# Втеча з Раю

Александер Шатравка

Т╕льки одному з чотирьох друз╕в, як╕ вир╕шили вирватися з СРСР ╕ б╕гти в США, вдалося потрапити в Америку п╕сля того, як вс╕ вони були затриман╕ в 1974 р на територ╕╖ Ф╕нлянд╕╖ ╕ повернут╕ Радам. Що чекало ╖х? За бажання бути в╕льними, жити в ╕нш╕й кра╖н╕ ╖х чекали суди, табори, псих╕атричн╕ л╕карн╕, де вони зустр╕чали людей з р╕зними дивовижними ╕ траг╕чними долями. Через 30 рок╕в автор (╓диний, кому пощастило зд╕йснити мр╕ю ╕ жити в США) при╖жджа╓ з к╕нозн╕мально╖ групою в Ф╕нлянд╕ю, Карел╕ю ╕ на Укра╖ну, щоб згадати про т╕ под╕╖ ╕ зустр╕ти живих св╕дк╕в всього, що в╕дбувалося. Ця книга написана так щиро ╕ правдиво, що, почавши читати, ви не зможете ╖╖ в╕дкласти, чи не дочитавши до к╕нця ╕ не розглянувши безл╕ч ц╕кавих фотограф╕й.

[picture]

У книз╕ вс╕ под╕╖ та персонаж╕ не вигадан╕.


Переклад ╤рина Шатравка


Зм╕ст.


## Глава 1. Шлях до кордону.


Глава-2. Перех╕д кордону.

Глава-3. Тривога на кордон╕.

Глава-4. Повернення в Куусамо.

Глава-5. Непоправна помилка.

Глава-6. Ф╕нськ╕ прикордонники.

Глава-7. На вол╕ за гратами.

Глава-8. Шампанське ╕ пол╕цейський.

Глава-9. Ура! К╕нокамера зламалася.

Глава-10 На ф╕нськ╕й застав╕.

Глава-11. Антт╕ Лейва.

Глава-12.Повернення до Раю.

Глава-13 Келлоселька Тол╕ка.

Глава-14.Гауптвахта в Алакуртт╕.

Глава-15.З конво╓м у неб╕.

Глава-16.Петрозаводська в'язниця.

Глава -17.Камера N14.

Глава-18.Тюремн╕ будн╕.

Глава -19.Допроси в КДБ.

Глава -20.Побачення.

Глава-21. У карцер╕.

Глава-22. Лоухи.

Глава -23.1974 р╕к. У Столип╕н╕ до Москви.

Глава-24. П╕тер. В'язниця КДБ.

Глава -25. Лефортово.

Глава -26.╤нститут Дурн╕в.

Глава -27. Етап на П╕вн╕ч.

Глава -28.Повернення до Петрозаводську .

Глава- 29. Дорога до божев╕льних.

Глава -30. Хрести.

Глава -31. В купе з божев╕льними.

Глава -32.Бутирка.

Глава -33.Етап на Харк╕в.

Глава -34.На Холодн╕й Гор╕.

Глава -35.Дн╕пропетровська СПЛ.

Глава -36.Надзорна палата.

Глава -37.Екзамен на виживання.

Глава -38.Перех╕д в загальну палату.

Глава -39.Перш╕ знайомства.

Глава -40.Гол╕ння, к╕но ╕ пошта.

Глава -41 Генеральне прибирання.

Глава -42.Андр╕й Заболотний.

Глава -43.Баня з неб╕жчиком.

Глава-44. Побачення з батьками.

Глава -45. Посудомийка ╕ зустр╕ч з М╕шею.

Глава -46.Переходчики кордону.

Частина -47.╤стор╕╖ вбитих.

Глава -48.Прожарка.

Глава.-49.Швейна майстерня.

Глава. -50.Хельс╕нськ╕ договори.

Глава. -51.Австрал╕╓ць Стьоба ╕ вчитель С╕рий.

Глава-52. Зв╕льнення в╕д варти ╕ покарання.

Глава-53.Д╕алог з маренням.

Глава.54.Сьоме листопада або диявольська п'ятниця.

Глава -55.Слав╕к Меркушев.

Глава- 56. Побачення з М╕шею.

Глава- 57.Новий 1976 р╕к.Побачення з батьками.

Глава -58.В╕д'╖зд Плюща на Зах╕д.

Глава-59. Вих╕д на буд╕вництво.

Глава -60.Шприц ╕ свобода.

Глава-61. Михайло ╤ваньков.

Глава- 62.Документи про танкер "Туапсе".

Глава -63.╤нсул╕н.

Глава -64.Перех╕д у восьме в╕дд╕лення.

Глава- 65.Калмик ╢рмак Лук'янов.

Глава -66.Л╕карнян╕ будн╕.

Глава -67. Через Польщу в Катманду. .

Глава - 68. Ком╕с╕я.

Глава -69.Ми ╖демо.

Глава -70. По дороз╕ до Прибалтики.

Глава -71.Чернях╕вськ. Установа ОМ-216. СТ-2.

Глава -72. До М╕ш╕.

Глава -73. Жихор ╕ Карвалан.

Глава -74. Л╕кар ╕ хвор╕.

Глава -75. Боря Крилов.

Глава -76. П╕вн╕чний полюс ╕ особливо небезпечн╕ злочинц╕.

Глава -77. Л╕тня ком╕с╕я.

Глава- 78. Польське ТБ.

Глава -79. Бунт з ам╕наз╕ном.

Глава- 80. Посудомийка.

Глава -81. Газети ╕ п╕рати.

Глава-82. Останн╓ л╕то.

Глава-83. Остання медком╕с╕я.

Глава -84. Дорога на ╤грень.

Глава- 85. Гейк╕вка.

Глава-86. Б╕да з братом.

Глава-87. Еп╕криз.

Глава-88. По дороз╕ в Америку.

Глава-89. Зустр╕ч з минулим.

Глава- 90. Еп╕лог.

Додаток. Документ групи Дов╕ра ╕ судова експертиза за зверненням.


Втеча з Раю

Переклад ╤рина Шатравка


"Не любити соц╕ал╕зм можуть т╕льки божев╕льн╕" - Микита Серг╕йович Хрущов, Генеральний секретар КПРС.


Народ втомився. Народ зачах.

В╕н не вт╕шений солодким словом

У демагог╕чних промовах

Чугуннолобого Хрущова.

Валентин З /K


## Глава 1

Шлях до кордону.


[picture]

Поштовий по╖зд Лен╕нград-Мурманськ повол╕ повз в туман╕ б╕ло╖ карельсько╖ ноч╕. Вагон був порожн╕м ╕, схоже, за нами н╕хто не стежив. Пров╕дник оголосив:

- Станц╕я Лоухи.

По╖зд поповз ще тих╕ше ╕ встав. Зваливши на себе важк╕ рюкзаки з купленими в Лен╕нград╕ деф╕цитними кашами "Сн╕данок туриста", банками тушонки з конини, хл╕бом, цукром, сигаретами "Прима", мазями в╕д комар╕в ╕ так званою кавою з ячменю, ми вийшли з вагону.

Рол╕ розпод╕лилися як-то сам╕ собою. Я- начебто завгосп, брат М╕ша ╕ м╕й давн╕й друг Борис взялися тягнути найважч╕ рюкзаки, Анатол╕й - пров╕дник. У цих краях п'ять рок╕в тому в╕н служив на кордон╕ ╕ переконав нас, що перейти його не складе н╕якого ризику, а в раз╕ провалу - отрима╓мо максимум по три роки табор╕в.

З поганою картою Карел╕╖, як╕ звичайно висять у каб╕нетах м╕сцевих контор, ╕ компасом ми рушили в дорогу.Опiвднi, про╖хавши п╕всотн╕ к╕лометр╕в по розбит╕й дороз╕, ми вивалилися з обшарпаного автобусу на розвилц╕ дор╕г в селищ╕ Кест╕нга.

[picture]

Кест╕нга

Автобус по╖хав дал╕ на зах╕д в Софпорог, який перебував на вузькому перешийку м╕ж двох великих озер туди, де починалася прикордонна зона.

-Там можуть стояти секрети (замаскован╕ прикордонн╕ пости), -розглядаючи карту, сказав Анатол╕й. - А як ╖х об╕йти, я не знаю, я служив на ╕нш╕й д╕лянц╕ кордону, зв╕дки видно було ф╕нське село Келлоселк╕, - ╕ в╕н показав на карт╕ точку в район╕ Полярного кола.

-Так нав╕що ти весь час брехав нам, що ти все зна╓ш? - скип╕в Борис.

-Я вс╕ роки служби пробув у л╕с╕, на застав╕, -виправдовувався колишн╕й прикордонник.

Знайти Келлосельку на карт╕, - це маленьке в╕конце на Зах╕д, ми так ╕ не змогли.

Старенька ж╕нка стояла б╕ля похиленого будинку ╕ розглядала нас.

-Бабусь, де тут дорога на Заше╓к? - запитав ╖╖ Анатол╕й.

-А ось, миленьк╕, йд╕ть прямо по н╕й, - вказала старенька рукою в б╕к грунтово╖ дороги, що йшла в л╕с.

Ця дорога була довгою, к╕лометр╕в п'ятдесят, ╕ тяглася на п╕вн╕ч уздовж Пяозера. Ця обставина нас влаштовувала, так як д╕лянка передбачуваного переходу кордону була вище по карт╕ ╕ теж на п╕вноч╕.

-Згадай, Тол╕к, за яким принципом виставляють пости ╕ "секрети"? запитав я.

-По шляху ймов╕рного проходження порушник╕в до кордону.

Борис ╕ брат мовчки слухали, в╕дмахуючись в╕д комар╕в.

-Добре, Тол╕к, я приведу тебе до цього м╕сця на кордон╕, яке ти вказав.

Я знайшов на карт╕ м╕сце, де в довге, простягнуте на пару десятк╕в к╕лометр╕в з╕ сходу на зах╕д озеро Паанаярви впадала прикордонна р╕чка Оланка. На п╕вн╕чн╕й частин╕ Пяозера було невеличке селище Заше╓к ╕, якщо рухатися в╕д нього на зах╕д, то можна вийти до озера Паанаярви, а там, йдучи вздовж нього, - прямо до кордону.

Цим шляхом ми ╕ п╕шли.

Старенька знала, що селище Заше╓к- це прикордонна зона ╕, щоб потрапити туди, потр╕бен пропуск. Вона проводила нас поглядом ╕ посп╕шила до с╕льради. Голова с╕льради зв'язався з районним в╕дд╕ленням КДБ, т╕ терм╕ново розпорядилися виставити там пости ╕ спов╕стили жител╕в Зашийка про п╕дозр╕лих при╖жджих.

Ми йшли вже к╕лька годин по розбит╕й дороз╕, як раптом почули шум мотору наближавшогося л╕совозу. Вод╕й був здивований, побачивши нас.

-З геоф╕зично╖ парт╕╖ ми, недалеко в╕д Зашийка сто╖мо, -збрехав йому Толiк.

-По ц╕й дороз╕ л╕с вивозять, а до Зашийка вам доведеться к╕лометр╕в ш╕сть самим через л╕с пробиратися, - пояснив вод╕й, вказавши на невисокий, з╕гнутий в╕д часу телеграфний стовп з простиравшимися в╕д нього углиб л╕су проводами.

-Так ╕ йд╕ть вздовж стовп╕в, -сказав в╕н, ╕ л╕совоз зник.

Я рад╕в, що ще не веч╕р, а ми вже подолали понад ста двадцяти к╕лометр╕в ╕ до кордону залишалося ще с╕мдесят.

Стежкою до Зашийка була кол╕я, провалена у моху бол╕т колесами машин, якi про╖жджали тут взимку. Неск╕нченн╕ болота з висохлими тонкими ялинками ╕ чорним ро╓м мошки супроводжували нас, поки зл╕ва не почулося мукання кор╕в ╕ наростаючий шум в╕д працюючого двигуна. Це був Заши╓к. Побоюючись потрапити на оч╕ м╕сцевим жителям, ми вир╕шили його об╕йти ╕, пройшовши трохи, опинилися на берез╕ широко╖ р╕чки. Р╕чка швидко несла сво╖ води. П╕вн╕чне блякле сонце вис╕ло над далекою синьою сопкою. Мошка кудись вся зникла, лише гул комар╕в вис╕в у пов╕тр╕. На берез╕ валялися нап╕взгнил╕ колоди в╕д л╕сосплаву. Зв'язавши ╖х недовгим шматком мотузки ╕ знятими з себе сорочками, ми змайстрували пл╕т, який ледве-ледве тримався на плаву з чотирма нашими рюкзаками. Вода в р╕чц╕ була дуже холодною. Борис, штовхаючи плот поплив першим, а ми-за ним.До берега було метр╕в дв╕ст╕ ╕, з'явися раптово човен на р╕чц╕, нас би в╕дразу виявили. Стукаючи зубами, мокр╕ ╕ зовс╕м промерзл╕, вибралися ми на берег. Це була велика галявина, оточена р╕дким л╕сом ╕ покрита кв╕тами б╕ло╖ ромашки. На щастя зникли комар╕. Розпалили швидко багаття. Б╕лий пар валив в╕д нашого наскр╕зь мокрого одягу ╕, поки варилася каша з к╕нсько╖ тушонки ╕ закипав чайник, ми встигли обсохнути ╕ з╕гр╕тися. Сит╕, ми впали на траву ╕ провалилися в тишу б╕ло╖ ноч╕.


[picture]

Заши╓к


Туман ╕ ранкова прохолода розбудили нас. Тепер першим йшов я з компасом в руц╕, за мною-Тол╕к, а за ним - брат ╕ Борис. Йти довелося недовго, метр╕в сто, як знову - р╕чка. Виявилося, що ми-на остров╕. Знову змайстрували пл╕т для рюкзак╕в ╕, допливши з ним в крижан╕й вод╕ до берега, Борис, брат ╕ я вже через к╕лька хвилин обсихали б╕ля багаття.

Тол╕к категорично в╕дмовився л╕зти в воду. В╕н знайшов дв╕ ялинки, як╕ стояли на протилежних берегах, г╕лки яких перепл╕талися над водою. Роздягнувшись до трус╕в, голосно лаючись, в╕н ляскав себе по т╕лу ╕ пов╕льно пересувався вперед через колюч╕ ялинков╕ г╕лки, нагадуючи Маугл╕. Голе т╕ло Анатол╕я швидко привернуло увагу комар╕в з усього карельського л╕су. Добравшися до середини р╕чки, в╕н повинен був зачепитися за г╕лку ялинки, яка була на ╕ншому берез╕. Рой комар╕в не залишав йому часу на роздуми. В╕н стрибнув, г╕лка не витримала .... ╕ Анатол╕й звалився в воду, розсм╕шивши нас.

Компас вив╕в на стару дорогу з високими соснами ╕ ялинами, по як╕й давно не ╖здили машини. Вона йшла прямо до кордону, але ми цього не знали, ╕ те, що в Зашийку нас чекали прикордонники ╕ попереду нас чекали "секрети", ми теж не знали.

Легкий туман розс╕явся. Яскраво св╕тило сонце. На п╕вденн╕й сторон╕ в╕д дороги проглядалося величезне Пяозеро, на горизонт╕ зливаючись з блакитним небом. Уривки ╕ржавого колючого дроту на деревах змусили нас зупинитися. Ми зайшли в л╕с ╕ виявили нап╕взруйнован╕ в╕д часу або в╕йни бл╕ндаж╕. Хто оборонявся тут? Ф╕ни в╕д червоного нашестя або радянськ╕ солдати в╕д нацист╕в?

Л╕совою дорогою йти було легко. Ми знали, що знаходимося в прикордоннiй зонi, ╕ це викликало якесь невизначено -при╓мне почуття в╕д ризику ╕ небезпеки.

-Якщо прикордонники нас зловлять, ох, дадуть вони нам, - сказав наш прикордонник у той самий момент, коли л╕с розступився ╕ ми вийшли на велику в╕дкриту галявину.

