# Та╓мниця ╤мен╕

Ярина Мор Ариэль

Часто, коли ми вже втрача╓мо осттанню над╕ю, наша мр╕я зд╕йсню╓ться.

Я втомлено обдивилась купу папер╕в. ╤рена знову злитиметься, що я засид╕лась доп╕зна. Але тут я згадала вранн╕шню сварку з дочкою ╕ заспоко╕лась. Зранку вона мен╕ нерви тр╕пала, а звечора я ╕й. Я встала з-за столу ╕ п╕д╕йшла до шафи, щоб д╕стати куртку. Годинник показував двадцять третю нуль-нуль. Зазвичай, я р╕дко затримуюсь так п╕зно, але сьогодн╕ робота не йшла - я сид╕ла, як на голках чекаючи коли вв╕йде ╤ренка ╕ вибачиться. Не прийшла. Двер╕ скрипнули ╕ в╕дчинились. Я стоячи до них спиною не могла бачити в╕дв╕дувача, але подумала, що дочка вир╕шила, що краще п╕зно, н╕ж н╕коли ╕ все ж прийшла помиритись. Я обернулась ╕ застигла. На пороз╕ стояв в╕н, власною персоною.

Той, через кого я страждала вс╕ ц╕ роки. Той, через кого ночами плакала в подушку. Той, хто ╓ батьком мо╓╕ дочки. Той, кого я кохала все сво╓ життя. Той, кого я втратила через свою дур╕сть ╕ его╕зм. Той, кому я колись сказала "н╕" ╕ той, який мене тод╕ послухав ╕ п╕шов, а не згр╕б в охапку ╕ незважаючи на жодн╕ протести залишився поруч. М╕й Ельф.

- Н╕, вже не м╕й. В╕н перестав бути мо╕м, коли я сказала йому йди,- нагадала я соб╕ подумки. Роки не зм╕нили його. Та й, що таке с╕мнадцять рок╕в для безсмертного? Мить. Зовс╕м не те, що для мене. Людина. Роками, я переконувала себе, що в╕н п╕шов не через мо╕ слова, а через те, що я все одно довго не прожила б ╕ була б для нього лише розвагою на дек╕лька десятил╕ть. Переконувала довго ╕ вперто й врешт╕-решт пов╕рила в це ╕ змирилась. Змиралась з тим, що б╕льше н╕коли не побачу його, з тим, що в╕н мене тепер ненавидить або ж ╕ взагал╕ не пам"ята╓, як мимол╕тню розвагу.

- Прив╕т,- тихо промовив Ельф, як завжди тихо ╕ безшумно закриваючи двер╕ ╕ пов╕льно наближаючись до мене. Чому я називаю його просто Ельф? Без ╕мен╕? Бо в╕н його не назвав. Ось ще одна причина через яку я пов╕рила у власн╕ доводи. Ельфи називають сво╕ ╕мена, т╕льки власним половинкам, для ╕нших у них ╓ лише пр╕звища, але ж не називати мен╕ його весь час нель╓н Турь╓ль Арадх╕ль С"енмар╕нтом абр Д"Арн╕ль? Тому й кликала його Ельфом. Мо╕м Ельфом. З часом, згадка про те, що в╕н хот╕в назвати мен╕ власне ╕м"я стерлась з пам"ят╕. Я-бо тод╕ сказала йому "н╕", будучи в сво╕ с╕мнадцять на╕вною ╕д╕откою, неготовою сказати йому "так", спершу наодинц╕, а пот╕м перед ц╕лою купою людей ╕ нелюдей. Тод╕ я боялась одруження, яке посл╕дувало б за в╕дкриттям Та╓мниц╕ ╤мен╕1. А коли в╕н п╕шов, зрозум╕ла, що боялась не того. Я не боялась втратити його, як те найц╕нн╕ше, що мен╕ було дано в житт╕ ╕ як, те що я сама швирнула назад.

