вона збиралася перевірити, коли з'явився Хек.


Двері, про яку вона зовсім забула.


Двері, яка тепер відчинилися і вдарила пса по ребрах, збивши його з ніг, оглушивши. Майкл Грубек увійшов в оранжерею. Він стояв, мокрий, величезний і брудний, в центрі бетонної підлоги. Він крутив головою, розглядаючи горгулій, квіти, туман — усі деталі, ніби робив екскурсію по садовому клубу. В руці у нього був заляпаний брудом пістолет. Побачивши Ліз, він здивованим пошепки покликав її по імені, і його губи розтяглися в усмішці — посмішці, яка не була викликана ні іронією, ні тріумфом, ні навіть божевільним гумором, а швидше нагадувала вираження, яке можна зустріти на обличчях мерців.


31


Стоячи перед нею, він був набагато більшим, ніж вона пам'ятала.


На суді він здавався маленьким, щільним згустком зла. Тут, зараз, він заповнив велику оранжерею, розширюючись, щоб торкнутися кожної стіни, гравійного підлоги, гостроверхій даху. Він витер краплі дощу з очей. “ Лісбон. Ти пам'ятаєш мене?


"Будь ласка..." прошепотіла вона. Наркотичний страх затопив її і заглушив голос.


“ Я подорожував дуже далеко, Лісбон. Я обдурив їх усіх. Я обдурив їх досить добре. Не сумнівайся.


Вона відступила на кілька футів.


“ Ти сказав їм, що я вбив того чоловіка. Р-О-Б-О-Р-Т. В його імені шість букв. Ти збрехав...


“ Не роби мені боляче. Будь ласка.


Люте гарчання донеслося від пса, який стояв високий і напружений позаду Майкла. Плоть собачої пащі оголила гострі жовті зуби. Майкл подивився вниз і потягнувся до нього, наче собака була м'якою іграшкою. Собака ухилилася від руки і встромила зуби в распухшее ліве передпліччя Майкла. Ліз думала, що він закричить від болю, але величезний чоловік, здавалося, взагалі не відчув укусу. Він підняв собаку за зуби і потягнув до великого кладовому шафі. Він витягнув слюнявую щелепу з своєї руки і жбурнув тварина всередину, зачинивши двері.


Не звертаючи уваги на блискучий, гострий, як бритва, ніж в її руці, Майкл повернувся до Ліз. Навіщо турбуватися? Він не відчуває болю, він величезний, у нього є пістолет... Тим не менш, вона міцно тримала ножа в руці, і він був спрямований прямо йому в серце.


“ Лісбон. Ти був у суді. Ти був частиною цієї зради.


“Я повинен був бути в суді. У мене не було вибору. Вони змушують тебе бути свідком. Ти розумієш це, чи не так? Я не хотів завдати тобі ніякої шкоди.


"Шкода?" Його голос звучав роздратовано. “Шкода? Шкода всюди навколо тебе! Як ти міг пропустити це? Ці виродки всюди!"


Намагаючись відвернути його, вона співчутливо сказала: "Ти, мабуть, втомився".


Проігнорувавши це, він сказав: “Я повинен тобі дещо сказати. Перш ніж ми перейдемо до справи".


Аж до цього.


Холодок пробіг від її шиї до стегон.


“Тепер слухай уважно. Я не можу говорити голосно, бо ця кімната напевно прослуховується. Можливо, ви знаєте це як surвуаль, коли за вами спостерігають з-за вуалі, масок або телеекранів. Ти слухаєш? Добре."


Він почав лекцію, шалену, але безпристрасну. "Справедливість лікує зрада", - сказав він. “Я вбив людину. Я визнаю це. Це було не модно, і тепер я знаю, що це було нерозумно ". Він примружився, ніби намагаючись пригадати текст. “Правда, це було не те, що ти вважаєш вбивством. Але це не виправдовує мене. Це нікого не виправдовує. Нікого! Він спохмурнів і глянув на слова, написані червоним чорнилом на його руці. Вони кровили, як старі татуювання.


Монолог тривав, його тема була зрада і помста, і він ходив по підлозі теплиці, час від часу повертаючись до Ліз спиною. У якийсь момент вона майже стрибнула вперед і встромила лезо йому в спину. Але він швидко повернувся, немов запідозривши її в чомусь, і продовжив говорити.


У тьмяному синьо-зеленому світлі кімната здавалася далекою від цього часу і місця. Це нагадало їй сцену з книги, яку вона прочитала багато років тому, можливо, першого роману її дитинства. Двадцять тисяч Льє під водою. В її власному оцепенелом слабоумстві здавалося, що вони стоять не в сільській теплиці, а на вікторіанської підводному човні і що вона - невинний гарпунщик, що спостерігає за просторікуваннями божевільного капітана, в той час як темний океан проноситься над ними і навколо них.


Майкл говорив про корів, християнських вчених і жінок, які ховалися за немодними капелюшками. Він оплакував втрату улюбленої чорної машини. Кілька разів він згадав доктора Енн і, насупившись, доктора Річарда. Цікаво, подумала вона, це був Колір?


Потім він повернувся до неї. “ Я написав тобі листа. А ти так і не відповіла на нього.


“Але ви не вказали на нього зворотну адресу. І ви не підписали його. Звідки мені знати, від кого воно?"


"Хороша спроба", - огризнувся він. "Але ти знала, що це я відправив".


Його погляд був таким пронизливим, що вона відразу сказала: “Так, я знала. Прости".


- Вони не давали тобі писати, чи не так?


"Ну що ж..."


“ Духи. Кон-спіра-тори.


Вона кивнула, і він продовжив. Схоже, він думав, що в її імені сім літер. Це принесло йому величезне задоволення, і вона була в жаху від того, що він знайде яку-небудь кореспонденцію або рахунок, у якому виявиться зайве лист, і вб'є її за цей обман.


"А тепер прийшов час", - урочисто вимовив він, і Ліз знову здригнулася.


Він зняв рюкзак і поставив його поруч з собою. Потім розстебнув комбінезон, стягаючи його на свої масивні стегна. Ширінка його боксерських трусів розійшлася, і, приголомшена, вона побачила темний короткий пеніс, наполовину ерегований.


О, Боже...


Ліз стиснула ніж, очікуючи, що він опустить пістолет і витягне свій вже налите член. Вона стрибне в ту ж мить, як він це зробить.


Але Майкл так і не випустив пістолет. Його ліва рука, пошкоджена, була глибоко засунута в брудну білизну, як ніби він ще більше збуджував себе. Але за мить, коли він прибрав пальці, вона побачила, що він тримає маленький пластиковий пакет. Отвір було зав'язано шматком мотузки, і він примружився, як захоплений дитина, обережно розв'язуючи його здоровою рукою. Він зупинився, щоб іще раз натягнути комбінезон, і з деяким розчаруванням знову застебнув ремені.