-Лягай! - раптом зашип╕в Тол╕к. Вишка! На пост нарвалися!

Мене охопив жах в╕д думки, що нас виявили.Чесно кажучи, я не бачив н╕яко╖ вишки, але поповз швидше в л╕с за Анатол╕╓м.

Т╕льки тепер з л╕су ми побачили прикордонну вишку, з не╖ добре видно було всю м╕сцев╕сть. Карта показувала, що ми знаходимося на вузькому перешийку м╕ж двох озер. З дороги сходити не хот╕лося, але ╕ншого виходу не було. Я взяв азимут за компасом на найвищу сопку, ╕ ми зайшли в л╕с, рухаючись на п╕вн╕ч в обх╕д застави ╕ невеликого озера за нею. Йшли довго через буреломи, топи ╕ кам╕ння. М╕сцями л╕с ставав чорним в╕д гудящого гнусу.

-Краще б ст╕льки ведмед╕в було, ╖м хоч в морду дати можна, - в╕дмахуючись, бурчав Борис.

Почався довгий затяжний п╕дйом. Ця була та сама сопка, над якою вчора вис╕ло сонце. Л╕с розступився, поступаючись м╕сцем г╕гантським валунам. Далеко на п╕вдн╕ впиралася в небо сопка Чувара Кумпу, озеро Паанаярви з берегами що йшли за горизонт зливалося з синьою тайгою.


[picture]

Вид з вершини сопки на прикордонну зону з Ф╕нлянд╕╖. Фото автора 2011 року.


Там була вже Ф╕нлянд╕я.

Було далеко за п╕вн╕ч, коли на сам╕й вершин╕ сопки в валунах ми розпалили багаття.Внизу, далеко в╕д нас пролет╕в прикордонний вертол╕т.

-Прикордонцiв по постам розвозить, - п╕дкидаючи г╕лки в багаття, пояснив Тол╕к.

Борис сид╕в б╕ля вогню ╕ перебирав дуже пом'ятi в його рюкзаку пачки сигарет .Брат до╖дав кашу з позбавленою смаку кониною ╕ втомлено молчал. Я пив гарячу ячм╕нну каву, прикусуючи цукром, ╕ думав про батька з мат╕р'ю, якi н╕чого не знали про наш╕ плани. В╕д думки, що ми з М╕шею ╖х б╕льше н╕коли не побачимо, ставало дуже г╕рко на душ╕, ╕ в це н╕як не хот╕лося в╕рити.

Мати все життя працювала вихователем в дитячих садках ╕ тепер, напевно, втратить роботу. Батько багато рок╕в прослужив в прикордонних в╕йськах ╕ цим дуже пишався.

[picture]

М╕й батько ╤ван П. Шатравка, прикордонник в╕йськ НКВД. Фото 1945р.


"Кордон наш - на замку! Птах, ╕ той непом╕ченим перелет╕ти його не зможе ", - говорив в╕н. "Подивимося завтра, як там птахи л╕тають", - подумав я.

Вранц╕, посн╕давши, ми загасили вогнище ╕ рушили в дорогу. До кордону залишалося йти к╕лометр╕в двадцять с╕м. Я йшов тепер по стр╕лц╕ компасу до р╕чки Оланка, до того м╕сця, де вона перетинала кордон ╕ впадала в озеро Пааноярв╕. Воно показувалося з-за л╕су ╕ було все ближче ╕ ближче. Звеликими труднощами ми перейшли ще одну глибоку бурхливу р╕чку, що складалася, схоже, з одних водоспад╕в. Для цього довелося довго по черз╕ рубати сокирою величезну ялинку. Нарешт╕, ╖╖ вершина впала на ╕нший берег, ╕ ми обережно, боячись з╕рватися в бурхливий пот╕к, перебралися через р╕чку.

[picture]

Озеро Паанаярви. Карел╕я.


З'явилася зграя сорок ╕ стала пересл╕дувати нас, перел╕таючи з дерева на дерево, голосно кричучи. Тол╕к, намагаючись виявити заховану сигнал╕зац╕ю, вийшов на добре утоптану стежку, що йшла п╕д телеграфними стовпами до кордону.

-Це стежка зв'язк╕вц╕в. Дал╕ йти не можна. Привал зробимо на берез╕ ╕ будемо чекати до завтра, коли на застав╕ зм╕ниться патруль, - сказав в╕н.

Брат з Борисом розпалювали багаття, а ми з Тол╕ком п╕шли в розв╕дку. На протилежному берез╕ озера ми добре бачили заставу, одноповерхов╕ споруди, вишку, ╕ з'явившийся човен.

-Це наряд з КСС (контрольно сл╕дово╖ смуги), на заставу везуть, ╖х новий патруль зм╕нив, - шепот╕в Толик.


## Глава 2.

Перех╕д кордону.

Рано вранц╕ я прокинувся в╕д шуму. Брат сид╕в б╕ля багаття ╕ см╕явся, слухаючи, через що Борис лаявся з Тол╕ком, найстаршим з нас, який любив, як барон Мюнхгаузен, завжди вигадувати неправдопод╕бн╕ ╕стор╕╖, дративши цим Бориса.

-Боря, я тут причому? П╕д ноги дивитися треба. Хоча це хороша прикмета, до вдач╕, - посм╕хаючись, виправдовувався Толiк.

Виявилося, що вноч╕ Анатол╕й сходив по нужд╕ далеко в╕д багаття в л╕с, вранц╕ Борис в ц╕й неосяжн╕й тайз╕ примудрився знайти те ж саме м╕сце ╕, вляпався там в дещо, тепер витирав св╕й кед, голосно бурмочучи на Анатол╕я.

Ранок ми просид╕ли в кущах б╕ля води, чекаючи, коли в╕д застави в╕д╕йде човен. Прикордонники почали обх╕д кордону. Вони повинн╕ були пройти уздовж поорано╖ смуги дванадцять к╕лометр╕в-до стику з сус╕дньою заставою - ╕ повернутися. Значить, у нас було години чотири до ╖х повернення, ╕ за цей час ми повинн╕ були встигнути проскочити. Ми рушили в дорогу, але л╕с тут був вирубаний, нас легко було пом╕тити з вишки, ╕ довелося п╕ти по стежц╕ зв'язк╕вц╕в до кордону.Скоро почали здавати наш╕ нерви.Як т╕льки почався л╕с, ми посп╕шили сховатися в ньому, але це був не л╕с, а сосновий б╕р, де людину ╕ зв╕ра видно було за сотню метр╕в. Болота, на яких в╕дсутн╕ КСС ╕ де ми повинн╕ були переходити кордон, в╕дпов╕дно до план╕в Анатол╕я, так ╖х тут не було ╕ в помин╕. Але м╕няти що-небудь було вже п╕зно, час п╕дтискав, а тут, як на зло, знову бурхлива р╕чка.

Борис обв'язав себе мотузкою ╕ першим пол╕з у воду. Глибина була трохи вище кол╕на, але сильний пот╕к води раптом збив його з н╕г ╕ потягнув вниз по кам╕нню. Насилу утримуючи мотузку, ми зупинили Бориса ╕, чипляючись за кам╕ння ╕ корч╕, в╕н зм╕г вибратися. Тепер ╕ ми швидко перебралися на ╕нший берег.Тол╕к показав нам щось рукою ╕ прошепот╕в:

-КСС, КСС, - ╕ поб╕г вперед.

У мене ╕ у брата до рюкзак╕в були прив'язан╕ чайник ╕ каструля з кришками. Поки ми б╕гли, кришки п╕дстрибували ╕ грим╕ли на весь л╕с. Зупинитися ╕ в╕дв'язати ╖х-на це потр╕бен був час. Борис б╕г поруч, накульгуючи. Я бачив, що п╕дошва його кеда в╕д╕рвалася повн╕стю. Тол╕к вирвався далеко вперед ╕ тепер метушливо рухався близько до поорано╖ на п╕ску прикордонно╖ смуги. Смуга була метр╕в ш╕сть шириною. Доторкнутися до не╖, значить залишити сл╕д, який в╕дразу пом╕тить патруль ╕ почнеться гонитва.

-Де тво╓ болото? - запитав з╕ зл╕стю у Анатол╕я Борис.

-Воно там, дал╕, - не розгубившись брехав Толiк.

-Див╕ться, не порв╕ть сигнал╕зац╕ю, - Анатол╕й вказав пальцем на ╕ншу сторону КСС.

Уздовж смуги, сантиметр╕в двадцять в╕д земл╕, поруч з╕ стежкою обходу тягся тонкий, ледь пом╕тний м╕дний др╕т. Вир╕шили йти один за одним, залишаючи глибокий сл╕д на смуз╕. Якщо сл╕д виявлять, то швидко пошлють прикордонник╕в з собаками на перехоплення з боку кордону.


[picture]

Контрольно сл╕дова смуга. КСС. Фото автора.


Проб╕гши сотню метр╕в, я викинув в л╕с рюкзак ╕з дзв╕нким чайником, Борис ╕ брат зробили теж саме.

Анатол╕й, задихаючись сказав, що в╕н не може кинути рюкзак, бо там лежать вс╕ його документи ╕ додав:

-Прикордонникам дозволя╓ться стр╕ляти в тих,хто б╕жить до кордону.

Ц╕ слова так мене п╕дстьобнули, що спортивний Борис ╕ брат разом з Анатол╕╓м швидко почали в╕дставати. Я тримав компас ╕ мчав на зах╕д по б╕лому моху соснового бору. Мен╕ здавалося, що я б╕жу по добре доглянутому м╕ському парку, якому нема╓ к╕нця. Раптом цей л╕с зак╕нчився ╕ попереду з'явився широкий, метр╕в в ш╕стдесят вирубок. По його середин╕ йшла добре укочена грунтова дорога ╕, не пом╕тивши н╕чого п╕дозр╕лого, я швидко переб╕г ╖╖.

-Де ж ця межа? - запитував я себе.

Я б╕г ще довго, метр╕в п'ятсот, поки не опинився на п╕щаному берез╕ каламутно╖ р╕чки.

Це була Оланка. Т╕льки тепер я побачив б╕ля себе прикордонний стовп з червоно - зеленими смугами ╕ гербом Радянського Союзу ╕ Ф╕нський з синьо-б╕лими смужками на ╕ншому берез╕ р╕чки.

[picture]

Ф╕нсько-Рос╕йський кордон ╕ прикордонна р╕чка Олонка. Фото автора.


З цього м╕сця, в╕д цього стовпа, обличчям на сх╕д починалася ця жахлива кра╖на-кра╖на божев╕лля, ╕д╕отизму ╕ рабства. Мен╕ захот╕лося щось зробити, сказати ╖й на прощання, ╕ я став поливати червоно-зелений стовп тепер вже сво╓ю ячм╕нною кавою. П╕дб╕г брат ╕ в╕дразу п╕рнув в Оланку, а ми всi -за ним. Тол╕к штовхав св╕й рюкзак, ╕ сильний пот╕к води тягнув його в сторону радянсько╖ застави.

-Допоможи, тону! - заволав Анатол╕й.

Я п╕рнув, зачепив його рюкзак, ╕ ми вдало вибралися на берег.

- Швидше в л╕с, якщо вони нас побачать, то ╕ в Ф╕нлянд╕╖ д╕стануть, - перше, що в╕н м╕г сказати.

Ми перел╕зли через паркан, збитий ф╕нами з тонких стовбур╕в дерев, ╕ продовжили св╕й шлях на зах╕д, до Швец╕╖.

Ми знали, що у Ф╕нлянд╕╖ був п╕дписаний догов╕р з Радянським Союзом про видачу тих, хто перейде кордон. Нам треба було пройти л╕сами через Ф╕нлянд╕ю до шведського кордону трохи б╕льше 280 км.


## Глава 3.

Тривога на кордон╕.

На Пааноярвскiй застав╕ били на сполох. На КСС виявили сл╕д ╕ трохи п╕зн╕ше три рюкзака. Це сталося через сорок хвилин п╕сля того, як ми зв╕дти п╕шли. Пошуков╕ групи на джипах з собаками мчали вздовж прикордонних стовбiв.

В ц╕ дн╕ додатковий наряд був вид╕лений для обходу кордону.

[picture]

15-я паанаярв╕нская прикордонна застава 101 загону. Карел╕я.


Ось як описують под╕╖ тих дн╕в прикордонники 15-о╖ Паанаярвсько╖ застави.

"Фортуна 11 липня 1974 року була явно на боц╕ брат╕в Шатравка з компан╕╓ю. Вони все розрахували, аж до часу перетину кордону. ╢дину помилку яку вони зробили, це залишили сл╕ди на КСС. У цей день на правому фланз╕ 15-╖ застави перебувало к╕лька робочих груп по 8-10 чоловiк з повним бо╓комплектом. Таке бувало вкрай р╕дко. У раз╕ спрацювання "кристала" (назва системи сигнал╕зац╕╖) вони повинн╕ були закривати кордон. Але спрацювання не було.

КСС, яке було подолано порушниками, перебувало всього в дек╕лькох сотнях метр╕в в╕д наряду, який завжди оновлюв КСС лопатами ╕ плугом з конем. Порушники могли б об╕йти КСС оп╕вноч╕, де воно зак╕нчувалося, але там би вони могли нарватися на виставлен╕ пости. ╤ взагал╕, на так╕й маленьк╕й д╕лянц╕ пройти непом╕ченими -велике вез╕ння. Особливо тут на рубеж╕ стикування 15-о╖ ╕ 14- о╖ застав. Пройшли вони в ╓дин╕й точц╕, яку не видно з вишки ╕ де був наряд. Порушники перейшли зорану смугу / спиною вперед /, сл╕д -в- сл╕д . Вс╕ "кристали" вони виявили ╕ переступили, тому було припущення, що цю групу пров╕в той,хто зна╓ цю д╕лянку .

Десь в район╕ 13-14 годин наряд з собакою Д╕к мусив ╕ти на л╕вий фланг, але помилково п╕шов на правий. Наряд з Д╕ком повернули вже недалеко в╕д переправи. Якби не ця помилка, цей наряд у КСС м╕г би виявитися в один час з порушниками. Д╕к був дуже злою собакою, добре працював по сл╕ду ╕ затриманню. В╕н не заспоко╖вся б, поки не уклав вс╕х на землю. ╢диний порятунок-лежати ╕ не ворушитися. Д╕к був надто агресивний. Так╕ собаки складно п╕ддаються дресируванню. В╕д нього страждав нав╕ть сам ╕нструктор Палтус╕в. А на кожен фланг щодоби ходило по 4-5 наряд╕в ╕з собаками.

Сл╕ди виявив перший же наряд, але було вже п╕зно. Собака Д╕к з Гример╕в (назва застави) сл╕д не взяла. Перев╕рка на пильн╕сть виключалася, так як на застав╕ таких кед н╕ у кого не було.Сл╕ди були накрит╕ ╕ взят╕ п╕д охорону.

╢диний бо╓здатний собака Мухтар був в цей час на л╕вому фланз╕, тому ╕нструктор 14-╖ застави Кареп╕н над сл╕дом працював з ним. В╕д прикордонного стовпа сл╕ди йшли в р╕чку. Кареп╕н впевнено заявив, що порушник╕в було четверо, але начальник застави Журавльов вир╕шив ╕накше, приймаючи до уваги три знайдених рюкзака, за що вс╕ шишки пов╕сили на нього, хоча вс╕ д╕╖ його були визнан╕ в╕рними. В╕н отримав догану в╕д начальника прикордонних в╕йськ Матросова. 14 липня Матросов прийняв чотирьох переб╕жчик╕в в╕д ф╕нсько╖ влади.


[picture]

Прикордонник на сторожовий вишц╕ 15 -о╖ застави Паанаярви 1974 р╕к.