- Здрастуй,- сказала я так само пов╕льно в╕дступаючи, як в╕н наступав.- Чому ти вир╕шив мене пров╕дати?

- Пров╕дати?- одна його бездоганна брова взлет╕ла вверх. Я так ╕ не навчилась цьому.- ╤ чому лише тебе? А як же ╤рена?

Я завмерла, як вкопана. Мене, н╕би вдарили по спин╕ батогом, а пот╕м вилили в╕дро льдяно╕ води. В╕н зна╓! Я не зможу розлучитись ще й з дочкою! А в╕н забере ╕╕! Ельфи п╕клуються про сво╕х д╕тей! Н╕! Т╕льки не це!

- А з чого ти взяв, що ╤ренка ма╓ хоч якесь в╕дношення до тебе?

- Ну я ж можу в╕дчути у н╕й свою кров.Що я власне й зробив.

- Що?! Ти бачився з ╤реною?!,- я в╕дчула, що опускаюсь на п╕длогу. Але мен╕ було байдуже. ╤рена роками просила розпов╕сти про батька, а лише говорила ╕й, що в╕н п╕шов, бо я його сильно образила ╕, що в╕н про не╕ не зна╓. Ми й сьогодн╕ сварились через це. А тепер... Н╕! ╤рена однозначно п╕де з ним, а я залишусь сама. Сама! Н╕кому не потр╕бна! Думки, як вихор проносились в голов╕. Ось я заходжу п╕сля роботи в квартиру, а мене н╕хто не зустр╕ча╓. Або я гуляючи в парку бачу мам з д╕тьми ╕ розум╕ю, що моя донька п╕шла. А пот╕м, в голов╕ з"явля╓ться образ ╤рени, щасливо╕, поруч з Ельфом, серед таких, як вона. кого я обманюю? Там ╕й буде краще.

Сльзи градом лилися з очей. Я витирала, а вони накатували знову, з новою силою. Раптом я усв╕домила, що сиджу у чи╕хось сильних, м╕цних, теплих об╕ймах, як тод╕, коли була с╕мнадцятир╕чною, щасливою. Усв╕домлюю, що сиджу в його об╕ймах, а в╕н гладить по голов╕ ╕ шепоче щось заспок╕йливе мен╕ на вухо. ╤ страх, наново охопив мене, т╕льки цього разу я не плакала а вирвалась з його об╕йм╕в. Нав╕що, ще б╕льше ворушити стар╕ рани?

- Ти можеш забрати ╕╕ т╕льки якщо вона сама цього захоче, а я не сумн╕ваюсь, що вона хоче ╕ т╕льки п╕сля того, як я ╕з нею попрощаюся. А тепер йди, Ельфе, йди.

Я стояла до ньго спиною ╕ не бачила його, але думала, що п╕сля цих сл╕в в╕н п╕де. А в╕н ╕ п╕шов. Т╕льки не до дверей. До мене. В╕н об╕йняв мене ззаду, не даючи мен╕ вирватись. Почекавши, коли я заспокоюсь ╕ припиню вириватись, в╕н все так само тримаючи мене за плеч╕ об╕йшов наколо мене ╕ прип╕дняв мо╓ п╕дбор╕ддя. Дочекавшись, коли я п╕дн╕му на нього оч╕, в╕н сказав:

- Н╕хто н╕ з ким прощатися не буде, ви взагал╕ не будете розставатись,- ╕ перш н╕ж я встигла щось сказати, нахилив сво╓ обличчя до мого ╕ промовив,- ╤ ще одне. Мене звуть Рейдар, тому будь така ласкава ╕ зви мене Ре╓м.

- Дар,- видихнула я, любуючись цим ╕м"ям. Його справжн╕м ╕м"ям.

В╕н посм╕хнувся ╕ сказав:

- Ну невже наст╕льки важко було зробити це с╕мнадцять рок╕в тому?


1 - Та╓мниця ╤мен╕ - ельф╕йський обряд-заручини, п╕д час якого наречен╕ в╕дкривабть один одному справжн╕ ╕мена.