Він витяг з торби шматок газети. Вона була вологою і изодранной. Він простягнув її, як піднос, і благоговійно поклав на неї крихітний ідеальний череп тварини, який дістав зі свого рюкзака. Коли вона не торкнулася ні до одного з них, він розуміюче посміхнувся її обережності і поклав їх на стіл поруч з нею. Він розгорнув і розгладив газетну вирізку, потім наполовину присунув її до неї, відступивши назад, як ретривер, який тільки що поклав підстрелену перепілку до ноги мисливця.


Його руки по швах, пістолет опущений дулом вниз. Ліз планувала напад. Вона підкрадеться ближче і прицілиться йому в очі. Яка жахлива думка! Але вона повинна була діяти. Зараз був саме час. Вона міцніше стиснула газетну вирізку і глянула на неї. Це був звіт місцевої газети про судовому процесі у справі про вбивство, поля були списані дрібними карлючками його почерку. Обривки слів, картинок, зірок, стрілець — хороший малюнок від руки того, що здавалося президентської печаткою. Силует Авраама Лінкольна. Американські прапори. Все це оточувало фотографію, яку Ліз дізналася, що її власне зернисте чорно-біле зображення, зроблене, коли вона спускалася по сходах будівлі суду до машини після оголошення вироку.


Тепер їх з Майклом розділяло шість футів. Вона недбало підійшла ближче, підняла вирізку і нахилила до неї голову, роблячи вигляд, що читає. Її погляд був прикутий до пістолета в руці. Вона відчувала його огидний запах, чула його важке дихання.


"Тут так багато зрад", - прошепотів він.


Вона схопила ножа. Його очі! Цілься в очі. Зроби це. Зроби це! Ліве око, потім правий. Потім перекотися під стіл. Зроби це! Не вагаючись. Вона подалася вперед, готуючись до стрибка.


"Так багато зради", - сказав він, і краплі її слини бризнули їй в обличчя. Вона не відсахнулася. Він подивився на пістолет і переклав його у здорову руку. Ліз міцніше стиснула ніж. Вона була не в змозі молитися, але безліч думок заповнили її розум: про батька. І матері. О, і, будь ласка, Оуен, я сподіваюся, ти живий. Можливо, наша любов була зіпсована, але, принаймні, часом це була любов. І, Порція, я теж люблю тебе, навіть якщо ми ніколи не станемо такими, якими я сподівався.


"Добре", - сказав Майкл Грубек. Він покрутив пістолет в долоні і простягнув його їй, спочатку стискаючи. "Добре", - м'яко повторив він. Вона була дуже налякана, щоб відвести очі від пістолета більше ніж на мить, але при цьому короткому погляді на його обличчя вона побачила рясні сльози, які текли по його щоках. "Зроби це зараз," сказав він здавленим голосом, "зроби це швидко".


Ліз не поворухнулася.


"Ось," наполягав він і засунув пістолет їй в руку. Вона впустила газетну вирізку. Вона впала на підлогу, як лист. Майкл опустився на коліна біля її ніг і схилив голову в примітивному жесті благання. Він вказав на свій потилицю і сказав: “Тут. Зроби це тут".


Це пастка! шалено подумала вона. Це повинно бути.


"Зроби це швидко".


Вона поклала ніж на стіл і вільно тримала пістолет. “ Майкл... Його ім'я було холодним у неї в роті. Це було схоже на смак піску. “ Майкл, чого ти хочеш? - запитала я.


“Я заплачу за зраду своїм життям. Зроби це зараз, зроби це швидко".


- Ти прийшов сюди не для того, щоб убити мене? - прошепотіла вона.


“ Та я б не вбив тебе, як не заподіяв шкоди он тій собаці. Він засміявся, киваючи в бік комори.


Ліз сказала, не подумавши. “ Але ти ставиш капкани на собак!


Він криво скривив рот. “ Звичайно, я розставив пастки, щоб затримати змовників. Це був просто розумний вчинок. Але вони не були встановлені. Вони вже були запущені. Я б ніколи не заподіяв шкоди собаці. Собаки - Божі створіння і живуть в чистої невинності ".


Вона була вражена. Так адже всі його подорож цим ввечері нічого не значило. Людина, який вбивав людей і почитав собак. Майкл подолав усі ці милі, щоб розіграти якусь жахливу безглузду фантазію.


“Бачиш, - сказав він, - те, що люди говорять про Єву, неправда. Вона була жертвою. Як і я. У її випадку жертвою диявола. Урядові змовники, в моєму випадку. Як ти можеш звинувачувати того, кого зрадили? Ти не можеш! Це було б справедливо ! Єву переслідували, і мене теж. Хіба ми не схожі, ти і я? Хіба це не дивно, Лісбон? Він розсміявся.


"Майкл," сказала вона тремтячим голосом, " ти можеш дещо зробити для мене?


Він підняв голову, і лице його було таким же сумним, як у гончака.


“ Я збираюся попросити тебе піднятися зі мною нагору.


“Ні, ні, ні"... Ми не можемо чекати. Ти повинен це зробити. Ти повинен! Я прийшов за цим". Він плакав. “Це було так жахливо важко. Я зайшов так далеко.... Будь ласка, мені пора спати". Він кивнув на пістолет. "Я так втомився".


“ Зроби мені послугу. Тільки ненадовго.


“ Ні, ні.... Вони всі навколо нас. Ти не розумієш, наскільки це небезпечно. Я так втомилася спати.


"Заради мене?" заблагала вона.


"Я не думаю, що зможу".


“ Там ти будеш у безпеці. Я подбаю, щоб ти була в безпеці.


Їх очі зустрілися і довгий час лишалися прикутими один до одного. Що Майкл побачив у її погляді, Ліз так і не здогадалася. "Бідна Єва," повільно вимовив він. Потім кивнув. “ Якщо я піду туди заради тебе, — він подивився на пістолет, — то ти зробиш це, і зробиш швидко?


“ Так, якщо ти ще цього хочеш.


“ Я піду за тобою наверх, Лісбон.


“ Йди за мною, Майкл. Нам сюди.


Вона не хотіла повертатися до нього спиною, але відчувала, що якась нитка тендітна довіри - можливо, породжена безумством, але реальна для нього існувала між ними. Вона не ризикнула б порушити її. Вона йшла попереду, не роблячи швидких жестів і нічого не кажучи. Піднявшись по вузькій сходах, вона направила його в одну з вільних спалень. Оскільки Оуен зберігав тут конфіденційні юридичні документи, двері були замкнені на надійний замок Medeco. Вона відкрила двері, і він увійшов всередину. Ліз включила світло і веліла Майклу сісти в крісло-гойдалку. Це була місіс Це крісло належало Наповнююча Оберже і насправді було тим самим стільцем, на якому вона померла, очікувально нахилившись вперед і тричі стиснувши руку Ліз. Він підійшов до стільця і сів. Вона лагідно сказала йому: “Я збираюся замкнути двері, Майкл. Я скоро повернуся. Чому б тобі не закрити очі і не відпочити?"


Він не відповів, але схвально оглянув крісло і почав розгойдуватися. Потім опустив повіки, як вона і запропонувала, і поклав голову на бірюзово-зелений плед, яка вкривала спинку стільця. Розгойдування припинилося. Ліз тихо зачинила двері, замкнула її і повернулася в оранжерею. Вона довго стояла точно в центрі кімнати, перш ніж її оточив рой емоцій.