Ну, а дал╕ почалося. Зак╕нчилося "Свято бананово╖ республ╕ки". (Так прикордонники жартома називали свою заставу). Кого т╕льки не було там..... Був нав╕ть начальник прикордонних в╕йськ Матросов. До цього не було такого н╕коли в ус╕х прикордонних заставах. ╤нструктора та старшого наряду 15- о╖ прикордонно╖ застави Корсуна посадили в д╕сбат. В╕н не пом╕тив з╕ сво╖м нарядом сл╕ди на пооран╕й смуз╕. Один майор заявив, що 3-тя комендатура п╕сля цього прориву ще рок╕в 30 не в╕дми╓ться.

Собака вивела радянських прикордонник╕в до р╕чки, обнюхала радянський прикордонний стовп, ╖й не сподобався незнайомий запах, адже це ╖╖ територ╕я. У б╕нокль, на ф╕нськ╕й стежц╕ п╕д прикордонним стовпом, добре було видно кинуту порожню пачку в╕д цигарок"Тулук╕в" ╕ п╕дошву ,що в╕двалилася в╕д кеда Бориса.Начальнику застави Журавльову допов╕ли, що виявлено ще три рюкзака. В╕н негайно пов╕домив вищестоящому начальству, що Державний кордон перейшло три чoлов╕кa.Це був наймасов╕ший перех╕д на радянсько-ф╕нському кордон╕ з 1945 року.

М╕н╕стерство Закордонних справ Радянського Союзу звернулося до уряду Ф╕нлянд╕╖ з проханням затримати ╕ видати порушник╕в кордону на п╕дстав╕ п╕дписаного договору. При недотриманн╕ ф╕нською стороною договору, Радянський Союз був готовий сам затримати вт╕кач╕в.

Президент Ф╕нлянд╕╖ Урхо Кекконен в╕ддав наказ прикордонним п╕дрозд╕лам про затримання порушник╕в. У пов╕тря негайно були п╕днят╕ вертольоти, ╕ десятки пошукових наряд╕в ╕з собаками кинулися розшукувати нас. Ф╕нська преса пов╕домила про те, що трапилося. Ставлення жител╕в Ф╕нлянд╕╖ до того, що в╕дбувалося було р╕зним. Одн╕ - т╕, хто знав який небезпечний Радянський Союз, - боячись втратити незалежн╕сть кра╖ни через якихось рос╕йських переб╕жчик╕в кордону, встали на сторону президента ,╕нш╕ виступали проти видач╕ нас Радам.

[picture]

Маршрут переходу: в╕д станц╕╖ Лоухи до п. Кестенга автобусом (1). Пот╕м на п╕вн╕ч л╕совозом не до╖жджаючи до р╕чки Кума в район╕ Зашийки (2). Перепливли р╕чку Кума у Зашийки (3).

[picture]

Дал╕ йшли на зах╕д, де в перешийку побачили погранвишку (4). Об╕йшли ╖╖ на п╕вн╕ч (5). П╕днялися на сопку (6).Д╕йшли до берега озера Паанаярви ╕ добу перебували навпроти застави N15 (7). Перейшли КСП ╕ перепливли прикордонну р╕чку Оланку (8).

В 10км в╕д кордону було затримано ф╕нським пошуковим нарядом (9).

Через тридцять ш╕сть рок╕в в 2010 р. я абсолютно випадково знайду вебсайт Рос╕йських прикордонник╕в (http://www.pogranec.ru/showthread.php?t=18582&page=15) ╕ почну з ними листування.

У ╖х переказах про наш перех╕д кордону багато вимислу.Вони пишуть про те, що ми були наркоманами ╕ тягли на соб╕ знесиленого М╕шу.

Я написав ╖м як все було насправд╕, спод╕ваючись, що розпад Радянського Союзу, нов╕ кордони ╕ проржав╕ла зал╕зна зав╕са давно зм╕нили ╖х мислення у нин╕шн╕й Рос╕╖, але, читаючи ╖хн╕ листи, я був вражений як вони оц╕нювали под╕╖, висловлювалися ╕ коментували. Деяк╕ з них звучать як закодован╕ зомб╕ ╕ вс╕ ц╕ роки вони чекали мою появу, щоб висловити все, про що вони шкодують, що не вдалося ╖м зробити тод╕, коли вони упустили нас як порушник╕в кордону.

Я збер╕г ц╕ листи, не зм╕нюючи тексту, ╕ надаю ╖х на ваш суд:

"Шкода, що в вл╕тку 1974 року щось там не зрослося на застав╕, а так бути б вам застреленими при спроб╕ переходу Державного кордону СРСР, не пошкодував би ан╕трохи. Погано, що вас не в╕длупцювали, хоча треба було застрелити за хамську повед╕нку. -д╕литься 48 -р╕чний прикордонник Шустин з м. Володимира. "

"Життя вдалось? Н╕чого? Як з сов╕стю, не торка╓, що за рахунок доль ╕нших? Нам по 18-20 було! Запиту╓ мене москвич п╕д псевдон╕мом Залегг, що служив на цьому кордон╕ в 1976 р. Це у нього (них) ностальг╕я, а дол╕ переломали- це точно! Особисто знайомий! Братики! дозвольте маленьку репл╕ку! Нав╕ть через багато рок╕в не завжди доречно розкривати особливост╕ та методи охорони держкордону. Адже нас можуть читати ╕ так╕ пасажири, або потенц╕йн╕ пасажири, яких ми закрили. Так, часи зм╕нилися, але кордон залишився !!!. "

"Попереджений -значить озбро╓ний! Пише 43- р╕чний житель Санкт-Петербурга. Просто не дивлячись на те, що його вигнали з форуму, "пасажир" ломиться сюди ... вже припинен╕ к╕лька спроб проникнення, думаю, що в╕н ще буде намагатися. Так що пильну╓мо!

Перше. Цей нездоровий "пан" сам повидаляв сво╖ пости, цього разу. Друге -це те, що ми прикордонники, а нас вчили на провокац╕╖ не п╕ддаватися. ╤ пот╕м, чого ображатися на нездорове чоло, в╕н багато рок╕в пров╕в на примусовому л╕куванн╕ в дурц╕.

"Я щось не зрозум╕в про вашу в╕льну Америку -пише мен╕ 55 -р╕чний прикордонник з Мурманська на пр╕звисько Сплавщ╕к.- Де ще до 50-х рок╕в неграм не скр╕зь можна було бути. Досить аг╕тац╕ю тут развод╕ти.Що у вас там такого доброго? Ти ось п╕днявся так ╕ рад╕й, а ваш╕ прийомн╕ батьки наших д╕тей вбивають, що не так? Нав╕що брали з наших д╕тбудинк╕в? Товст╕ американц╕, яких в л╕так не пускають? Свобода. Це т╕льки в к╕но негр та б╕лий напарниками працюють. Школяр╕ в ваших школах сво╖х же розстр╕люють. Свобода. Кожна держава розвива╓ться за сво╖м ╕сторичним шляхом ╕ не треба з╕ сво╖м статутом у чужий монастир. Якщо там так добре, чого сюди прийшов? (на сайт прикордонник╕в)..похвалитися як там тоб╕ добре живеться,так ╕ живи соб╕, та рад╕й ".

"Мочи пендосов! (Американц╕в). Пропону╓ 41 -р╕чний колишн╕й прикордонник з ╕м'ям Бос Аляски "

"Держава почина╓ться з кордону, який окреслю╓ меж╕ поширення державного суверен╕тету, а одн╕╓ю з найважлив╕ших функц╕й держави ╓ забезпечення недоторканност╕ територ╕╖ кра╖ни, ╖╖ рубеж╕в. Не варто прикриватися гучними словами, тому що ви ╓ порушники кордону, злочинц╕ ╕ по сут╕ н╕чим не в╕др╕зня╓теся в╕д бандит╕в, граб╕жник╕в ╕ вбивць, як╕ плюють на закони держави. ╤ не важливо як╕ спонукання вами рухали: скуштувати пов╕тря свободи, сховатися в╕д ал╕мент╕в або ╕нше, - пише прикордонник Енд╕ з ╢катеринбурга призову 1975 року. "

"Так! отримати посилку з дому - це свято душ╕ !!! -пише Залегг. Братик м╕й молодший, царство йому на неб╕, зробив до дня мого народження геро╖чний поступок- до╖хав до Алакуртт╕ (в╕рн╕ше його зняв наряд ╕ прив╕з в заг╕н як порушника). Добре в наряд╕ був той, хто мене знав по сержантськ╕й школ╕. Нам з Андр╕╓м дали т╕льки поговорити по телефону, а в╕з Андрюха посилку: сигарети, цукерки, каву ╕ (о Боже!) мандарини !!! ... ╕ ця посилка пот╕м прийшла з поштовою машиною. Все було чудово, т╕льки мандарини перетворилися в б╕льярдн╕ кул╕ - замерзли на все життя. Ми ╖х звичайно намагалися реан╕мувати АЛЕ !!!. "

Але, для Енд╕ порушення закону його братом , який прон╕с нелегально в прикордонну зону мандарини, на в╕дм╕ну в╕д нас, не бажаючих жити в ц╕й кра╖н╕, Енд╕ не вважа╓ злочином.

"Дааа ... Справи. Хтось просив детально про прорив на 15-╕й застав╕ в 1974 роц╕. А я ще ц╕кавився про подальшу долю ц╕╓╖ "четв╕рки". Ось вам ╕ розпов╕дь, розпов╕дь в╕д першо╖ особи. Адже це ╓ прямий учасник тих под╕й-Олександр Шатравка, дом╕гся сво╓╖ мр╕╖. Який т╕сний св╕т! ╤ як зближу╓ нас ╕нтернет.

Хочу його т╕льки поправити, що переб╕жчик╕в було визначено не за к╕льк╕стю рюкзак╕в, а по сл╕дах на п╕ску б╕ля прикордонно╖ р╕чки.Те, що вони вже в Ф╕нлянд╕╖, - виявив Кареп╕н з Мухтаром, а рюкзаки збирали вже пот╕м, коли "працювали" зворотний сл╕д "- згаду╓ колишн╕й прикордонник п╕д ╕м'ям Сафронов.

"Так намудрували наш╕ правител╕, з нашою кра╖ною", -д╕литься сво╖ми враженнями 31-р╕чний колишн╕й прикордонник з Курська. "Наламали багато дров ╕ доль. Однак були ╕ зараз ╓ люди, як╕ у важк╕ часи, не дивлячись на св╕й статус, ставали на захист сво╓╖ Батьк╕вщини (Батьк╕вщина-це н╕ Стал╕н, н╕ ╢льцин). Батьк╕вщину як мати, не вибирають,але як кажуть, кожному сво╓. "

"-Це стосу╓ться обговорення роздрук╕вки якого -то" Яшки "(порушник кордону), який десь колись перейшов кордон за переконаннями,-пише зараз начальник карного розшуку Скала Ярослав:

Бог з ним, ск╕льки рок╕в минуло. Що за ╕стерика? Як мен╕ казали наш╕ зеки (пот╕м) "начальник, твоя справа-нас ловити, а наша справа -красти".

При цьому обидв╕ сторони дотримувалися правил, ╕ без в╕дморозк╕в, оск╕льки ╕ бандити ╕ менти ╖х ненавид╕ли за непередбачуван╕сть. "Менти" таких здавали бандитам, а т╕ ╖х "мочили".Ось ╕ тут.

Ймов╕рно хтось проспав або проглед╕в сл╕ди переходу кордону, а ви в зл╕сну ╕стерику. Для того ╕ ╕снують ПВ, щоб запоб╕гати порушенням кордону.Були б вс╕ законослухнян╕, на хрена прикордонники?

Що стосу╓ться "Яшки".Влаштувалася людина в житт╕, удач╕ йому. Зум╕в перехитрити прикордонник╕в.Ви не замислювалися, що наряд проспав, чи взагал╕ не п╕шов на фланг, а зал╕г на розвилц╕, тобто старший наряду (Корсун) взагал╕ "шакал", (Бог йому суддя, оск╕льки не виявив порушення кордону) то старший ╕ отримав за сво╖ми "заслугами".Я до "Яшок" притенз╕й не маю.

Нес╕ть службу як сл╕д, ╕ не хр╕н "верещати" вибачте за таке слово, що хтось кордон перетнув.

Оск╕льки бачив, як частина "козл╕в" з мого призову 72р. (вибачте за груб╕сть) службу несе. Це якийсь кошмар.

Писав про це ран╕ше, коли при перев╕рц╕ в серпн╕ 1974р. замначкомендатури знайшов наряд у свята святих, на п╕дступах до застави, де в╕дпочивають по служб╕, спить глибоким сном весь наряд (а на застав╕ ми дивилися ф╕льм до 23-х годин.) ╤ це в 1972 роц╕. Що можу сказати - покидьки. Уявляю, (дай Бог, що може помиляюся) що зараз твориться.

## Глава 4.

Повернення в Куусамо.

США. Штат Мен. 2005 р╕к.

Дев╕д Саттер - американський журнал╕ст, кореспондент "Файненшл таймс" з 1976 по 1982р. в Москв╕, з яким я був знайомий з 1979 року, використовуючи сюжет одн╕╓╖ з написаних ним книг, почав працювати над створенням документального ф╕льму про людей ╕ под╕╖ тих рок╕в. Телефонний дзв╕нок Дев╕да застав мене в мо╓му дом╕ на берез╕ красивого озера, де я з ╤ринкою, мо╓ю дружиною, живу зараз в п╕вн╕чному штат╕ Мен, далеко в╕д великих ╕ шумних м╕ст.

[picture]

Дев╕д Саттер у нас в гостях в штат╕ Мен.

Дзв╕нок Дев╕да з пропозиц╕╓ю почати зйомки ф╕льму про наш перех╕д кордону в Ф╕нлянд╕╖ не змусив мене довго думати. Я т╕льки м╕г мр╕яти, щоб знову побачити незабутн╕ Карельск╕ озера, л╕си ╕ ту Ф╕нлянд╕ю, яку я бачив лише з тюремно╖ камери.

К╕нозн╕мальна група повинна була зустр╕ти мене в аеропорту Хельс╕нк╕.

Замовили квитки Нью-Йорк - Хельс╕нк╕. Вил╕т 30 вересня. За добу зателефонували п╕дтвердити вил╕т ╕ були дуже здивован╕, д╕знавшись, що такого рейсу взагал╕ нема╓. Наш нью-йоркський агент в це пов╕рити не могла, сама ж квиток замовляла ╕ швидко переоформила вил╕т на Хельс╕нк╕ з пересадкою в Швец╕╖, в Стокгольм╕.

-Бачиш, - см╕ючись сказала ╤ра, - ти ж мр╕яв втекти до Америки через Швец╕ю.

В╕д Стокгольму до Хельс╕нк╕ менше години льоту. Ранок. В аеропорту Хельс╕нк╕ малолюдно. Оголосили посадку на Куусамо, м╕стечко б╕ля Полярного кола, в 700 км в╕д Хельс╕нк╕. З Куусамо повинн╕ були починатися зйомки ф╕льму. Зн╕мальна група з'явилася в останн╕ хвилини перед вильотом ╕, прив╕тавши один одного, вс╕ посп╕шили зайняти м╕сця в л╕таку.

К╕нооператор Нугзар Нозадзе щойно прилет╕в з Груз╕╖, звукооператор Макс - з Н╕меччини, продюсери, - Ольга К╕нська ╕ Андр╕й Некрасов - з Санкт-Петербурга.

У Куусамо ми перес╕ли в м╕н╕-вен, отриманий напрокат, ╕ попрямували до готелю "Сокос". Стояла небувала для цих м╕сць тепла ос╕нь з ще не опалим жовтим листям. Я в╕в машину ╕ вп╕знавав знайом╕ мен╕ м╕сця.

У готел╕ д╕вчина-ре╓стратор говорила по - рос╕йськи ╕ видала Ольз╕ ключ╕ в╕д наших номер╕в.