Ще одна строчка з Шекспіра прослизнула в її думки. "Немає такого сильного звіра, який не знав би жалості".


“ О, Боже мій! - Прошепотіла Ліз. “ Боже мій...


Вона впала на коліна й заридала.


Десять хвилин потому Ліз витирала спітніле чоло Трентона Хека. Здавалося, у нього були галюцинації, і вона поняття не мала, допомогло йому умивання особи взагалі. Вона провела губкою по його шкірі і акуратно і забобонно витерла виділення. Вона встала, щоб набрати ще води, коли почула звук у двері. Вона увійшла на кухню, дивуючись, чому не чула, як під'їхали машини шерифа' і не бачила їх вогнів. Але це була не поліція. Ліз скрикнула і підбігла до дверей, щоб впустити Оуена всередину. Виснажений і забруднений брудом, він, спотикаючись, увійшов у кухню, його рука була прив'язана ременем до боку.


"Ти поранений!" закричала вона.


Вони коротко обнялися, потім він повернувся, важко дихаючи, і визирнув назовні, оглядаючи подвір'я, як солдат. Витягаючи пістолет з кишені, він сказав: “Зі мною все в порядку. Це всього лише моє плече. Але, Господи, Ліз - помічник шерифа! Зовні. Він мертвий!"


“Я знаю. Я знаю... Це було жахливо! Майкл застрелив його".


Притулившись до одвірка, він вдивлявся в ніч. “ Мені довелося бігти всю дорогу від Норт-стріт. Він прослизнув повз мене.


"Він нагорі".


"Ми повинні відійти від вікон"... Що?"


"Він нагорі," повторила вона, погладжуючи чоловіка по брудній щоці.


Оуен витріщився на дружину. “ Грубек?


Вона підняла брудний пістолет Майкла і простягнула йому. Оуен перевів погляд з виснаженого особи Ліз на пістолет.


“Це його?... Що відбувається?" Він коротко розсміявся, потім його посмішка зникла, коли вона розповіла йому історію.


“ Він не збирався вбивати тебе? Але навіщо він прийшов сюди?


Коли вона знову впала на груди Оуена, пам'ятаючи про його плечі, вона сказала: “У нього повністю відключився мозок. Я думаю, він хотів пожертвувати собою заради мене. Я дійсно не знаю. Я теж не думаю, що він це робить.


"Де Порція?" - запитав я.


“Вона поїхала за допомогою. Вона вже повинна була бути тут, так що, я думаю, машина застрягла ".


“Дороги в основному в північній частині міста. Ймовірно, їй доведеться йти пішки".


Ліз розповіла йому про Трентоні Геке.


“Це його вантажівка зовні, звичайно. Останнє, що я чув, він збирався у Бойлстон".


"Йому не пощастило, що він цього не зробив", - сказала вона. “Я не знаю, чи виживе він. Не могли б ви подивитися на нього?"


Оуен так і зробив, досвідченими руками оглянувши лежачого без свідомості чоловіка. Він багато знав про пораненнях за свою військову службу. “Він в шоці. Йому потрібна плазма або кров. Я нічого не можу для нього зробити. "Він озирнувся. “ Де він? Грубек?


“ Я замкнула його в маленькій спальні нагорі, в коморі.


- І він просто підійшов туди?


“Щеня"... О! Її рука злетіла до рота. Ліз підійшла до шафи і випустила собаку Трентона Хека. Він був незадоволений висновком, але вийшов неушкодженим.


Вона знову обняла Оуена і увійшла в оранжерею, прихопивши газетну вирізку. Вона прочитала: "Зрадник ховається під виглядом крушителя голів. я повинна бути принесена в жертву, щоб врятувати БІДНУ ЄВУ"


Вона з огидою видихнула, почувши страшні слова божевільного. "Оуен, ти повинен це побачити". Ліз підняла очі і побачила, що її чоловік вивчає пістолет Майкла. Він відкрив барабан і став рахувати, скільки куль всередині. Потім він зробив щось, цілі чого вона не могла зрозуміти. Він натягнув шкіряні рукавички для стрільби і витер пістолет м'якою тканиною.


“ Оуен, що ти робиш?... Милий?


Він не відповів, але методично продовжив виконання цього завдання.


Саме тоді Лис зрозумів, що він все ще мав намір убити Майкла Хрубека.


“Ні, ти не можеш! О, ні..."


Оуен не відривав погляду від пістолета. Він повільно повернув барабан так, щоб, як вона припустила, куля потрапила під ударник. З гучним клацанням пістолет зачинився.


- Він не збирався заподіяти мені шкоди, - сказала Ліз. Він прийшов сюди, щоб захистити мене. Він зійшов з розуму, Оуен. Воно зникло. Ти не можеш вбити його!"


Оуен на мить завмер, занурившись у свої думки.


“ Не роби цього! Я тобі не дозволю. Оуен?... Про Боже!


Нерівна білий спалах світла огорнула його руку, і всі стекла теплиці разом задеренчали. Ліз притиснула долоню до обличчя в божевільній спробі відобразити кулю, яка ледь не зачепила її вилицю і зрізала пасмо поплутаного волосся, пролетівши не більш ніж в дюймі від її лівого вуха.


32


Вона впала на підлогу, опустивши маленький кущ жовтих троянд, і лежала на бірюзової грифельній дошці, у вухах у неї дзвеніло, вона вдихала одного запах власних згорілих волосся.


"Ти з глузду з'їхав?" крикнула вона. “ Оуен, це я! Це я!


Коли він знову підняв пістолет, майнуло розмите рух, коричнева смуга. Зуби собаки встромилися в поранену руку Оуена точно так само, як в руку Майкла. Але її чоловік, не заціпенівши від болю, скрикнув. Пістолет вилетів у нього з рук і дзенькнув за спиною.


Потім він відчайдушно бив собаку, б'ючи по її міцному плечу здоровим кулаком. Собака вискнула від болю і вибігла за двері сарайчика, яку Оуен з гуркотом зачинив.


Ліз метнулася за пістолетом, але Оуен перехопив її, схопивши за зап'ястя і жбурнувши на кам'яну підлогу. Вона перекотилася, оголивши ділянки шкіри на лікті й щоці. Мить вона лежала, задихаючись, занадто приголомшена, щоб заплакати чи вимовити бодай слово. Коли вона піднялася на ноги, її чоловік повільно попрямував до пістолета.


"Мій чоловік", - подумала вона.


Мій власний чоловік! Чоловік, з яким я провела більшість ночей за останні шість років, чоловік, від якого я народила дітей, складися обставини інакше, чоловік, з яким я поділилася стількома секретами.


Так, багато секретів.


Але не всі.


Вбігаючи у вітальню, а потім спускаючись сходами у підвал, вона мигцем побачила його вартим з пістолетом в руці і дивиться на неї — свою здобич — пронизливим, впевненим поглядом.


Його погляд був холодний, і за її гроші безумство в очах Майкла Грубека було вдвічі людяніше, ніж цей хижий погляд.


Бідна Єва.


Ніякого світла. Немає. Тріщини в стіні досить великі, щоб пропускати повітря. Вони досить великі, щоб пропускати коричневий дощ, який тут не падає з неба, а з просоченої вологою землі і каменю фундаменту будинку. Будь час на дві години пізніше, можливо, нерівна стіна пропускала б розсіяне світло світанку. Але зараз там немає нічого, крім темряви.


За дверима чується метушня.


Він наближається. Ліз опускає голову на коліна підтягнуті. Рана на її щоці саднить. Її роздерті лікті теж. Вона робить себе неймовірно маленькою, ущільнюючи своє тіло і при цьому оголюючи рани, про які вона й не підозрювала. Її стегно, подушечка щиколотки.


Сильний удар ногою в дерев'яні двері.


Вона беззвучно ридає від поштовху, який схожий на удар в груди. Здається, що вона відлітає до кам'яної стіни позаду себе, і її розум паморочиться від удару. В коридорі зовні Оуен нічого не говорить. Був удар завдано від розчарування чи це була спроба достукатися до неї? Двері справді замкнені, але, можливо, він не знає, що її можна замкнути зсередини. Можливо, він вважає, що кімната порожня, можливо, він піде. Він втече на своєму чорному джипі, він втече вночі в Канаду або Мексики....


Але ні, він цього не робить, хоча, здається, задоволений, що її немає в цій крихітній комірчині, і переходить в інше місце безладно разбросанном підвалі, щоб перевірити інші кімнати і льох для коренеплодів. Його кроки затихають.


Протягом десяти хвилин вона сиділа тут, зіщулившись, розсердившись на себе за те, що вважала за краще сховатися, а не втекти з дому. На півдорозі до зовнішньої двері в підвал — тієї, яку Майкл відчинив стусаном, — вона зупинилася, подумавши: "Ні, він буде чекати у дворі". Він може втекти від мене. Він вистрілить мені в спину... Потім Ліз повернулася і побігла в цю стару кімнату в глибині підвалу, тихо зачинивши за собою двері і замкнувши її ключем, про який знає тільки вона. До ключа, до якого вона не торкалася двадцять п'ять років.


Чому, Оуен? Чому ти це робиш? Як ніби він якимось чином підхопив вірус від Майкла і вирує у лихоманці божевілля.


Ще один удар, про стіну навпроти, коли він вибиває ногою іншу двері.


Вона знову чує його кроки.


Розміри кімнати не більше шести на чотири, а стеля всього по груди заввишки. Це нагадує їй про печеру в "Індіан Джамп", чорною, де Майкл прошепотів, що відчуває її запах. Ліз теж згадує ті часи, коли вона була дівчинкою, коли вона тулилася в цьому ж самому місці; потім наповненому вугіллям, в той час як Ендрю Наповнююча Обергет обривав вербову гілку на задньому дворі. Тоді вона почує його кроки, коли він прийде за своєю дочкою. Ліз читала "Щоденник молодої дівчини" дюжину разів, коли була маленькою, і, хоча вона розуміла марність приховування, вона завжди ховалася.


Але батько знайшов її.


Батько спричинив їй подвійну біль, коли вона спробувала втекти від нього.


Тим не менш, вона зробила так, щоб цей замок був захищений, як тільки могла — запаслася крекерами, водою і ножем і викинула всі ключі від стародавнього замку з зеленої латуні, крім одного, в озеро, а залишився повісила на цвях всередині, над дверима.


Але миші з'їли крекери, вода випарувалася, дитина двоюрідного брата знайшов ножа і забрав його з собою додому.


І ключ виявився недоречним, тому що, коли батько сказав відкрити двері, вона відкрила її.


Метал стукає по бетону і дзвенить при падінні. Оуен бурчить, піднімаючи лом. Ліз тихо плаче і опускає голову. Вона виявляє у своїй руці вирізку — страшний подарунок Майкла, більш страшний для неї, ніж череп. Коли починаються удари, вона відчайдушно стискає газетний папір. Вона чує кректання від зусилля, тишу на той час, який потрібен металу, щоб подолати прохід зовні, потім оглушливий тріск. Дуб починає розколюватися. І все ж її кімната поки недоторканна. Оуен здійснює напад на стару котельню по сусідству. Звичайно, В цій кімнаті вікно висотою в голову. Він би подумав, що вона логічно вибрала кімнату, з якої є вихід. Але ні — розумна Ліз, вчителька Ліз, вчений Ліз за покликом серця свого батька, хитромудро вибрала кімнату без шляхи до відступу.


Ще один тріск, і ще. Ще дюжина. Дерево скрипить, коли виймають цвяхи. Оглушливий тріск. Його кроки, віддаляються. Він заглянув усередину і побачив, що її там немає, а вікно все ще закрито курній фанерою.


Вона нічого не чує. Ліз розуміє, що знову може бачити. Крихітний промінчик світла проникає в кімнату навколо неї через щілину в тонкій стіні, спільної з котельні. Її очі звикають до висвітлення, і вона визирає назовні, нічого не бачачи. Вона не чує свого чоловіка і залишається наодинці в цій камері з духом свого батька, дюжиною фунтів стародавнього антрациту і вирізкою, в якій, як вона тепер розуміє, міститься пояснення того, чому вона ось-ось помре.


Зрадник ховається під виглядом крушителя голів. я повинен бути принесений в жертву, щоб врятувати БІДНУ ЄВУ


Папір розмазалася і розсипалася. Але вона в змозі прочитати велику частину почерку Майкла.


...Орел. я...


АД АМ...


АДАМ


Ці пропозиції, обведена колом, з'єднані лініями, які нагадують кровоносні судини, з фотокарткою, що додається до статті. Однак людина, на яку вони вказують, не Лис. Вони простягаються вліво від фотографії і сходяться на чоловікові, який притримує для неї дверцята машини.


Зрадник ховається під виглядом крушителя голів. я повинен бути принесений в жертву....


Намальовані чорнилом лінії Майкла оточують Оуена.


ЗРАДНИК - ЦЕ АДАМ.


Це мета сьогоднішнього подорожі Майкла? Він прийшов сюди як ангел попередження, а не помсти? Вона повністю розкриває вирізку. На ньому стоїть штамп: Бібліотечна психіатричне установа штату Марсден.


Подумай зараз ....


Майкл побачив статтю в лікарні, можливо, через багато часу після суду. Можливо, у вересні - якраз перед тим, як він відправив їй свою записку. Вона спробувала згадати його слова.... Напередодні зради. Можливо, його послання полягало не в тому, що вона була зрадницею, а скоріше в тому, що її зрадили.


Можливо...


Так, так! Роль Майкла в Indian Leap була роллю свідка, а не вбивці.


"Ліз," спокійно каже Оуен. - Я знаю, що ти десь тут. Це марно, ти ж знаєш.