-Саша, залиши сво╖ реч╕ ╕ в╕дразу виходь, зараз рано темн╕╓, а нам потр╕бно багато в╕дзняти, - простягнувши мен╕ ключ, сказала посм╕хаючись Ольга.

У номер╕ було затишно ╕ тепло. Мою увагу в╕дразу привернув телев╕зор. В╕н був включений, ╕ на екран╕ ряб╕ли с╕ро-зелен╕ точки з написом по-англ╕йськи:

"Miсhail Shatravka! Welcome to Kuusamo! "

Михайла вже не було 17рок╕в, в╕н помер взимку 1988 року.

"Напевно, це Ольга вир╕шила так прив╕тати мене ╕ замовила такий сервис, але посп╕хом переплутала ╕м'я", - подумав я.

## Глава 5.

Непоправна помилка

11 липня, 1974 р.

Ф╕нський л╕с був вирубаний ╕, немов на сов╕сть, ╕деально заметений. На земл╕ не видно н╕яких сл╕д╕в в╕д техн╕ки.Бор╕с плентався останн╕м, в╕н залишився без взуття, на його ногах були одягнен╕ в╕др╕зан╕ в╕д мого пальто рукава, перев'язан╕ мотузкою. Ми боялися дивитися на нього, тому що неможливо було стримувати см╕х, а це сильно його злило. Вс╕ розум╕ли, що так ми до Швец╕╖ не д╕йдемо, потр╕бно терм╕ново щось придумати. Вдалин╕ маячила висока самотня на весь л╕с сопка, позаду далеко залишилася межа. Б╕ла н╕ч була схожа б╕льше на похмурий холодний день. Л╕сов╕ вирубки зм╕нювалися заливними, з високою травою луками, серед яких ми побачили озеро. На берез╕ озера стояв темно-жовтого кольору будинок, старий сарай ╕ маленька, б╕ля само╖ води, рублена банька, б╕ля яко╖ паслися два оленя.

-Давайте п╕демо зв╕дси, - прошепот╕в Мишко.

Анатол╕й погодився, а Борис, сидячи на трав╕, мовчки перев'язував на ногах мокр╕ рукави в╕д пальто .

-Потр╕бно Борису взуття знайти. Як нам бути? - запитав я.

Вир╕шили перев╕рити, чи ╓ хто-небудь в будинку. П╕д╕йшовши ближче, ми побачили, що шибки у в╕кнах вибито ╕ на дверях нема╓ замка. Всередин╕ будинку було к╕лька к╕мнат з двоярусними л╕жками, велика ╖дальня, на стол╕ яко╖ лежав добре накачаний гумовий човен.

-Тут, напевно, л╕соруби жили, - сказав Тол╕к, перев╕ряючи шафки на кухн╕.

Вс╕ сво╖ продукти з рюкзаками ми кинули на кордон╕, а в останньому рюкзаку Тол╕ка лежало т╕льки к╕лька пачок маргарину ╕ розмокш╕ упаковки "Сн╕данку туриста". Тол╕к знайшов на полицях трохи цукру, кави ╕ яко╖сь крупи. Борис облазив сарай ╕ горище ╕ був щасливий, знайшовши два старих д╕рявих гумових чобота. В╕н в╕др╕зав рван╕ халяви так криво ╕ погано, як м╕г т╕льки зробити Борис, ╕ тепер над╕в ц╕ обрубки на сво╖ бос╕ ноги.

У будинку було повно комар╕в,╕ ми перебралися в баньку. Тут була п╕ч з приготованими дровами, маленький столик б╕ля в╕кна ╕ широк╕ в два яруси полиц╕. На стол╕ стояв чайник з╕ старою почорн╕лою в╕д часу кавовою гущею.

За в╕кном било видно як билася др╕бна озерна хвиля. Розтопили п╕ч. Дуже хот╕лося ╖сти.Ми були дуже втомлен╕. Випили кави. Виходити з баньки в гудящу в╕д комар╕в сиру прохолоду н╕кому не хот╕лося. Тепло, як сильне снод╕йне, огорнуло нас. Борис ╕ брат, схоже, вже спали.

-Нам, головне, на дорогах ╕ в л╕с╕ на оч╕ н╕кому не потрапляти. Ми п╕шли з прикордонзони, тепер справа за пол╕ц╕╓ю, - нав╕що-то мен╕ сказав Тол╕к.

В╕н, напевно, як ╕ вс╕ ми, намагався себе переконати, що нам зараз н╕чого не загрожу╓.

## Глава 6

Ф╕нськи прикордонники

Прокинулися ми вс╕ в╕д шуму гвинт╕в пролет╕вшого низько вертольоту.

- Та це пожежники, л╕с перев╕ряють, - сонно пробурчав Тол╕к.

Раптово в╕дчинилися двер╕, ╕ в баньку ввалився ф╕нський прикордонник з собакою. В╕н сказав щось по-ф╕нськи ╕, пробувши з нами к╕лька секунд, вийшов. Сонлив╕сть одразу злет╕ла. Кр╕зь в╕кно ми побачили б╕ля будинку к╕лька прикордонник╕в, що сид╕ли на трав╕ ╕ про щось перемовлялися.

- П-р-и-╖-х-а-л-и, - протягом сказав Мишко. - Я ж казав не потр╕бно було сюди заходити.

- Пожежники, - посм╕хнувся Борис.

- Давайте схова╓мо вс╕ документи ╕ скажемо ╖м, що ми - канадськ╕ туристи укра╖нського походження, - запропонував я.

Тол╕к швидко п╕дняв дошку в п╕длоз╕, ╕ ми склали туди вс╕ документи. Це була наша найб╕льша помилка. Документи потр╕бно було не сховати, а спалити.

Старшина ф╕нського пошукового наряду Антт╕ Лейво, чия собака знайшла нас, був збентежений. В╕н допов╕в по рац╕╖ сво╓му начальству, що виявив чотирьох молодих людей, одягнених у джинси, дво╓ з них з довгим волоссям ╕ вс╕ четверо схож╕ на н╕мецьких турист╕в. В╕н знав, що Ради пов╕домили про перех╕д кордону трьох ос╕б, Ради помилитися не можуть. Прикордонники встали, збираючись йти. Антт╕ повернувся до лазн╕ . В╕вчарка в╕дчула документи п╕д п╕длогою ╕ зашкребла лапою ...

[picture]

Антт╕ Лейво ╕ його пошукова в╕вчарка Паж╕. 1974 р.Фото А. Лейво.

Антт╕ викликав вертол╕т. Його заг╕н сид╕в на трав╕ в оч╕куванн╕ наказу. Прикордонники курили.

- П╕демо, покурити попросимо, - побачивши димок, рвонув до виходу Борис.

Ми вийшли з лазн╕ ╕ попрямували до них. Вони продовжували перемовлятися, не звертаючи на нас н╕яко╖ уваги. П╕днявся з м╕сця т╕льки Антт╕ Лейво, а за ним-його в╕рний пес Паж╕. Антт╕ перев╕рив чи ╓ у нас зброя. У мене з кишен╕ вийняв складаного ножа ╕ , подивившись на мене, повернув його. Ми с╕ли поруч ╕, зм╕шуючи рос╕йськ╕, н╕мецьк╕ та англ╕йськ╕ слова, намагалися говорити. Борис ╕ Тол╕к курили. Антт╕ вийняв карту ╕ став показувати св╕й шлях в╕д кордону, на п╕дтвердження показавши нам все ще мокру порожню пачку в╕д сигарет ╕ п╕дошву в╕д кеда Бориса, кинут╕ п╕д ф╕нським прикордонним стовпом.

- Куди п╕демо тепер? - запитували ми.

- Два к╕лометр дорога, - пов╕льно, вибираючи слова, в╕дпов╕в один з них ╕ показав на карт╕ Куусамо.

- You send us back to Russia? - запитав я прикордонник╕в.

- Ya, Ya, - закивали вони .

- Three years in prison, - показав у б╕к Рос╕╖ Борис. Вони н╕чого не в╕дпов╕дали, т╕льки хитали головами, даючи зрозум╕ти, що поган╕ ваш╕ справи, хлопц╕.

У цей час п╕длет╕в маленький вертол╕т-бабка. Здоровий ф╕н в ковбойському капелюс╕ вистрибнув з нього, косо глянув на нас, взяв у Антт╕ наш╕ документи ╕ зник у пов╕тр╕. Прикордонники - нуль уваги, як н╕би у них под╕бне трапля╓ться щодня. П╕д╕йшли ще к╕лька пошукових груп ╕ ми рушили в дорогу.

Тепер першим з компасом йшов Антт╕, за ним розтягнувся ланцюжок метр╕в на сто, десь в к╕нц╕ тягнувся Борис в сво╖х нових обрубках ╕ з ним поруч йшли ф╕ни. Собаку в╕дпустили, ╕ вона разом з довгим пов╕дком носилася де хот╕ла. Вона зовс╕м не була злою ╕ готова була йти з тими, хто ╖╖ буде гладити. Моросив др╕бний противний дощ. Ноги по кол╕на провалювалися в заболочений грунт. Ф╕нам було легше, вони були в плащах ╕ гумових чоботях. Йшли довго, поки не вийшли на порожню дорогу. З-за повороту ви╖хала ц╕ла колона машин ╕ зупинилася б╕ля нас.

Собака, не звертаючи уваги на окрики Антт╕, помчала до м╕н╕-вену ╕ стрибнула всередину. Вона в╕дм╕нно впоралася з╕ сво╓ю роботою. Уряд Ф╕нлянд╕╖ нагородить Антт╕ Лейва ╕ собаку великим кубком, який буде стояти в його будинку в Куусамо на самому видному м╕сц╕.

Я опинився з прикордонниками, братом ╕ собакою в одному вен╕; машини з Борисом ╕ Тол╕ком ╖хали за нами. З л╕су виходили польов╕ дороги ╕ поруч з ними стояли невисок╕ помости з б╕донами молока. П╕д'╖жджала вантаж╕вка, забирала молоко, залишаючи порожн╕ б╕дони, як╕ пот╕м забирали фермери. Б╕дони з молоком мене просто вразили.

"Треба ж, н╕хто ╖х не краде. Та не злови нас ф╕ни, вже точно на цьому молоц╕ д╕йшли б ми до Швец╕╖ ", - з жалем думав я.

Мигот╕ли доглянут╕ будинки з р╕знокольоровими машинами, як╕ стояли у дворах. Наша дорога була без ╓дино╖ вибо╖ни з яскраво-жовтою розм╕ткою по середин╕. Я таких дор╕г н╕коли не бачив в Радянському Союз╕.

Дорожн╕й покажчик у самотньо╖ сопки показав, що це селище Руки, популярне м╕сце г╕рськолижник╕в, а дал╕ - м╕сто Куусамо ╕ машини в'╖хали в ворота погранчаст╕. Висок╕ берези прикрашали дв╕р. На сходинках двоповерхово╖ буд╕вл╕ сид╕ли прикордонники, поруч гралися маленьк╕ д╕ти. Нас провели на другий поверх, розм╕стивши по одному в к╕мнатах з акуратно застеленими л╕жками. У нап╕вв╕дкритих дверях посадили вартових.

Промоклий наскр╕зь я л╕г на л╕жко ╕ заснув. Хтось мене штовхав. Це був вартовий, який жестом показував, що я повинен йди за ним. В одноповерхов╕й буд╕вл╕ знаходилася ╖дальня. У просторому зал╕ стояли столи, накрит╕ б╕лосн╕жними скатертинами. Посередин╕ був великий довгий ст╕л ╕з стоявшим на ньому чистим посудом, з нар╕заним хл╕бом ╕ булками р╕зних вид╕в, пакетами з маслом ╕ молоком, яйцями ╕ рожевим морозивом.

У великих порцелянових з красивими в╕зерунками посудинах були як╕сь страви. Симпатична д╕вчина-оф╕ц╕антка весь час приносила з кухн╕ ╖жу. Прикордонники п╕дходили до столу, ╕ кожен сам брав те, що йому подоба╓ться. Деяк╕, як д╕ти, ╖ли т╕льки одне морозиво.

Ми с╕ли за один ст╕л. Прийшов оф╕цер, покликав мого брата ╕ п╕д╕йшов разом з ним до порцеляново╖ чаш╕ .В╕н наповнив його тар╕лку смачним супом з ковбасою, жестом показуючи нам, щоб ми зробили те ж саме. Тол╕ку скромност╕ не позичати. В╕н взяв ополоник ╕ наповнив свою тар╕лку так, що вона стала схожа на самотню сопку в л╕с╕, що складалася з одн╕╓╖ ковбаси ╕ картопл╕.

- Ну, ти й нахаба, - бурчав на нього Борис.

Оф╕цер запропонував нам взяти добавки, але, не знаю чому, все ще сильно голодн╕ ми в╕дмовилися. Тол╕к здивовано глянув на нас ╕ теж замахав руками, мовляв, вистачить. Тод╕ оф╕цер сам поставив нам на ст╕л яйця, молоко ╕ вазу з полуничним морозивом. Прикордонники заходили до ╖дальн╕ ╕ виходили, ╕ на нас н╕хто не звертав уваги, н╕би ми сид╕ли в м╕ському кафе.

## Глава 7

На свобод╕ за гратами

12 липня 1974 року. Сонце низько котилося по горизонту. Машини зупинилися б╕ля буд╕вл╕ з╕ скла ╕ бетону. Високий на зр╕ст молодий ф╕н з довгим рудим волоссям ╕ з такою ж бородою робив прибирання всередин╕ прим╕щення. В╕н був одягнений в тен╕ску ╕ зовс╕м незвичн╕ для нас шорти. ╤нший - л╕тн╕й - перев╕рив наш╕ кишен╕, забрав все з них, змусив зняти ремен╕, вийняти шнурки з взуття ╕ пот╕м розв╕в нас по камерах. Камер було десять-дванадцять, ╕ вс╕ були порожн╕ми, т╕льки ми займали чотири. В╕кно мо╓╖ камери виходило на м╕ську вулицю з невисокими двоповерховими будинками ╕ неоновими вив╕сками на них.

[picture]

Буд╕вля пол╕ц╕╖ в Куусамо ╕ в╕кна камер. Фото автора.

Р╕дко про╖жджали машини. Парочки закоханих, одягнен╕ в р╕знобарвн╕ куртки ╕ штани, ╕нод╕ виходили з м╕сцевого бару. Рудобородий ф╕н зак╕нчив прибирання. Загрим╕ли замки в коридор╕.

Вранц╕ я прокинувся в╕д звуку в╕дкривавшегося замку. Двер╕ в╕дчинилися ╕ бородатий ф╕н з великом плетеним кошиком в руц╕ п╕д╕йшов до столика. В╕н акуратно почав виставляти на ст╕л пакетики з молоком ╕ маслом, пот╕м налив кави в малесеньку чашечку, що стояла на такому ж маленькому блюдц╕, ╕ н╕чого не сказавши, вийшов, замкнувши двер╕ на замок.

Я випив каву ╕ сид╕в на л╕жку в одних плавках. Знову в╕дчинилися двер╕, ╕ рудобородий махнув мен╕ рукою: виходь! Я почав одягати штани, але ф╕н знову замахав руками, мовляв йди так.

У велик╕й св╕тл╕й к╕мнат╕ з╕ стосом папок, що лежали на стол╕, мене зустр╕в худорлявий, невисокого зросту чолов╕к. В╕н щось сказав мен╕ ╕ зник. Я перебував на першому поверс╕, в╕кно було в╕дкрито, на ньому не було реш╕тки.

"Б╕гти? - майнула думка, - але як, в одних плавках? А може ф╕ни нам нададуть зустр╕ч з американським представником, раз так слабо охороняють? "- не знаючи що робити, питав себе я.

Тим часом повернувся ф╕н з фотоапаратом з╕ спалахом. В╕н зробив к╕лька зн╕мк╕в, зняв в╕дбитки пальц╕в ╕ пров╕в мене в сус╕дню к╕мнату, де за столом сид╕в молодий чолов╕к у б╕л╕й сорочц╕ з╕ св╕тлими довгим волоссям. "Напевно, сл╕дчий", - вир╕шив я.

Поруч з ним сид╕в чолов╕к рок╕в п'ятдесяти. Побачивши мене, в╕н представився вчителем рос╕йсько╖ мови м╕сцево╖ школи ╕ сказав, що буде перекладачем.

- Чому ти не намагався оф╕ц╕йно ви╖хати з Радянського Союзу, як турист? - запитав сл╕дчий.

- Намагався, але це виявилося дуже небезпечною справою.

- Можеш б╕льш детально розпов╕сти?

- Три роки тому мен╕ ця ╕дея прийшла в голову. Я працював тод╕ на Касп╕йському мор╕, к╕льку ловив. Стояли ми п╕д розвантаженням в Красноводському порту, це в Туркмен╕╖. Спека страшна, робити н╕чого, ╕ я вир╕шив до юриста сходити на консультац╕ю, д╕знатися як╕ потр╕бно документи подавати, щоб ви╖хати з Союзу ╕ св╕т подивитися. До цього я в Астраханському морех╕дному училищ╕ разом з Борисом С╕вковим майже п'ять рок╕в провчився. За вс╕ ц╕ роки жодного разу мене в закордон не пускали, може, тому що м╕й д╕д, мамин батько, був репресований, а я хот╕в св╕т подивитися, а не комун╕зм будувати.

- Звичайно, будь-який бажаючий в наш╕й кра╖н╕ може в╕льно ви╖хати, - обрадував мене юрист, - пиши заяву в ВВ╤Р.

Я тод╕ нав╕ть такого слова не знав.

- Покажи причини свого бажання, ось ╕ все.

"Ось ╕ все" почалося в╕дразу. Увечер╕ за мною при╖хав чолов╕к на мотоцикл╕ ╕ прив╕з мене в КДБ, де мене чекав зам. начальника майор Бобир.

- Нав╕що тоб╕ цей закордон потр╕бен, що ти там будеш робити? - запитав в╕н.

-Мандрувати, дивитися, як в р╕зних кра╖нах люди живуть, - в╕дпов╕в я.

Я стояв на сво╓му, чому майор зм╕нив тон бес╕ди.

-Добре, тепер слухай мене ╕ запам'ятай. П╕деш до кордону - кулю в спину отрима╓ш ╕ ще раз т╕льки почую в╕д тебе слова "зах╕д" ╕ "закордон", - я з тобою буду ╕накше розмовляти, - ╕ додав: - Запитають на робот╕ нав╕що викликали, скажи, що з-за паспорта .

П╕сля ц╕╓╖ бес╕ди я зрозум╕в, що ви╖хати з ц╕╓╖ кра╖ни для мене нема╓ можливост╕. В цей же веч╕р в помсту Бобирю я виколов у себе на грудях великими буквами Spirit of West. Я п╕дняв сорочку ╕ показав ф╕нському сл╕дчому слова, як я ╖х тод╕ написав з помилкою.

- А це що за шрами? - вказав в╕н на б╕л╕ рубц╕ на грудях.

- Це ╕нша ╕стор╕я, - продовжував я. Мене вс╕ ц╕ роки намагалися в арм╕ю закликати. П╕д час заклик╕в я влаштовувався працювати чабаном, пас овець в калмицьких степах. Для в╕йськкомату було складною справою мене там в╕дшукати. Я нав╕ть скаржився ╖м, мовляв, роки минають, а я борг Батьк╕вщин╕ в╕ддати н╕як не можу. У в╕йськкомат╕ нав╕ть вибачалися ╕ об╕цяли обов'язково закликати. Так, п╕сля чергового набору я при╖хав додому до батьк╕в в Кривий Р╕г. Не встиг я н╕ч переночувати, як кур'╓р записку прин╕с: "До об╕ду бути в в╕йськкомат╕". Я себе уявити не м╕г в арм╕╖ ╕з з╕ркою в лоб╕ ╕ в кирзових чоботях. Це був просто жах! Йти до в'язниц╕ на три роки за в╕дмову служити в арм╕╖, теж бажання не було, ╕ я придумав план. Я знав, що в Кривор╕зькому в╕йськкомат╕ во╓нком -п╕дполковник Олейн╕ков- людина дуже нервова ╕ запальна ╕ вир╕шив пограти на його нервах, записавши вс╕ його крики на магн╕тофон, а там видно буде. Тол╕к Романчук, м╕й друг, весь ранок складаний н╕ж для мене точив. Я в портфель магн╕тофон вклав, м╕крофон до ручки примотав, на довге волосся пов'язку над╕в, штани з найб╕льшим клешем ╕ сорочку яскраву в кольорах для зустр╕ч╕ вибрав. Думав, що на во╓нкома це все под╕╓, як на бика купа червоних ганч╕рок, а я буду його сьогодн╕ приборкувати. З'явився в в╕йськкомат . Звичайно, переживаю.

На двор╕ весна, травень м╕сяць, рад╕й життю т╕льки. У каб╕нет╕ з в╕йськкомом за столом сид╕ли ще дво╓ людей. Один був з м╕сцевого райкому парт╕╖, другий - з районного КДБ. Во╓нком Олейн╕ков сид╕в за столом мовчки.

-Ти не встав на в╕йськовий обл╕к, а за це передбачено покарання за Статтею 72 КК УРСР в╕д одного до трьох рок╕в позбавлення вол╕ в╕дразу, зам╕сть: "Здраст╓!" -, зачитав крим╕нальний кодекс кадеб╕ст.

- Ось м╕й зал╕зничний квиток, дата показу╓, що я вчора ввечер╕ прибув до Кривого Рогу, а сьогодн╕ встану на в╕йськовий обл╕к, - пояснював я.

- Добре! Нехай во╓нком вир╕шу╓, що з тобою робити, - ╕ вони вийшли, залишивши мене з Олейн╕ковим. Во╓нком чекав ц╕╓╖ хвилини. Магн╕тофон писав.

- П-а-т-л-а-а-т-и-й! - Я тебе спочатку обстрижу, - закричав в╕н.

- Нав╕що, х╕ба ти не зна╓ш, що я збираюся ╖хати до себе додому? - запитав я ╕ вказав пальцем на Америку на велик╕й карт╕ св╕ту , що вис╕ла на ст╕н╕ .

В╕д звернення на "ти" во╓нкома вхопив шок, з ним н╕хто ╕ н╕коли так не розмовляв.

- Ось, бачиш червону смугу? - показав я йому на кордон. - Я можу тоб╕ тисячу раз╕в повторити, що я буду за нею!

Я не боявся це говорити во╓нкому, адже магн╕тофон т╕льки записував, а про кордон ╕ Америку знали т╕льки ми дво╓.

Во╓нком розлютувався. Худий, високий, з бл╕дим ╕ злим обличчям в╕н перетворився в Кощ╕я Невмирущого.

- Ти, ти, - за╖кався в╕н, - ти - боягуз! Так╕, як ти, в роки в╕йни в полон до фашист╕в здавалися.

Це ╕ потр╕бно мен╕ було в╕д нього почути. Я п╕шов в атаку.

- Хто це до фашист╕в у полон? - награно заволав я.

- Ти ти!!! Ти ╕ кров╕ бо╖шся!

В╕дчувалося, що в╕н радий, що, нарешт╕, йому вдалося мене зачепити за живе.

- Це я боягуз !? Це я кров╕ боюся !? Так я завжди за Батьк╕вщину в б╕й першим п╕ду. Зараз ти сам побачиш, як я кров╕ боюся, - сказав я ╕, голосно грюкнувши дверима , вискочив з каб╕нету.

У коридор╕ з╕бралися прац╕вники в╕йськкомату. ╥м, звичайно, все було чутно. Вони розступилися, ╕ я вийшов на подв╕р'я. Тепер потр╕бно було взяти наточений Тол╕ком складаний н╕ж ╕ не сильно ч╕рконути себе до кров╕ по грудях. Робити це було страшно, але розпочату гру тепер потр╕бно було довести до к╕нця. Доклав н╕ж, чирк, б╕ленька смужка ╕ н╕яко╖ кров╕. Починаю себе лаяти:

- Боягуз поганий.

Ще раз - чирк, чирк - ╕ раптом кров як потече.

╤ду в каб╕нет до во╓нкома. Груди в кров╕, н╕ж в руц╕, в ╕нш╕й руц╕ магн╕тофон пише. Народ розступа╓ться, н╕хто не збирався во╓нкома захищати.

- Гей! Де ти там? - кричу я. Во╓нком вийшов з каб╕нету ╕, побачивши мене, тут же повернув назад. В╕н повис на дверях, не даючи мен╕ ув╕йти.

- В╕дкривай! - кричав я. Ти мо╓╖ кров╕ хот╕в? Ось вона!

Я пнув двер╕, во╓нком впав, але схопившись, поб╕г до свого столу. Я почав наздоганяти його, швидко б╕гаючи навколо столу, звертаючись до нього:

- Слухай, ти мене викликав до в╕йськкомату, а тепер т╕ка╓ш?

В╕н зупинився, розум╕ючи, що я не збираюся вбивати його, ╕ тихо, ледь чутно сказав:

- ╤ди додому.

"Швидка допомога" в╕двезла мене в божев╕льню, де я пробув р╕вно два м╕сяц╕.

Ох, ╕ кололи мене там вс╕м, чим т╕льки можна. Уколами сульфаз╕ну, в╕д яких були температура, марення, б╕ль по всьому т╕лу. В ноги товст╕ голки встромляли ╕ по п╕вл╕тра ф╕зрозчину накачували. Гаряч╕ уколи магнез╕╖, в╕д яких т╕ло окропом заповнювалося, уколи тр╕цед╕лу, в╕д яких з'являлася страшна непосидюч╕сть ╕ стан, н╕би тебе навивор╕т викручують.

Скажу в╕дразу, що магн╕тофонна пл╕вка мене врятувала в╕д суду. Прокурор, прослухавши ╖╖, не знайшов там жодно╖ антирадянщини, один т╕льки крик во╓нкома.

Настав день, коли ком╕с╕я в л╕карн╕ на ╤грен╕ вир╕шувала питання про мою виписку. У каб╕нет╕ знаходилися м╕й л╕кар Малецький Фел╕кс Фел╕ксович ╕ головний л╕кар л╕карн╕.

- Тепер ти хочеш ви╖хати за кордон? - це все, що у мене запитали.

- Н╕, нав╕ть ╕ думати про це не хочу, - брехав я.

П╕сля всього цього я знову по╖хав до Туркмен╕╖ ╕ працював на Касп╕йському мор╕, але недовго, до осен╕.

У жовтн╕ 1973 року я отримав в╕д брата листа, де в╕н писав: "Мене викликали у в╕йськкомат ╕ призвали на службу в арм╕ю. Я вс╕ляко намагався симулювати хвороби при проходженн╕ медком╕с╕╖, але во╓нком Олейн╕ков сам особисто давав розпорядження л╕карям записувати, що я згодний для несення в╕йськово╖ служби. У в╕йськкомат╕ мо╓ волосся постригли, ╕ тепер 26-го жовтня я в╕дбуваю на службу. Я не знаю, що тепер мен╕ робити. Батько з тако╖ нагоди нав╕ть купив пляшку вина ╕ сказав, що ми в╕дзначимо цю рад╕сну под╕ю. " Ця новина мене застала зненацька, адже ми вл╕тку наступного року вир╕шили втекти з Радянського Союзу. До в╕дправки Михайла в арм╕ю залишалося три дн╕. Я кинув роботу ╕ помчав рятувати брата. Адже наша мета була потрапити в Америку, а не в кирзов╕ чоботи Радянсько╖ Арм╕╖.

М╕шу я не вп╕знав. Зам╕сть довгого волосся в╕н тепер носив кепку, що прикривала його стрижену голову. Насамперед я вир╕шив привести його в нормальний вигляд. Ми об╕йшли магазини, намагаючись купити йому перук, але перук╕в просто не було у продажу. Нам т╕льки вдалося знайти рудого кольору довгий ╕ густий синтетичний шиньйон, який тут же в магазин╕ брат над╕в на голову ╕, щоб в╕н не спадав, зверху зав'язав мотузкою. Вийшло дуже здорово, М╕ша став схожий на ╕нд╕анця, що з╕йшов з екрану ковбойського ф╕льму.

Прямо з магазину ми вирушили до в╕йськкомату в╕дв╕дати во╓нкома Олейн╕кова. Його ми застали у двор╕, в╕н, стоячи перед колоною стрижених призовник╕в ╕, як було притаманне йому, чомусь кричав на них. В╕н вп╕знав мене в╕дразу ╕ ... замовк, дивлячись на нас в повному здивуванн╕ .

- Шатравка, це ти? - п╕сля певних роздум╕в запитав в╕н брата. - Ми ж тебе п╕дстригли ?!

- Хто тоб╕ дав право забрати волосся у мого брата? - запитав я.

- Знайди ╕ поверни його нам. Ми прийдемо за ним в п'ятницю, в день в╕дправки.

Ця вистава з╕брала чимало народу у двор╕ в╕йськкомату, ╕ вс╕ мовчки спостер╕гали, поглядаючи то на нас, то на во╓нкома.

Довгий неврастен╕к, п╕дполковник Олейн╕ков, на подив ус╕м стояв ╕ мовчав, не знаючи що робити ╕ як╕ вит╕вки ще можна оч╕кувати в╕д нас.

З в╕йськкомату ми в╕дправилися прямо в нервово-псих╕атричний диспансер. По дороз╕, в тролейбус╕, я дав Михайлу проковтнути таблетку галоперидолу, про д╕╖ якого в╕н тод╕ не знав. У приймальному поко╖ п╕д час розмови з л╕карем його почало крутити в╕д цих л╕к╕в, його рух ╕ м╕м╕ка на обличч╕ видавали його за псих╕чно хвору людину.

-Ти чу╓ш голоси? Чи бувають у тебе галюцинац╕╖? Чи хочеш ти з╕стрибнути з даху дев'ятого поверху свого будинку? - питала л╕кар.

-Так, так, так! - вчепившись руками в ст╕лець, не розум╕ючи що з ним в╕дбува╓ться, нервово в╕дпов╕дав л╕карю брат.

Пот╕м до каб╕нету зайшли сан╕тари ╕ повели М╕шу.

Я повернувся додому один. Ст╕л був накритий, ╕ пляшка вина чекала урочистого розпивання. Батько зрозум╕в в╕дразу, що в його р╕дн╕й арм╕╖ не буде ╕ другого його сина. Мама теж сварилася ╕ не могла в це пов╕рити.

- З яких причин ти так прагнув залишити Радянський Союз? - запитав посм╕хаючись ф╕н ╕ додав жартома, - адже у вас там так багато гарних д╕вчат.

Мен╕ було не до жарт╕в.

- Багато причин, - в╕дпов╕в я. - Перше, що дошкуляло - це повсякденна пропаганда комун╕стично╖ ╕деолог╕╖, в╕д яко╖ практично н╕куди не можна д╕тися. Вона тисне на людину. Рад╕о, телебачення, преса ╕ нав╕ть чимала частина заруб╕жно╖ л╕тератури - все це працю╓ на не╖, що осп╕ву╓ радянський спос╕б життя. Радянськ╕ кордони охороняють мене, як укладеного, т╕льки ув'язнен╕ в таборах перебувають за р╕шенням суду, а мен╕ винесено вирок без всякого суду - прожити тут все життя. Я - раб, що належить КПРС, зобов'язаний примусово працювати, отримуючи натом╕сть подачки, ╕ до смерт╕ повинен бути вдячний ╖м за це. Там нав╕ть одягатися ╕ зач╕ску мати як тоб╕ подоба╓ться, не можна.

- Що ти ма╓ш на уваз╕? -запитав сл╕дчий.