Вона складає вирізку і кладе її на підлогу. Можливо, поліція знайде її в ході подальшого розслідування. Можливо, власник цього будинку через п'ятдесят років помітить вирізку і задумається про її значення і людей, зображених на фотографії, перш ніж викинути її або подарувати своїй доньці для альбому вирізок. Швидше за все, Оуен прочесает будинок і акуратно позбавиться від неї, як від будь-якої іншої докази.


Зрештою, він скрупульозний у своїй роботі.


Більше ніяких молитов про світанку. Вирує шторм, і небо зовні таке ж темне, як діра, в якій вона ховається. Немає різких ліній кольорових вогнів, заповнюють ніч. Жахлива завдання Оуена займе лічені секунди: куля в неї з пістолета Майкла, потім куля в безумця з його власного.... Оуена знайдуть сльозах на підлозі, притискається до себе тіло Ліз, в люті обрушивающимся на тих же поліцейських, які проігнорували його, коли він благав захистити свою дружину.


Вона чує його кроки по засипаному піском коридору зовні.


А потім, так само, як і у випадку зі своїм батьком, Лизбонн піднімається на ноги і слухняно, без зайвої метушні відмикає двері, а потім зі скрипом відсуває її в бік.


"Я тут", - каже вона, зовсім як раніше.


В десяти футах від нього Оуен тримає лом. Він трохи здивований, побачивши, що вона з'явилася з цієї сторони, і, схоже, розчарований тим, що був настільки спокійно, що дозволив своєму ворогові підібратися до нього ззаду. Вона м'яко говорить йому: “Все, що ти захочеш, Оуен. Але не тут. В оранжереї". І перш ніж він встигає заговорити, вона повертається до нього спиною і починає підніматися по сходах.


33


Він шепоче: "Ти думала, я ніколи не дізнаюся".


Ліз відступає до рожевого куща і відчуває, як шип впивається їй у стегно. Вона майже не відчуває болю, вона майже не чує, як дощ тарабанить по скляному даху над ними.


“Як зворушливо з твого боку, Ліз. Як зворушливо. Пробиратися в готелі. Прогулюватися по пляжу..." Він похитав головою. “Не дивися так вражено. Звичайно, я знав. Майже з самого початку."


Її горло стискається від страху, а очі на мить закриваються. “ І тому ти це робиш? Тому що в мене був роман? Боже мій, ти...


"Повія!" Він кидається вперед і б'є її по обличчю. Вона падає на землю. “Моя дружина. Моя дружина!"


- Але ти з кимось зустрічалася!


“Це дає вам ліцензію на шахрайство? Такого закону немає ні в одній юрисдикції, про яку я знаю".


Блискавка блискає, хоча зараз вона на сході. Серце бурі минуло їх.


"Я закохалася в нього", - плаче вона. “Я цього не планувала. Так адже ми з тобою кілька місяців говорили про розлучення".


"О, звичайно," говорить він єхидним тоном, "це тебе вибачає".


“ Роберт любив мене. Ти - ні.


“ Роберта цікавило все, що було в спідниці.


"Ні!"


“ Він переспав з половиною жінок в Риджтоне. Кілька чоловіків, ймовірно, теж...


“Це брехня! Я любила його. Я не дозволю тобі..."


Але крізь ці протести у її голові виникає інша думка. Вона вважає місяці і дати. Вона розглядає їх примирення після роману Оуена — приблизно в той час, коли місіс Наповнююча Оберже була діагностована як невиліковно хвора. Вона обмірковує його опір покупці дитячої. Її сльози сповільнюються, і вона холодно дивиться на нього. “ Справа в чомусь іншому, не так? Справа не тільки в тому, що я зустрічалася з Робертом.


Маєток. Звичайно. Її мільйони.


“Ви з Робертом говорили про те, щоб одружитися, - каже Оуен. - ви говорили про те, щоб розлучитися зі мною, позбавити мене все".


- Ти говориш так, наче це гроші, які ти заробив. Вони належали моєму батькові. І я завжди був більш ніж щедрий. Я... Почекай. Звідки ти знаєш, що ми з Робертом говорили про одруження?


"Ми знали".


Оглушений ударом, більш гострим, ніж його долоню, миттю раніше, Ліз розуміє. Ми знали. "Дороті?"


Оуен взагалі не зустрічався з адвокатом. Дороті була його коханкою. Була і залишається. Слухняна Дороті. Вони весь цей час планували смерть Ліз. Із-за шаленої гордості Оуена і з-за грошей. Привабливий, безтурботний Роберт, можливо, залишив якісь свідчення інтрижки в будинку Гіллеспі, або, можливо, просто не перестав говорити, коли слід було.


“ Як ти думаєш, хто подзвонив в день пікніка, щоб запросити мене на роботу? Це була не моя секретарка. О, Ліз, ти була такою сліпою.


“ Ти все-таки був у парку. Мені здалося, що я тебе бачив.


“ Я заїхав в офіс і переадресував свої дзвінки звідти на телефон в "Акура". Я був у парку на п'ятнадцять хвилин раніше за тебе. Я пішов за тобою на пляж.


І він чекав.


Дороті навмисно забула "Гамлета" Ліз, думаючи, що повернеться за ним до вантажівки одна. Оуен, має бути, чекає її.


Але саме Роберт, а не Ліз, відправився за книгою, сподіваючись зустріти Порцію. Роберт, повинно бути, пройшов повз Оуена, який напав на нього біля входу в печеру. Стікаючи кров'ю, Роберт вбіг усередину, а Оуен погнався за ним. Клер, мабуть, почула крики Роберта про допомогу і пішла за ним.


І саме Оуен знайшов би ножа, який Ліз впустила поруч з тілом Роберта.


“ Каліцтво! Ах ти, ублюдок!


"Нехай покарання відповідає злочину".


“ Майкл ніколи не ображав Роберта?


“ Заподіяв йому біль? Цей сучий син намагався врятувати його! Він плакав, він говорив: "Я змию кров з голови твоєї, не хвилюйся, не хвилюйся'. Якась нісенітниця на зразок цієї."


"І ти чекав чогось подібного..." - сміється вона, озираючись по сторонах у ночі. “Ти пішов туди зовсім не для того, щоб убити його. Ти пішов, щоб привести його сюди! Ти збирався дозволити йому!... дозволити йому закінчити роботу сьогодні ввечері!"


“ Спочатку я подумав, що він утік саме тому, щоб прийти за тобою. Потім я вистежив його до Кловертона. Він...


“Ця жінка"... О, Оуен...


“Ні, він не заподіяв їй шкоди. Він просто зв'язав її, щоб вона не могла дотягнутися до телефону. Я знайшов її на кухні. Він бурмотів їй, що направляється в Риджтон, щоб врятувати якусь Лісбон від її Адама."


"Ти зробив це?" - шепоче вона. "Ти вбив її?"


“Я не планував цього. Так не повинно було бути передбачалося! Я обставив усе так, ніби це зробив він. Я скинув її мотоцикл в річку. Копи думали, що він прямує в Бойлстон, але я знав, що він прямував сюди."


Звичайно, він знав. Він весь цей час знав, що у Майкла був мотив приїхати в Риджтон - знайти жінку, яка збрехала про нього в суді.