- Мен╕, наприклад, в Кривор╕зькому м╕ськком╕ парт╕╖ ╕нструктор в╕дд╕лу пропаганди прямо сказав: "Таких як ти, довговолосих, з╕брати б ус╕х разом та розстр╕ляти вс╕х разом".

- Ти пам'ята╓ш його пр╕звище?

- Звичайно, я його все життя пам'ятати буду. Панченко, - в╕дпов╕в я.

- Скажи, - раптом запитав ф╕н, зм╕нивши тему, - може хто-небудь з вас бути сп╕вроб╕тником КДБ?

- Н╕! - в╕дпов╕в я. - С╕вкова я знаю по морех╕дц╕ з 1966 року, Романчук - м╕й сус╕д ╕ друг, ну, ╕ м╕й брат.

- Хто такий Урко Кекконен? - запитав мене перекладач - шк╕льний учитель, якому, як мен╕ здалося, дуже не подобалися мо╖ антирадянськ╕ висловлювання.

- Ваш ватажок ╕ радянська мар╕онетка, - в╕дпов╕в я.

Сл╕дчий розсм╕явся ╕ щось записав, перекладач залишався похмурим ╕ серйозним.

- Ви в╕ддасте нас Радам? - запитав я його.

- Так, ми це повинн╕ зробити. У нас догов╕р з Радянським Союзом, - чесно сказав ф╕нський сл╕дчий.

## Глава 8

Шампанське ╕ пол╕цейський

6 жовтня 2005 року .Я веду м╕н╕-вен вулицями Куусамо, який в мо╖й пам'ят╕ залишився на все життя. М╕сто це ми розглядали через реш╕тку тюремно╖ камери вл╕тку 1974 року. Нугзар веде зйомки. Я повинен п╕д'╖жджати до перехожих ╕ запитувати:

- Як до╖хати до м╕сцево╖ в'язниц╕?

Ф╕ни, особливо молодь, добре говорять по-англ╕йськи, ╕ в'язницю ми знайшли швидко. Ця триповерхова б╕лого кольору буд╕вля пол╕цейсько╖ д╕льниц╕ з прилеглим до не╖ одноповерховим корпусом з дек╕лькома камерами знаходилася в центр╕ м╕ста. Два ф╕нських кореспонденти прибули точно в призначений час ╕ вже чекали нас б╕ля входу. ╥м вдалося в╕дшукати пол╕цейського, який проходив службу тут в 1974 роц╕, ╕ вони пооб╕цяли нам влаштувати з ним зустр╕ч.

Пол╕цейського звали Сеппо К╕ллонен, в╕н вже вийшов на пенс╕ю ╕ був приблизно мо╖х рок╕в. Нам дозволили в╕дв╕дати пол╕цейську д╕льницю ╕ зробити зйомки. На цей раз одна камера була зайнята строкато одягненими молодими циганками. Нугзар почав ╖х зн╕мати, але вони так голосно обурювалися ╕ сварилися, що в╕н передумав ╕ швидко перев╕в к╕нокамеру. Сеппо добре пам'ятав под╕╖ тих дн╕в. В╕н в╕дкрив двер╕ ╕ ми вв╕йшли в ту ж камеру, з тими ж самими гратами на в╕кн╕ через як╕ тридцять один р╕к тому я дивився на бажаний Зах╕д.

[picture]

В╕кно з видом на В╕льний св╕т. Куусамо.

Андр╕й Некрасов задавав мен╕ питання, я в╕дпов╕дав, сидячи також, як тод╕ на тапчан╕ ╕ ╖в, принесений з такого приводу в тюремн╕й посуд╕, об╕д. Ф╕нськ╕ журнал╕сти ╕ Нугзар не в╕дривалися в╕д к╕нокамер.

- Саша, в╕та╓мо тебе з Днем народження, - раптом сказала Ольга К╕нська ╕ д╕стала пляшку шампанського.

Це моя ╤ринка встигла ╖й пов╕домити, що сьогодн╕ мен╕ стукнуло 55!

- Так, - сказав колишн╕й пол╕цейський Сеппо Куллонен, - ми розпива╓мо спиртне в тюрм╕! Та ще й з колишн╕м ув'язненим! - Це небувалий випадок для Ф╕нлянд╕╖!

- За зустр╕ч ╕ за тебе, - тримаючи в руц╕ склянку з шампанським весело сказав в╕н.

Я згадав Бориса, М╕шу, Анатол╕я ╕ мен╕ здалося, що вони тут поруч з╕ мною в сво╖х камерах.

З пол╕цейсько╖ д╕льниц╕ ми по╖хали п╕зно, зустр╕вши по дороз╕ в готель тих самих циганок.

Я зайшов в св╕й номер. На екран╕ телев╕зора все ще мельт╕шили кульки ╕ тремт╕в напис: "Михайло Шатравка! Ласкаво просимо в Куусамо! ", Але варто було мен╕ включити телев╕зор ╕ зм╕нити к╕лька канал╕в як все зникло.

## Глава 9

Ура! К╕нокамера зламалась

Вранц╕ ми мчали до кордону на п╕вдень. Це була та дорога, по як╕й нас везли видавати Радам. Тод╕ я помилково спод╕вався, що ми ╖демо в Хельс╕нки ╕ що це, хоч на трохи, в╕дтягне повернення до Союзу.

Тепер я сид╕в за кермом ╕ мчав до м╕сця видач╕ згадуючи, як тод╕ кр╕зь в╕кно машини над самою дорогою посеред л╕су я бачив будинок зеленого кольору з в╕тринами ╕ неоновою вив╕скою "Ресторан", ╕ зараз я шукав його, про╖жджаючи повз озер, пропускаючи стада олен╕в, переб╕гавших дорогу.

- А ось ╕ ресторан, - зрад╕в я.

В╕н б╕льше схожий на придорожню заб╕гайл╕вку, як мен╕ зараз здалося. Я пам'ятав, що скоро буде повор╕т на вузьку чорну дорогу вл╕во, на сх╕д. Нугзар сид╕в на пасажирському сид╕нн╕, Ольга, Максим ╕ Андр╕й - за мо╓ю спиною в зручному салон╕ м╕н╕-вена "Фольсваген".

- Повертай тут, - сказала Ольга, вказуючи на дорожн╕й покажчик ╕ зовс╕м нову дорогу, на узб╕чч╕ яко╖ стояла запаркована техн╕ка, грейдери, катки.

Там, де була стара застава, височ╕ла нова ф╕нська митниця. Попереду були видн╕ смугаст╕ стовпи, за ними, на рос╕йськ╕й сторон╕, на тому м╕сц╕, де нас зустр╕чали прикордонники в кашкетах, ф╕ни сво╖ми силами будували митницю .

- Ф╕нам потр╕бен карельський л╕с, а Рос╕я багато рок╕в митницю зробити не може, - пояснювала Ольга.

У нас був дозв╕л на в╕дв╕дування митниц╕, але ф╕нськ╕ прикордонники дозволили робити зйомки т╕льки б╕ля головного входу. Нугзар носився з к╕нокамерою ╕ щось зн╕мав. Мен╕ не подобалося це м╕сце. Все було не так ╕ ╓диним бажанням у мене було скор╕ше ви╖хати зв╕дси. Я дуже хот╕в зняти справжн╕й кордон, який я бачив тод╕: л╕с, прикордонн╕ стовпи ╕ ... небезпека.

У Куусамо в пав╕льйон╕ "╤нформац╕я для турист╕в" ми взяли в╕дм╕нну карту дор╕г. Я нав╕ть знайшов на н╕й с╕льську дорогу, яка впиралася в межу Рос╕╖ в шести к╕лометрах на п╕вдень в╕д нашого переходу.

- У нас часу в обр╕з, а попереду ще зйомки в Карел╕╖ ╕ на Укра╖н╕, - в╕дпов╕ла Ольга, д╕знавшись про мо╓ бажання звозити ╖х нелегально до кордону.

Але нема╓ лиха без добра, - так, зда╓ться, говорять в народ╕. Прокаталися ми по Карел╕╖ три дн╕ ╕ повернулися в Хельс╕нк╕. К╕ношники в╕дправили мене до вечора побродити по столиц╕ Ф╕нлянд╕╖, а сам╕ залишилися переглянути знятий матер╕ал. Повернувся я п╕д веч╕р. Ольга мене зустр╕ча╓ дуже засмучена, чомусь вибача╓ться. Нугзар з Андр╕╓м поруч стоять, мовчать. Виявилося, що камера зламалася п╕д час зйомок на ф╕нськ╕й митниц╕ ╕ на в╕дзнят╕й касет╕ нема╓ р╕зкост╕.

- Потр╕бно знову в Куусамо повертатися, - сказав Андр╕й, - а л╕так т╕льки завтра, ╕ часу нема╓.

- Що робити? - питав в╕н Ольгу, що в╕дпов╕дала за розклад зйомок ╕ за бюджет ф╕льму. Для мене ця новина прозвучала як рад╕сть. Я запропонував якнайшвидше взяти машину напрокат ╕ запевнив, що в╕с╕мсот к╕лометр╕в до Куусамо ми про╖демо за н╕ч, заощадимо грош╕ на л╕так, готель ╕ головне - св╕тловий день. Андр╕ю ця ╕дея сподобалася, ╕ ми помчали з ним в аеропорт ╕ взяли там в рент зручний м╕н╕-вен "С╕троен". Хельс╕нк╕ в н╕чних вогнях залишився позаду. Ольга з Андр╕╓м обговорювали план зйомок, плануючи завтра бути на т╕й ж митниц╕.

- Оля, але це ж не межа! Дозволь мен╕ привезти вас на справжн╕й кордон. Не пошкоду╓те! Як╕ зйомки вийдуть! - став просити я.

На м╕й подив Ольга сказала:

- Добре, вези!

Почувши ╖╖ в╕дпов╕дь, мен╕ захот╕лося сказати ╖й щось хороше, подякувати за ╖╖ увагу.

- Оль, велике тоб╕ спасиб╕ за прив╕тання: "Ласкаво просимо в Куусамо!", Т╕льки помилково зам╕сть мого ╕мен╕, на екран╕ телев╕зора було ╕м'я брата.

- Про що це ти? - перепитала вона.

Я все розпов╕в ╖й.

- Саша, я н╕чого цього не робила! Я сама весь час хочу сказати ╕ не знаю як. Коли ми вс╕ з Хельс╕нк╕ в Куусамо вил╕тали, я показала квитки на посадку. Бачу, в квитку зам╕сть Олександр написано Михайло, ╕ подумала, що зараз тебе в л╕так не пустять, те ж саме в╕дбулося, коли ми в Хельс╕нк╕ поверталися. Я квитки сама замовляла ╕ на тво╓ ╕м'я.

Настала тиша, я не знав, що сказати. М╕стика просто.

Чим дал╕ я п╕дн╕мався на п╕вн╕ч, тим меньше машин ╕ населених пункт╕в зустр╕чалося по дороз╕. Стояла безм╕сячна темна н╕ч. Вс╕ спали на м'яких довгих сид╕ннях. Я мчав, значно перевищуючи швидк╕сть ╕ думав про М╕шу, в╕рячи, що це в╕н допом╕г з╕псувати к╕нокамеру, щоб знову ми повернулися в Куусамо.

Антт╕ викликав вертол╕т. Його заг╕н сид╕в на трав╕ в оч╕куванн╕ наказу. Прикордонники курили.

- П╕демо, покурити попросимо, - побачивши димок, рвонув до виходу Борис.

Ми вийшли з лазн╕ ╕ попрямували до них. Вони продовжували перемовлятися, не звертаючи на нас н╕яко╖ уваги. П╕днявся з м╕сця т╕льки Антт╕ Лейво, а за ним-його в╕рний пес Паж╕. Антт╕ перев╕рив чи ╓ у нас зброя. У мене з кишен╕ вийняв складаного ножа ╕ , подивившись на мене, повернув його. Ми с╕ли поруч ╕, зм╕шуючи рос╕йськ╕, н╕мецьк╕ та англ╕йськ╕ слова, намагалися говорити. Борис ╕ Тол╕к курили. Антт╕ вийняв карту ╕ став показувати св╕й шлях в╕д кордону, на п╕дтвердження показавши нам все ще мокру порожню пачку в╕д сигарет ╕ п╕дошву в╕д кеда Бориса, кинут╕ п╕д ф╕нським прикордонним стовпом.

- Куди п╕демо тепер? - запитували ми.

- Два к╕лометр дорога, - пов╕льно, вибираючи слова, в╕дпов╕в один з них ╕ показав на карт╕ Куусамо.

- You send us back to Russia? - запитав я прикордонник╕в.

- Ya, Ya, - закивали вони .

- Three years in prison, - показав у б╕к Рос╕╖ Борис. Вони н╕чого не в╕дпов╕дали, т╕льки хитали головами, даючи зрозум╕ти, що поган╕ ваш╕ справи, хлопц╕.

У цей час п╕длет╕в маленький вертол╕т-бабка. Здоровий ф╕н в ковбойському капелюс╕ вистрибнув з нього, косо глянув на нас, взяв у Антт╕ наш╕ документи ╕ зник у пов╕тр╕. Прикордонники - нуль уваги, як н╕би у них под╕бне трапля╓ться щодня. П╕д╕йшли ще к╕лька пошукових груп ╕ ми рушили в дорогу.

Тепер першим з компасом йшов Антт╕, за ним розтягнувся ланцюжок метр╕в на сто, десь в к╕нц╕ тягнувся Борис в сво╖х нових обрубках ╕ з ним поруч йшли ф╕ни. Собаку в╕дпустили, ╕ вона разом з довгим пов╕дком носилася де хот╕ла. Вона зовс╕м не була злою ╕ готова була йти з тими, хто ╖╖ буде гладити. Моросив др╕бний противний дощ. Ноги по кол╕на провалювалися в заболочений грунт. Ф╕нам було легше, вони були в плащах ╕ гумових чоботях. Йшли довго, поки не вийшли на порожню дорогу. З-за повороту ви╖хала ц╕ла колона машин ╕ зупинилася б╕ля нас.

Собака, не звертаючи уваги на окрики Антт╕, помчала до м╕н╕-вену ╕ стрибнула всередину. Вона в╕дм╕нно впоралася з╕ сво╓ю роботою. Уряд Ф╕нлянд╕╖ нагородить Антт╕ Лейва ╕ собаку великим кубком, який буде стояти в його будинку в Куусамо на самому видному м╕сц╕.

Я опинився з прикордонниками, братом ╕ собакою в одному вен╕; машини з Борисом ╕ Тол╕ком ╖хали за нами. З л╕су виходили польов╕ дороги ╕ поруч з ними стояли невисок╕ помости з б╕донами молока. П╕д'╖жджала вантаж╕вка, забирала молоко, залишаючи порожн╕ б╕дони, як╕ пот╕м забирали фермери. Б╕дони з молоком мене просто вразили.

"Треба ж, н╕хто ╖х не краде. Та не злови нас ф╕ни, вже точно на цьому молоц╕ д╕йшли б ми до Швец╕╖ ", - з жалем думав я.

Мигот╕ли доглянут╕ будинки з р╕знокольоровими машинами, як╕ стояли у дворах. Наша дорога була без ╓дино╖ вибо╖ни з яскраво-жовтою розм╕ткою по середин╕. Я таких дор╕г н╕коли не бачив в Радянському Союз╕.

Дорожн╕й покажчик у самотньо╖ сопки показав, що це селище Руки, популярне м╕сце г╕рськолижник╕в, а дал╕ - м╕сто Куусамо ╕ машини в'╖хали в ворота погранчаст╕. Висок╕ берези прикрашали дв╕р. На сходинках двоповерхово╖ буд╕вл╕ сид╕ли прикордонники, поруч гралися маленьк╕ д╕ти. Нас провели на другий поверх, розм╕стивши по одному в к╕мнатах з акуратно застеленими л╕жками. У нап╕вв╕дкритих дверях посадили вартових.