“І ти застрелив Трентона. І помічника шерифа зовні!"


Тепер він стає лякаюче спокійний. “Це вийшло з-під контролю. Все починалося просто і вийшло з-під контролю".


“Оуен, будь ласка, вислухай мене. Послухай". Вона чує в своєму голосі той самий відчайдушний, але заспокійливий тон, яким півгодини тому зверталася до Майкла. "Якщо тобі потрібні гроші, заради Бога, ти можеш їх отримати".


Але, дивлячись на його обличчя, вона розуміє, що справа зовсім не в грошах. Вона згадує свою розмову з Річардом Колером. Майкл, може, і божевільний, та, але, принаймні, його божевільний світ непідкупно справедливий.


Це її чоловік психопат; він єдиний, хто несприйнятливий до милосердя.


Тепер Ліз розуміє, що він, мабуть, почав планувати її смерть з самого початку вечора — коли вперше почув про втечу Майкла. Влаштовувати сцену з-за того, що шериф відправив сюди людей, наполягати, щоб вона пішла в Готель — це були просто спроби виставити його невинним. Адже після того, як він убив Майкла, він подзвонив би Ліз в готель і сказав їй повертатися. Все в порядку, любов моя. Повертайся додому. Але він чекав її. Для неї і...


"О Боже," шепоче вона.


Порція теж.


Вона розуміє, що він, мабуть, мав намір вбити і її теж.


"Ні!" Її крик наповнює оранжерею. "Ні!"


І вона робить те саме, заради чого покинула свій притулок в підвалі, те саме, на що молилася про силу, але ніколи не вірила, що здатна до цього моменту вона повертається, бере кухонний ніж зі столу позаду себе і зі всієї сили замахується на нього лезом.


Вона цілиться йому в шию, але замість цього потрапляє в щоку. Його голова відскакує назад від удару об метал. Пістолет вилітає у нього з руки. Він приголомшено моргає.


Кров з'являється миттєво, криваві простирадла покривають його голову, як червоний вуаль.


Мить вони стоять нерухомо, дивлячись один на одного, їх думки застигли так само, як і тіла. Жоден з них не дихає.


Потім з виттям бойового солдата Оуен стрибає на неї. Вона падає на землю, гублячи ніж, закриваючи обличчя руками, щоб захиститися від його маніакальних ударів. Вона отримує приголомшливий удар в щелепу. Її зір на мить затуманюється. Вона заносить кулак в його ліве плече. Його крики, схожі на крики тварини, коли він відхиляється в бік, схопившись за пошкоджений суглоб.


Але він швидко приходить в себе і відновлює напад, його лють захльостує її. Вона не зрівняється з ним по силі або вазі, навіть з раною на обличчі та пошкодженою рукою. Незабаром вона опиняється на спині, її плечі і шия поранені осколками гравію. Його рука на її горлі, сильно стискає. Вогні оранжереї, сині і зелені, все приглушені, стають все тьмяніше, поки її легкі молять про кисні, якого їм не може бути. Її руки тягнуться до його закривавленому обличчі. Вони вдаряються тільки про повітря, а потім падають на землю. Чорна пил заповнює її очі. Вона щось говорить йому, слова, які він, можливо, не чує, слова, які вона сама не розуміє.


В останній момент її свідомості в якійсь віддаленій фокусної точці з'являється маленька тінь — вона думає, що частина її мозку помирає. Ця тінь виростає з крихітної маси на всеохоплюючу темряву, яка висить у повітрі, як грудка чорної грозової хмари. Потім скляний дах над бореться парою розлітається на мільйон осколків, і шматочки дерева і скла огортають лине тінь, як бульбашки повітря, наступні за ныряющим з великої висоти у воду.


Масивне тіло падає боком, втративши рівновагу, наполовину на Оуена, наполовину на високу імперську троянду, шипи якої залишають глибокі паралельні подряпини, схожі на лінії музичного палиці, на щоці і руці Майкла. Він ридає в паніці після двадцатифутового стрибка — жах, який для будь-якої був би нездоланною, а для нього має бути за межею розуміння.


Довгий скляний бумеранг розсікає шию Ліз. Вона відкочується в бік від розбігаються чоловіків і знічується, прикриваючи рану тремтячою рукою.


Крізь зяючу діру в скляному даху опускається легкий туман і кілька кружляючих листя. Лампочки розбиваються під холодною вологою з неба, і кімната раптово занурюється в синю темряву. Потім повітря наповнює звук, який Ліз спочатку приймає за відроджений шторм. Але ні, вона розуміє, що це виття людського голосу, спотвореного божевіллям, хоча належить він Майклу, Оуен або, можливо, навіть їй самій, Ліз Этчесон ніколи не дізнається.


Тут, у цьому охоплене бурею дворі, пильні і серйозні помічники шерифа вперто рассредоточивались, прочісуючи будинок і територію.


Тут медики, яких направили спочатку до блідому Трентону Хеку, виміряли його життєві показники і визначили, що він не втратив критичного кількості крові. Тут ті ж медики наклали шви і перев'язали порізану шию Ліз - драматичну, але несерйозну рану, шрам від якої, як вона здогадувалася, залишиться з нею до кінця її днів.


І тут Порція кинулася в обійми сестри. Міцно обнявши її, Ліз відчула запах шампуню і поту і відчула, як одна з срібних сережок-обручів молодої жінки торкнулася її губ. Вони обіймалися цілу хвилину, а коли Ліз відійшла, плакала молодша з двох сестер.


Прибула забризкана брудом машина поліції штату, динамік на даху якої вже був переключений на приймаючий канал і з запинками передавав передачі, всі з яких були пов'язані з зусиллями по очищенню після шторму. З машини вийшов високий сивочолий чоловік. Ліз подумала, що він схожий на ковбоя.


“ Місіс Этчесон? - покликав він.


Вона зловила його погляд, і він попрямував до неї, але потім зупинився на півдорозі через брудний двір, щоб з неприхованим подивом, потім пильно поглянути на Трентона Хека, що лежить на каталці. Він ледве свідомості. Двоє чоловіків сказали один одному кілька слів, перш ніж медики віднесли довготелесого слідопита в машину швидкої допомоги.


Дон Хавершем підійшов до неї і запитав, чи не хоче вона відповісти на кілька запитань.


"Я вважаю".


Поки вони розмовляли, з однією з машин швидкої допомоги вийшов лікар і наклав пов'язку-метелика на поріз на руці Ліз, потім пішов, сказавши тільки: “Майже ні подряпини. Промийте це".


“ Ніяких швів?


“ Не-а. Ця шишка у тебе на голові пройде через день або два. Не хвилюйся.


Не підозрюючи, що в неї шишка на голові, вона сказала, що не турбується. Вона повернулася назад до Хавершему і промовила з ним майже півгодини.


"О, послухайте," запитала вона, закінчивши свою розповідь, " не могли б ви зв'язатися з лікарем Колером з лікарні Марсден?"


"Kohler?" Хавершем примружився. “ Він зник. Ми намагалися його знайти.