Промоклий наскр╕зь я л╕г на л╕жко ╕ заснув. Хтось мене штовхав. Це був вартовий, який жестом показував, що я повинен йди за ним. В одноповерхов╕й буд╕вл╕ знаходилася ╖дальня. У просторому зал╕ стояли столи, накрит╕ б╕лосн╕жними скатертинами. Посередин╕ був великий довгий ст╕л ╕з стоявшим на ньому чистим посудом, з нар╕заним хл╕бом ╕ булками р╕зних вид╕в, пакетами з маслом ╕ молоком, яйцями ╕ рожевим морозивом.

У великих порцелянових з красивими в╕зерунками посудинах були як╕сь страви. Симпатична д╕вчина-оф╕ц╕антка весь час приносила з кухн╕ ╖жу. Прикордонники п╕дходили до столу, ╕ кожен сам брав те, що йому подоба╓ться. Деяк╕, як д╕ти, ╖ли т╕льки одне морозиво.

Ми с╕ли за один ст╕л. Прийшов оф╕цер, покликав мого брата ╕ п╕д╕йшов разом з ним до порцеляново╖ чаш╕ .В╕н наповнив його тар╕лку смачним супом з ковбасою, жестом показуючи нам, щоб ми зробили те ж саме. Тол╕ку скромност╕ не позичати. В╕н взяв ополоник ╕ наповнив свою тар╕лку так, що вона стала схожа на самотню сопку в л╕с╕, що складалася з одн╕╓╖ ковбаси ╕ картопл╕.

- Ну, ти й нахаба, - бурчав на нього Борис.

Оф╕цер запропонував нам взяти добавки, але, не знаю чому, все ще сильно голодн╕ ми в╕дмовилися. Тол╕к здивовано глянув на нас ╕ теж замахав руками, мовляв, вистачить. Тод╕ оф╕цер сам поставив нам на ст╕л яйця, молоко ╕ вазу з полуничним морозивом. Прикордонники заходили до ╖дальн╕ ╕ виходили, ╕ на нас н╕хто не звертав уваги, н╕би ми сид╕ли в м╕ському кафе.

## Глава 10

На ф╕нськ╕й митниц╕.

На св╕танку ми в'╖хали в Куусамо. Я зупинив машину б╕ля маленького ресторанчика. Андр╕ю потр╕бно було знову в╕дзняти д╕алог з╕ мною, а вс╕м привести себе в порядок ╕ посн╕дати.

[picture]

Куусамо, фото автора

По╕нформован╕сть Ольги та Андр╕я про наш перех╕д кордону ╕ про под╕╖ тих дн╕в вражали мене, може, на те вони ╕ документал╕сти. Оля к╕лька дн╕в телефонувала ф╕нському журнал╕сту, який вимагав вл╕тку 1974 не видавати нас Радам, але на дзв╕нки н╕хто не в╕дпов╕дав. У тому ж роц╕ журнал╕сту довелося мати справу з ф╕нськими спецслужбами, ╕ в╕н замовк. Ольга весь час вдень ╕ вноч╕ говорила з кимось по моб╕льному телефону, розсилала есемески ось ╕ зараз, тримаючи в одн╕й руц╕ каву, а в ╕нший моб╕льник вона сказала:

- Додзвонилася! В╕н сказав: "Н╕! Н╕якого ╕нтерв'ю! "Як ╖м вдалося його залякати, що тридцять рок╕в минуло в╕н все ще чогось бо╖ться, - сказала Оля про журнал╕ста, про якого я до цього моменту н╕чого не знав.

В кафе було порожньо. Андр╕й повторював питання:

- Чому ви вир╕шили б╕гти на Зах╕д, чому тоб╕ не подобалося життя в Радянському Союз╕?

Я в╕дпов╕дав, а Нугзар зн╕мав ╕ зн╕мав.

Тим часом в ресторанчик привезли пошту ╕ господиня, посм╕хаючись, поклала нам на ст╕л св╕жий номер газети. Ми побачили на фотограф╕╖ себе, знятих на т╕й пол╕цейськ╕й д╕льниц╕ в Куусамо, ╕ статтю з незрозум╕лою для нас ф╕нською мовою про наше в╕дв╕дування в'язниц╕.

До кордону ╖хати не б╕льше години, але темн╕ло швидко ╕ я нервував. Нарешт╕, зйомки в ресторан╕ зак╕нчилися ╕ ми мчали вже по добре знайомим вулицям Куусамо на п╕вн╕ч, до кордону. Ось вона, висока самотня сопка Руки. Тепер т╕льки не проскочити першу дорогу, вона йде на сх╕д. Вирулюю, тримаючи карту перед собою. Дорога без всяко╖ розм╕тки привела по л╕су. Л╕с, болота, струмки ╕ н╕якого житла, одним словом, глухомань. До кордону залишалося два-три к╕лометри. Метр╕в за сто осторонь в╕д дороги стояв великий будинок ╕ б╕ля нього припаркован╕ машини. Це була ф╕нська застава.

[picture]

Ф╕нська застава. Фото Aнтт╕ Лейво.

Непом╕чен╕ ф╕нами, ми проскочили заставу ╕ незабаром побачили великий щит, що попереджав на р╕зних мовах: Стоп! Прикордонна зона! В'╖зджати без дозволу заборонено!

[picture]

За щитом була дорога, покрита мохом ╕ кущами брусниц╕. Залишивши машину, ми п╕шли п╕шки. Смачно пахло ос╕нню ╕ грибами. Я йшов попереду, набиваючи рот брусницею ╕ випадково пом╕тив заховану в л╕с╕ сигнал╕зац╕ю - маленький прилад з лазерним променем. Ми об╕йшли лазер по л╕су ╕ вийшли до паркану з дротяно╖ с╕тки. В╕дразу за парканом стояв синьо-б╕лий смугастий ф╕нський прикордонний стовп, а в метрах п'яти в╕д нього - червоно-зелений, рос╕йський. Широкий, без ╓диного кущика вирубаний л╕с м╕ж кордонами йшов за горизонт.

[picture]

Оля Конська, Нугзар Нозадзе ╕ Андр╕й Некрасов, 2005 р.

Я швидко прол╕з п╕д парканом, за мною п╕шов Андр╕й. Ольга простягла кр╕зь паркан м╕крофон, обтягнутий чорним хутром, який вони називали "к╕шка". Оля посм╕халася, дивлячись з якою рад╕стю я об╕ймаю ф╕нський стовп ╕ б╕гаю уздовж кордону, роблячи зн╕мки. Нугзар, як завжди, прилип до сво╓╖ камери ╕ зн╕мав.

- Вилазьте швидше! - стала кликати нас Оля, - ф╕нськ╕ прикордонники йдуть!

Ми швидко перел╕зли п╕д парканом назад ╕ завмерли на м╕сц╕. Нугзар вставив в к╕нокамеру чисту касету ╕ передав в╕дзняту Ольз╕, вона швидко ╖╖ сховала.

Три ф╕нських прикордонники щось сказали нам ╕ показали жестом, що ми повинн╕ йти в сторону застави.

Ми дуже хвилювалися, боячись, що ф╕ни будуть нас обшукувати ╕ заберуть к╕ноапаратуру ╕ фотокамери. На наше щастя, цього не сталося.

На застав╕ начальник видав кожному з нас аркуш паперу ╕ ол╕вець, з намальованими прикордонними стовпами та кордоном посередин╕ ╕ попросив нас накреслити хто ╕ де був. Може, вони п╕дозрювали, що ми когось зустр╕чали з Рос╕╖ або хот╕ли переконатися чи були ми на рос╕йськ╕й сторон╕?

Я б╕гав уздовж кордону, ╕ тепер не м╕г згадати, чи був я на т╕й сторон╕, т╕льки м╕й фотоапарат знав це. Я намалював св╕й шлях до ф╕нського стовпа ╕ назад ╕ показав Андр╕ю. Я фотографував на пам'ять як Андр╕й обн╕мав смугастий ф╕нський стовп, а Андр╕й- мене.

Нугзар повернув першим св╕й листок ╕ здивував ф╕н╕в, накресливши л╕н╕ю через всю Рос╕ю прямо до застави, пояснюючи рос╕йською мовою, що в╕н давно в Рос╕╖ вже не був. Йому дали ╕нший листок ╕ попросили намалювати т╕льки рису в╕д застави до паркану ╕ назад. Обстановка зм╕нилася, коли прикордонники виявили ф╕нську газету ╕з статтею про нас ╕ фотограф╕╓ю.

- Нав╕що ти прийшов на нашу заставу? - Невдоволено запитав начальник, гарною англ╕йською мовою, - адже ти тод╕ переходив в шести к╕лометрах вище, то йди туди.

- Там дороги нема╓, - в╕дпов╕в я.

Нам запропонували каву ╕ бутерброди. Оф╕цер, старший за званням на застав╕, розпитав кожного з нас про профес╕╖ ╕ зарплати. Мене це насторожило. Я знав, що в Ф╕нлянд╕╖ за порушення правил дорожнього руху дають штраф на п╕дстав╕ зароб╕тно╖ плати.

- П'ятсот долар╕в на тиждень, а не на м╕сяць, - в╕дпов╕в я,згадав про це, але було вже п╕зно.

Оф╕цер вн╕с до протоколу: "Дв╕ тисяч╕ в м╕сяць".

Час йшов. Ольга непом╕тно для вс╕х зн╕мала все на св╕й моб╕льник. П╕сля довгого оч╕кування начальник застави повернувся до нас з╕ стосом папер╕в. Це, як ми пот╕м д╕зналися, була постанова суду, де вказувалася сума штрафу за незаконне перебування на кордон╕. Ольз╕ та Андр╕ю присудили по 230 ╓вро, мен╕ - 180 ╕ Нугзару - 86. Ми розписалися на квитанц╕ях ╕ з╕бралися йти.

-Слухай, - звернувся раптом до мене начальник застави. Моя сестра - дружина прикордонника, який тебе з╕ сво╓ю собакою затримав. Хочеш з ним зустр╕тися? - запитав в╕н.

- Звичайно, звичайно! О це так! - з рад╕стю закивала головою Ольга в╕д тако╖ неспод╕вано╖ новини.

Ф╕н взяв телефон, хвилини дв╕ говорив ╕, зак╕нчивши розмову, простягнув Ольз╕ адресу.

- Завтра о десят╕й ранку вас чекають, - сказав в╕н.

## Глава 11

Антт╕ Лейво

Антт╕ Лейво чекав нас б╕ля свого будинку на околиц╕ Куусамо. Я пам'ятав стрункого молодого прикордонника в маскувальн╕й форм╕, гумових чоботях ╕ см╕шн╕й, як мен╕ здавалося, кепочц╕. Тепер перед нами стояв злегка розповн╕вший, з при╓мним обличчям чолов╕к мо╖х рок╕в. В╕н був вже на пенс╕╖ ╕ займався дресируванням собак, як╕ б╕гали в просторих воль╓рах поруч з його будинком.

[picture]

Антт╕ Лейво з дружиною ╕ автор. Куусамо, 2005 р.

Ми ув╕йшли до будинку. На ст╕н╕ вис╕ли в рамках фотограф╕╖ та почесн╕ грамоти, отриман╕ за роки служби. На книжков╕й шаф╕ розташувалися кубки, такими зазвичайно нагороджують спортсмен╕в за перемогу, а над ними до ст╕ни були приколен╕ р╕зного кольору нагородн╕ стр╕чки. Господиня запросила вс╕х до столу ╕ запропонувала каву ╕ смачну вип╕чку. Антт╕ запросив сус╕да, який говорив по-французьки. Я був так здивований, почувши як Андр╕й ╕ Оля в╕льно сп╕лкуються з ним. Розмову почала дружина Антт╕, невисокого зросту з дуже короткою стрижкою ж╕нка.

- Нас тод╕ вс╕х п╕дняли по тривоз╕, ╕ ми, дружини прикордонник╕в, деяк╕ з д╕тьми, прибули на заставу. Ми не в╕дривалися в╕д рац╕╖, слухаючи розпорядження самого м╕н╕стра ╕ в╕дпов╕д╕ пошукових груп. Поки наш╕ чолов╕ки вас шукали, ми так хот╕ли, щоб вас не зловили ╕ дуже за вас переживали, - стоячи перед к╕нокамерою показала вона на мене, розпов╕даючи про т╕ под╕╖.

- А ви шкоду╓те, що вам вдалося затримати тод╕ чотирьох хлопц╕в? - запитав у Антт╕ Андр╕й.

- Н╕, я виконував свою роботу ╕ борг, - просто в╕дпов╕в в╕н. - Тод╕ з радянського боку на кордон╕ виставили багато солдат╕в ╕ рос╕йськ╕ сказали, якщо ви ╖х не зможете затримати, то ми це сам╕ зробимо. Я сво╖ми очима цих солдат╕в бачив. Нам пов╕домили, що кордон перейшло три людини. Я прийняв ╖х за н╕мецьких турист╕в, але собака виявив ╖х документи. Це ще б╕льше насторожило наше командування, воно вир╕шило, що четвертий - це засланий шпигун в╕д КДБ.

-А у тебе ╓ образа на ф╕н╕в, що вони вас видали? - запитав мене Андр╕й.

- Т╕льки на самих себе - ╕ я пояснив, - не потр╕бно нам було в лазн╕ затримуватися, ми ж знали, що ╓ догов╕р про видачу.

[picture]

Перекладач п╕д╕йшов до шафи з книжками ╕ показав нам великий кубок.

- Цю найб╕льшу нагороду в╕д уряду Ф╕нлянд╕╖ отримав Антт╕ ╕ його пошукова собака.

В╕н вийняв товсту в червон╕й обкладинц╕ книгу п╕д назвою "EI ARMOA SUOMEN 1944-1981", с╕в за ст╕л, в╕дкрив потр╕бну стор╕нку ╕ став переводити Андр╕ю з ф╕нського опис под╕й, пов'язаних з нашим переходом кордону.

П╕д╕йшов час прощатися. ╥дучи з гостинного будинку Антт╕ ми обм╕нялися з ним адресами, а я все ще не м╕г пов╕рити в цю неймов╕рну зустр╕ч, подаровану нам долею.

## Глава 12

Повернення до Раю

Ф╕нлянд╕я. 14 липня 1974 р.

Машина звернула на вузьку дорогу в л╕с ╕, про╖хавши недовго, зупинилася. Два л╕тн╕х ф╕на-конво╖ра сид╕ли на передньому сид╕нн╕ м╕кроавтобусу ╕ скоса поглядали на мене ╕ на брата. Трет╕й ,молодий конво╖р, сид╕в навпроти. В╕н втупився в лобове скло ╕ розглядав м╕сцев╕сть. Невелика зовс╕м не зла пошукова в╕вчарка розтягнулася б╕ля н╕г л╕тн╕х ф╕н╕в ╕ поглядала на нас сво╖ми розумними собачими очима. Кр╕зь скло каб╕ни проглядалися смугаст╕ прикордонн╕ шлагбауми. Ф╕гури радянських прикордонник╕в в зелен╕й форм╕ металися по той б╕к кордону.

Червоний "Сааб" з Борисом стояв попереду, за ним - "Форд", в якому були я ╕ м╕й брат, ╕ за нами-синя пол╕цейська "Вольво" з Анатол╕╓м. Ф╕нський оф╕цер з прикордонниками п╕д╕йшов до першо╖ машин╕. Двер╕ в╕дчинились ╕ вийшов незграбний здоровань Борис в подертих джинсах ╕ обрубках в╕д старих гумових чоб╕т. Йому випало щастя бути першим.

[picture]

Борис ╕ Михайло, 1974 р╕к.

[picture]

Анатол╕й, 1974 р╕к. Автор, 1974 р╕к.

П╕днявся перший шлагбаум, за ним - другий ╕ все. В╕н там - раба-вт╕кача повернули господарев╕. Ненависть охопила мене до тих, хто був по той б╕к кордону ╕ до н╕кчемних ф╕н╕в.