"Ей, це, випадково, не Річард Колер?" Шериф Риджтона випадково почув їх розмову.


"Це він", - сказала Ліз.


"Ну," відповів шериф, " хлопець з таким ім'ям був знайдений п'яним годину назад. У "Форді" Клеппермана."


"П'яний?"


- Відсипаюся після важкого дня на капоті “Марк IV Лінкольн Континенталь". На довершення всього, на нього був накинутий плащ, як ковдру, і цей череп, схожий на борсука, або скунса, або щось в цьому роді, сидів у нього на грудях. Ні, я не жартую. Якщо це не дивно, то я не знаю, що саме.


“ П'яний? - Повторила Ліз.


“З ним все буде в порядку. Він був досить слабкий, тому ми помістили його в камеру попереднього ув'язнення ділянці. На щастя для нього, він був на машині, а не за кермом, інакше він міг би попрощатися з правами ".


Навряд чи це було схоже на Колера. Але сьогодні ввечері її б ніщо не здивувало.


Вона завела Хавершема і ще одного помічника шерифа в будинок і вмовила Майкла вийти на вулицю. Разом вони довели його до машини швидкої допомоги.


"Схоже, у нього зламані рука і кісточка", - сказав здивований медик. “І я б додав ще кілька зламаних ребер. Але він, здається, нічого не відчуває.


Помічники шерифа дивилися на пацієнта зі страхом і благоговінням, як ніби він був міфічним нащадком Джека Різника і Ліззі Борден. Майкл, отримавши урочисте обіцянку Ліз, що це була не отрута, погодився на укол заспокійливого і дозволив промити свої власні рани, хоча тільки після того, як Ліз попросила медика змастити її зап'ясті антисептиком, щоб довести, що це не кислота. Майкл сидів на задньому сидінні машини швидкої допомоги, склавши руки, втупившись у підлогу, і ні з ким не сказав ні слова на прощання. Коли двері зачинилися, він, здавалося, щось наспівував.


Потім Оуена, побитого, але в свідомості, повели.


Як і жахливе, схоже на ганчір'яну ляльку тіло бідного молодого помічника шерифа, вся його кров, пролита в патрульній машині і на клумбі з брудними цинниями.


Машини швидкої допомоги поїхали, потім поліцейські машини, і Ліз залишилася поруч з Порцією на кухні, нарешті дві сестри залишилися одні. Вона на мить глянула на молоду жінку, вивчаючи замішання на її обличчі. Можливо, це був шок, розмірковувала Ліз, хоча, швидше за все, сильне цікавість, тому що Порція раптово почала задавати питання. Хоча Ліз дивилася прямо на неї, вона не чула ні одного з них.


Вона також не просила Порцію повторюватися. Замість цього, двозначно посміхнувшись, вона стиснула руку сестри і вийшла на вулицю, одна, в блакитну монотонність світанку, прямуючи геть від будинку до озера. Шукач наздогнала її і потрусила поруч. Коли вона зупинилася на далекому краю внутрішнього дворика, біля стіни з мішків з піском, яку спорудили сестри, собака плюхнулася на брудну землю. Сама Ліз сиділа на дамбі і дивилася на темно-металеву воду озера.


Холодний фронт вже насувався на Риджтон, і дерева скрипіли від новонароджуваного льоду. Мільйони скинутих листя покривали землю, як луска гігантського тварини. Пізніше вони заблищали на сонці, яскравому і рідкісному, якби тут було сонце. Ліз дивилася на зламані гілки, розбиті вікна, шматки дерева і асфальту, вирвані з дому. Небеса шаленіли, це вірно. Але, якщо не вважати залитій водою машини, пошкодження були в основному поверхневими. Так було і з місцевими штормами; вони не заподіяли особливої шкоди, якщо не вважати того, що погасили світло, зірвали дерева, затопили газони і змусили добропорядних громадян тимчасово відчути себе приниженими. Теплиця, наприклад, пережила кілька виючих бур і жодного разу не постраждала до сьогоднішнього вечора - і навіть тоді потрібен був величезний божевільний, щоб заподіяти таку шкоду.


Ліз просиділа десять хвилин, тремтячи, дихання зривалося з її губ, як у слабких примар. Потім вона піднялася на ноги. Пес теж встав і подивився на неї в очікуванні, що, як вона припустила, означало, що він хоче чого-небудь поїсти. Вона почухала його в потилиці і пішла до будинку по вологій траві, і він пішов за нею.


Епілог


Цвітіння флорибунди складне.


Це рожеве рослина двадцятого століття, і та, яку зараз підстригла Ліз Атчесон, - надзвичайно білий айсберг - була рясним примірником, який удосталь розрісся біля входу в її оранжерею. Відвідувачі часто милувалися квітами, і якщо б їй належало брати участь в конкурсі, вона була впевнена, що це була б троянда з блакитною стрічкою.


Сьогодні, коли вона обрізала пагони, на ній була сукня з малюнком з темно-зеленого пейслі, відтінку опівнічної ящірки. Плаття було відповідно похмурим, але не чорним; вона спрямовувалась на слухання вироку, а не на похорон.


Хоча в результаті вона стала свого роду вдовою, Ліз не носила жалобу.


Всупереч рекомендації свого адвоката, Оуен відмовився від угоди про визнання вини — навіть після того, як Дороті стала державним свідком в обмін на звинувачення в ненавмисному вбивстві. Оуен наполягав, що зможе уникнути покарання, пославшись на неосудність. Свідок-експерт, психіатр, виступив в якості свідка і в багатослівному монолозі охарактеризував Оуена як чистокровного соціопата. Однак цей діагноз, мабуть, не справив такого враження на присяжних, як хвороба Майкла. Після тривалого судового розгляду Оуен був визнаний винним у вбивстві першого ступеня при першому голосуванні.


Минулого тижня Ліз підписала контракт на купівлю дитячої кімнати Лэнгделла і в той же день повідомила керівництво середньої школи; наприкінці весняного семестру її дванадцятирічна робота вчителькою англійської мови офіційно завершиться.


Здивувавши свою старшу сестру, Порція попросила звіти про прибутки та збитки розплідника і балансовий звіт, які потім показала свого нинішнього хлопця — Еріку або Едварду, Ліз не могла згадати. Будучи інвестиційним банкіром, він, здавалося, був вражений компанією і порекомендував Порції взяти участь в угоді, поки вона ще могла. Молода жінка витратила кілька днів на обмірковування цієї пропозиції, потім з розмаху розвела руками і заявила, що їй потрібно більше часу, щоб подумати про це. Вона пообіцяла Ліз відповісти, коли повернеться з Карибського моря, де планувала провести лютий і березень.


Порція провела там ніч і сьогодні повинна була супроводжувати Ліз на слухання. Після арешту Оуена молода жінка три тижні жила в будинку Риджтонов, допомагаючи Ліз прибирати та ремонтувати. Але через тиждень після пред'явлення звинувачень Ліз вирішила, що знову хоче бути сама по собі, і наполягла, щоб її сестра повернулася в Нью-Йорк. На вокзалі Порція раптово повернулася до неї. "Послухай, чому б тобі не переїхати до мене в кооператив?" Ліз була зворушена пропозицією, хоча було ясно, що велика частина серця Порції проголосувала проти нього.


Але це місто не для Ліз, та вона відмовилася.


Закриваючи сьогодні верхні форсунки теплиці, перекриваючи доступ зимового повітря, Ліз подумала: "Ми зіштовхуємося зі смертю по-різному, і більшість з них не так драматичні, як виявлення привидів наших померлих предків в теплицях або звістка, що це твій чоловік подолав багато миль, щоб перерізати твоє горло тонке, поки ти дрімаєш у ліжку. Розмірковуючи про цих тонких сутичках зі смертністю, Ліз подумала про свою сестру і зрозуміла, що Порція не була збоченій або жорстокою всі ці довгі роки розлуки. Нічого настільки навмисного, як це. В її втечу з сім'ї був більш простий момент: вона робила те, що мала.


Занадто багато вербових прутів, занадто багато лекцій, занадто багато недільних вечерь, схожих на смерть.


І хто знав? Може, старий Наповнююча Обергет змінив тактику після доленосного уроку плавання Ліз і заліз в ліжко до Порції, коли їй було дванадцять чи тринадцять. Зрештою, вона була гарненькою.


Був час, коли ця думка здалася б божевіллям і вируючої єрессю. Але з тих пір божевілля оселилося на задньому дворі Ліз, і якщо "ніч бурі" — делікатний евфемізм, на якому зупинилися сестри, — навчила її чогось, то це тому, що насправді існують лише дві єресі: брехня і наше добровільне прийняття її.


Трентон Хек також повинен був бути присутнім на сьогоднішньому слуханні. У нього був інтерес в цій справі, виходить за рамки справедливості. До того, як Департамент психічного здоров'я зняв доктора Рональда Адлера з посади директора лікарні Марсден, він відмовився від винагороди, яка, на думку Хека, йому належало. Наступник Адлера не зміг знайти жодних моральних, не кажучи вже про юридичних осіб, причини для виплати цих грошей, які Адлер, мабуть, взагалі не мав права вносити в заставу. І ось з деяких неохочим відчаєм Хек подав в суд на Оуена за те, що той вистрілив йому в спину.


Страхова компанія не стала б розплачуватися за таке посадовий злочин, і Хек з жахом виявив, що подати до суду на Оуена в кінцевому рахунку означало подати в суд на Лисиць. Він негайно запропонував відкликати справу, але Ліз сказала йому, що він більше, ніж хто-небудь інший, заслуговує того, щоб отримати вигоду з цієї трагедії, і, незважаючи на заперечення її роздратованого адвоката, виписала йому чек на набагато більшу суму, ніж він просив.


Ліз розуміла, що між ними двома, Трентоном Хеком і нею самою, не було ніякої розумної зв'язку, але в певному сенсі вона відчувала, що вони були станціями на одному і тому ж маршруті. І все ж, коли він запросив її на вечерю минулого тижня, вона відмовилася. Це правда, що йому потрібно було щось у житті, крім будинку на колесах і собаки. Але вона сумнівалася, що саме вона повинна забезпечити все, що б це не було.


Єдиною людиною, який не був присутній на слуханні, був Майкл Грубек.


В День подяки, з боязкою прохання пацієнта, Ліз завдала йому візит в психіатричну клініку штату Фрэмингтон, де він знову перебував під наглядом Річарда Колера. Спочатку Майкла розлютило, що Ліз, як посланниця Бога, відмовилася позбавити його життя в обмін на життя президента дев'ятнадцятого століття. Але він, очевидно, змирився з тим, що її порятунок було частиною складної духовної угоди, яку розумів тільки він і погодився залишитися на цій добрій землі, на деякий час.


Самого Майкла чекав судовий процес за вбивство товариша за висновком під час його втечі з Марсдена. Докази ясно вказували на те, що смерть чоловіка була самогубством, і справа тривало тільки тому, що втеча Майкла поставив лікарню і поліцію в дурне становище. Майкл, як запевнив його адвокат Лис, вийде з суду не тільки невинним, але і з кращим громадським іміджем, ніж у прокурора, якому, як вказала принаймні одна редакційна стаття, варто було б турбуватися про серйозніші речі, ніж смерть Боббі Рея Каллагана, укладеного у в'язницю вбивці.


Були висунуті й інші звинувачення. Викрадення автомобіля, злом з проникненням, напад та умисне ув'язнення двох вкрай незадоволених офіцерів поліції Гандерсона в багажнику їх патрульної машини, у одного з них був надзвичайно болючий перелом зап'ястя. Майкл, за загальним визнанням, був злочинцем. Але він, ймовірно, не буде відбувати термін у в'язниці, повідомив адвокат. Все, що йому потрібно було зробити, це сказати судді правду — що він просто ухилявся від агентів Пінкертона, що переслідували його за вбивство Авраама Лінкольна, — і, бац, він був би випущений з карцеру і повернувся в свою лікарняну палату в мить ока.


Майкл Грубек був хорошим прикладом використання історії в своїх інтересах.


Ліз одягла пальто і крикнула сестрі, що пора йти. Вони їхали на двох машинах; після слухання вона планувала провести годину або два у Фрэмингтоне.


Після Дня подяки вона кілька разів поверталася до лікарні. Вона все ще з деяким побоюванням ставилася до зустрічі з ним. Але вона виявила, що, сидячи навпроти Майкла, іноді в компанії Річарда Колера, іноді ні, вона отримувала невимовне задоволення від його товариства. Коли вона увійшла в кімнату, він взяв її за руку з лагідністю і благоговінням, які іноді чіпали її майже до сліз. Вона хотіла б зрозуміти надзвичайно складну матрицю його емоцій. Вона хотіла б зрозуміти, чому з усіх людей саме він почав свої пошуки, щоб врятувати її, і чому — навіть незважаючи на те, що вони були засновані на божевілля — це подорож так зворушило її.


Але ці питання були за межами розуміння Ліз Этчесон, і вона була задоволена просто сидіти з ним у вітальні з видом на засніжені поля і пити каву з содовою з пластикових стаканчиків, розмовляючи про молочних корів, стан американської політики або безсонні — проблеми, від якої, здавалося, страждали вони обидва.


З танцюючими очима Майкл уважно слухав те, що вона хотіла сказати, потім нахилився вперед, іноді торкаючись її руки для виразності, і висловлював свої думки — деякі з них були плівками, деякі абсурдними, але завжди викладалися так, як ніби він говорив справжні істини самого Бога.


"І хто скаже, - іноді думала Ліз, - що це не так?"


Інформація про Автора


Джеффрі Дівер - автор бестселерів New York Times, дев'ятнадцять романів про невідомості, в тому числі "Блакитне ніде" і "Збирач кісток". Він був тричі номінований на премію "Едгар" від "Письменників-детективщиков Америки" і є дворазовим лауреатом премії Еллері Квін Рідерз за кращий розповідь року. Містер Дівер живе в Каліфорнії і Вірджинії.