"Перестр╕ляти б ╖х ус╕х ╕ п╕д суд п╕ти тут, у Ф╕нлянд╕╖", - подумав я.

Приклад чорного масивного автомата молодий ф╕н поставив на п╕длогу машини ╕ рукою притримував за стовбур. Наручники в╕льно бовталися на мо╖х руках. Ривок - я м╕цно вчепився в автомат ╕ за курок тягнув до себе. Але що це? Ф╕нн майже не пручався, а дво╓ ╕нших мовчки спостер╕гали. Собака сховала морду подал╕ в ногах ╕ тихо лежала.

"Без патрон╕в в╕н", - вир╕шив я ╕ в╕д злост╕ р╕зким ударом ноги вибив задн╓ скло машини, разом з гумовим ущ╕льнювачем воно вдарилося об асфальт ╕ не розбилося.

У ф╕н╕в - н╕яко╖ реакц╕╖.

- Суом╕ шва╕н, стинка ком╕, - зм╕шуючи мови лаявся я.

П╕д╕йшов оф╕цер ╕ показав жестом, - "П╕шли!".

Я грюкнув дверима ╕, як на страту, п╕шов за ним. Шлагбаум опустився. Зал╕зна зав╕са закрилася. Радянськ╕ прикордонники, як почесна варта, стояли по обидва боки дороги з автоматами Калашн╕кова напоготов╕. Стрижен╕, з натягнутими на потилицю кашкетами вони чогось п╕дстрибували високо на м╕сц╕, немов завзят╕ кон╕, ╕ клацали затворами автомат╕в. Тут я розглед╕в, що автомати у них без р╕жк╕в з патронами, ╕ в╕д цього ком╕чного вигляду прикордонник╕в мене почав розбирати см╕х.

Бориса обл╕пили полчища гнусу, його руки були за спиною в наручниках, ╕ в╕н м╕г т╕льки фиркати ╕ в╕ддуватися, переминаючись з ноги на ногу. Високий худий генерал-полковник стояв осторонь, а поруч з ним - маленький на зр╕ст товстий майор з дуже червоним обличчям.

- Зрадники! - заверещав майор, п╕д╕йшовши до Бориса.

- Як ваше пр╕звище? - спок╕йно запитав мене генерал.

- Не знаю, забув, - так само спок╕йно в╕дпов╕в я.

- Як ваше пр╕звище? - повторив в╕н, не зм╕нюючи тон.

- Я сказав, - не знаю!

Ф╕нському оф╕церу це стало набридати ╕ на ламан╕й рос╕йськ╕й мов╕ в╕н почав в╕дпов╕дати за мене.

- Його пр╕звище ...

- Заткнися, холуй! - грубо перебив його я.

- Мо╓ пр╕звище - Ян См╕т! - голосно ╕ ч╕тко в╕дпов╕в я. Це ╕м'я родез╕йського президента першим спало мен╕ на думку. У Радянському Союз╕ ця була ненависна особа. Ефект вийшов приголомшливий. Червоне обличчя майора перетворилося в бордову пику, ╕ в╕н тепер нечленорозд╕льно верещав на весь л╕с. Прикордонники ще вище застрибали на м╕сц╕ ╕ старанн╕ше заклацали затворами автомат╕в.

- Ян См╕т! Ян См╕т! - повторював я.

- Стр╕ляти в нег╕дника, якщо в╕н надума╓ втекти, - звертаючись тепер до них кричав майор.

- Та ти ╖м патрони спочатку дай, - см╕явся я.

- Його пр╕звище - Шатрафка, - продовжив ф╕н.

- Перестаньте блазнювати. Ми на вас рапорт складемо за образу ф╕нських представник╕в ╕ радянських оф╕цер╕в, - сказав незворушний генерал.

- Заткнися, ти, радянська сволота! Мен╕ все одно, що ти там напишеш.

Я нав╕ть уявити соб╕ не м╕г, що я груб╕янив самому начальнику Головного управл╕ння прикордонних в╕йськ КДБ СРСР Вадиму Олександровичу Матросову, який став з лютого 1984 року заступником Голови Ком╕тету Державно╖ безпеки СРСР або правою рукою самого Юр╕я Андропова.

[picture]

Начальнику Головного управл╕ння прикордонних в╕йськ КДБ СРСР Вадим Олександрович Матросов.

Це виявилося останньою краплею терп╕ння для нервового майора.

- Прибер╕ть шизофрен╕ка! Прибер╕ть його зв╕дси негайно! - Ц╕ слова ч╕тко дол╕тали до брата, що стояв за шлагбаумом на територ╕╖ Ф╕нлянд╕╖.

Поки з мене зн╕мали простор╕ ф╕нськ╕ наручники ╕ зам╕нювали ╖х на вузьк╕ радянськ╕, п╕двели брата.

- Ви не рос╕янин? - допитувався генерал у М╕ши.

- Я не розумiю, - в╕дпов╕дав в╕н по-укра╖нськи.

- А ти що помчав за кордон? - запитав майор.

- Я - в╕льна людина, куди бажаю, туди ╕ йду, - в╕дпов╕в Мишко.

- Значить, в╕льна пташка. Тепер ми тоб╕ п╕дв'яжемо крильця, - пожартував майор.

Мене ╕ М╕шу забрали й посадили в р╕зн╕ "газики", що стояли неподал╕к. Борис залишився один чекати Анатол╕я. Я сид╕в в оточенн╕ злих, як оси, прикордонник╕в. Через наш перех╕д кордону вони провели вже к╕лька безсонних ночей.

- Ось у ф╕н╕в все, як у людей, нав╕ть у в'язниц╕ у них краще сид╕ти, н╕ж жити на ваш╕й радянськ╕й свобод╕, - сидяч╕ в машин╕ на задньому сид╕нн╕ продовжував, як чайник, кип╕ти я.

- П╕ддати б тоб╕ зараз не заважало, - пихкали вони.

- В╕дсиджу св╕й трояк - ╕ знову перейду кордон. Один чорт, я вирвуся з вашого комун╕стичного раю.

- Який трояк ?! - почувши мене, втрутився молоденький лейтенант. - Не слухайте його, хлопц╕, п'ятнадцять рок╕в йому дадуть, ╕ в╕дсидить в╕н ╖х там, де Макар телят не пасе.

- Що ти ╖х ляка╓ш! В╕дкрий Крим╕нальний кодекс ╕ подивися спочатку, три роки - це максимум.

- Не слухайте його, - перебив лейтенант, - йому сонця тепер довго не бачити.

Мо╖ руки набрякли, ╕ нестерпний б╕ль в╕д перетягнутих наручник╕в повз по спин╕.

З видачею, схоже, було зак╕нчено. "Газик" рушив ╕ через пару сотень метр╕в зупинився б╕ля будинку в л╕с╕. У велик╕й простор╕й к╕мнат╕ яскраво гор╕ло св╕тло. Довгий ст╕л був накритий червоною скатертиною, на н╕й стояли склянки ╕ графин з водою. По один б╕к столу перебували ф╕нськ╕ оф╕цери, по ╕нший - радянськ╕. У торц╕ столу стояло кр╕сло, ╕ в нього посадили мене. Можна було подумати, що винуватець торжества - це я, хоча частково це так ╕ було.

- Ми вас запросили, щоб ви були св╕дком передач╕ ваших документ╕в в╕д ф╕нсько╖ влади радянським прикордонникам. В╕д вас вимага╓ться розпис за кожен документ, -вв╕чливо та урочисто сказав генерал.

- Ясно, - кажу, - т╕льки наручники зн╕м╕ть.

Наручники зняли. Сильний б╕ль в╕д них почав зникати, але пальц╕ залишалися неслухняними. Я поклав руки на ст╕л ╕ почав ╖х розтирати. Глибок╕ червон╕ шрами на кистях не сходили. Оф╕цери стояли ╕ спостер╕гали.

- Ваш╕ наручники краще радянських, - звернувся я до ф╕нського перекладача.

Ф╕нн посм╕хнувся ╕ ми приступили до справи. Не встиг я розписатися, як знову п╕длет╕в лейтенант з наручниками.

- Можна слабше, а то ви ╖х надто затягу╓те, - голосно сказав я йому.

- Не затягуйте сильно! - наказав генерал.

На дерев'яному майданчику, оточеному високим л╕сом, стояв темно-зелений прикордонний вертол╕т М╕-8. Це був той самий вертол╕т, за яким ще зовс╕м недавно ми спостер╕гали з вершини сопки.

- Лож╕ть обличчям на п╕длогу. Ледь що, прикладом ╖х, - наказав п╕лот конвою, - ╕ див╕ться, що б не розмовляли.

[picture]

Фото Андр╕я Мезенцева. Алакуртт╕, 1974 р.

Лягти на жив╕т з руками за спиною в наручниках виявилося не так-то просто в набитому до в╕дмови прикордонниками вертольот╕. Анатол╕й вже лежав у проход╕. В╕н крутив головою, вибираючи м╕сце м╕ж чоб╕тьми. К╕лька приклад╕в автомат╕в уперлися в його спину. М╕шини ноги ╕ до блиску начищен╕ кирзов╕ чоботи в╕докремлювали мо╖ оч╕ в╕д Бориса. Заторохт╕в мотор, ╕ вертол╕т злет╕в.

## Глава 13

Одна н╕ч б╕ля Келлосельк╕ Тол╕ка

Ф╕нлянд╕я , 2005 р╕к.

Ми мчали на п╕вн╕ч по л╕сах Лапланд╕╖, залишивши позаду Полярне коло. Проскочивши

останн╓ м╕стечко п╕д назвою Салла, зупинилися на митниц╕. Ф╕нський оф╕цер раптом виявив, що контракт взято╖ нами напрокат в Хельс╕нк╕ машини забороня╓ перетинати кордон з Рос╕╓ю. Для нас це означало, що потр╕бно мчати назад 120 км в Куусамо ╕ брати там ╕ншу.

Ольга швидко зателефонувала ╕ домовилася, що м╕н╕-вен, який ми брали ран╕ше напрокат, чекатиме нас на парковц╕ в аеропорту.

- Знову в Куусамо ?! - запитав Нугзар.

З Куусамо ми ви╖хали в повн╕й темряв╕. Глибоко╖ ноч╕ опинитися в Рос╕╖ було ризиковано. В╕дшукати там готель - велика проблема, ╕ залишена на н╕ч на вулиц╕ машина могла бути розграбована або просто викрадена.

Оля запропонувала переночувати в Салла. ╢диний готель в м╕стечку ми знайшли без особливих зусиль, але на наш жаль, поруч з ним стояв величезний туристичний автобус ╕ в╕льних м╕сць не було. Господиня готелю, попередньо д╕знавшись, що ми не рос╕яни, запропонувала нам зняти ╖╖ кемп в л╕с╕, за дванадцять к╕лометр╕в в╕д Салла. Ми показали ╖й сво╖ паспорти, п╕сля чого вона попросила ╖хати за нею. Я сл╕дував за червоними вогнями ╖╖ машини в н╕чн╕й темряв╕.

Кемп виявився добротним будинком, де було к╕лька к╕мнат з ус╕ма зручностями. За в╕кнами стояв чорною ст╕ною л╕с, не було жодного вогника. Ольга розплатилася з господинею, ╕ та по╖хала.

Я митт╓во заснув.Прокинувся дуже рано. За в╕кном св╕тило сонце. Поки вс╕ ще спали я п╕шов побродити по л╕су ╕ по╖сти бруснички. Трава була п╕дмерзла. Я збирав ягоду ╕ не пом╕тив як п╕д╕йшов до покажчика на дороз╕: KELLOSELKA.

Я стороп╕в! Анатол╕й об╕цяв нас провести через кордон саме через цю Келлосельку, в╕н розпов╕дав, що п╕д час обходу кордону бачив далеко будови цього селища ╕ дорогу, що веде прямо до Швец╕╖. Зараз я знав абсолютно точно, що його Пааноярвенська застава, де ми насл╕дили, перебувала в ста к╕лометрах на п╕вдень в╕д ц╕╓╖ Келлосельк╕ ╕ що в╕н н╕коли ╖╖ не бачив, тому що Келлоселька - це "три будинки", розкидан╕ в л╕с╕.

[picture]

Келлоселька.

Зараз Тол╕к начебто доводив мен╕:

- Ви ж мен╕ не в╕рили! Ось, дивись, Келлоселька!

## Глава 14

Гауптвахтa в Алакуртт╕

Ос╕нь, 2005 р╕к.

Дорога, покрита асфальтом, зак╕нчилася як т╕льки ми в'╖хали на територ╕ю Рос╕╖. Я зупинив машину б╕ля поорано╖ смуги. Два прикордонники робили обх╕д кордону ╕ йшли в нашу сторону. Нугзар з к╕нокамерою йшов ╖м назустр╕ч, роблячи зйомки.

- Не положено тут зн╕мати, - п╕д╕йшовши до Нугзара сказав прикордонник. В його голос╕ не було наказу.

- Я зараз. Все, все, - зн╕маючи ╖х , в╕дпов╕дав Нугзар. Через годину ╖зди по курн╕й дороз╕ ми в'╖хали в Алакуртт╕, про що пов╕домляв щит: "Червонопрапорний Алакуртт╕нський прикордонний заг╕н".

- Так, я була тут. Нас, артист╕в, сюди на всюдиход╕ привезли, ╕ ми концерт давали в погранчаст╕, - рад╕сно пов╕домила Ольга.

- ╤ ми тут три дн╕ сид╕ли на прикордонн╕й гауптвахт╕, - сказав я, п╕д'╖жджаючи до вор╕т в╕йськово╖ частини, за якими було видно великий плац ╕ збудован╕ з цегли будинки.

Сталося так, що нав╕ть м╕й плем╕нник Юра Кап╕тонов служив тут, в╕н мен╕ розпов╕дав:

"Коли я служив в арм╕╖ в прикордонних в╕йськах в в / ч N2201, викликав мене до себе кап╕тан з особливого в╕дд╕лу. А справа була в 1991 роц╕. Якраз перед розвалом СРСР. Особ╕ст запитав мене, як служба, чи не ображають старослужащ╕, а пот╕м запитав те,що я не оч╕кував почути.

- Чи зна╓ш ти, що в 1974 роц╕ тв╕й дядько, який зараз живе в Америц╕, переходив кордон тут, де ти служиш?

Я знав, що дядько переходив кордон, але не знав точно де. Кап╕тан знав про перех╕д ╕ про мене ВСЕ !!! В╕н почав розпов╕дати, як ус╕х чотирьох затримали ╕ як вони сид╕ли на наш╕й гаупвахт╕. Тут в╕н запропонував мен╕ написати листa в Америку дядьков╕, що я, його родич, служу там, де в╕н переходив кордон 17 рок╕в тому, ╕ можу йому розпов╕сти багато ц╕кавого про кордон в над╕╖, що дядько зац╕кавиться ╕ буде вив╕дувати будь-яку ╕нформац╕ю про мою службу, розташувану техн╕ку ╕ про стан кордону. За листуванням кап╕тан буде стежити ╕ рекомендувати мен╕, що писати в листах. В╕н дуже спод╕вався, що дядько з Америки захоче пот╕м в╕дв╕дати Рос╕ю, де його ╕ заарештують як шпигуна. Я пооб╕цяв особисту, що напишу листа ╕ буду чекати в╕дпов╕дь. В╕дмовлятися нав╕др╕з було небезпечно через непередбачен╕

насл╕дки. "

Розвал Радянського Союзу зробив свою справу: цей п╕дступний план листування "арешт шпигуна" н╕кому б╕льше не був потр╕бен.

Я згадав л╕то 1974 року. Вертол╕т лет╕в довго. Прикордонники др╕мали в страшному шум╕ мотора. Вони прокинулися в╕д сильно╖ в╕брац╕╖, коли вертол╕т п╕шов на посадку. При кожному воруш╕нн╕ руками наручники автоматично затягувалися сильн╕ше, ╕ кист╕ рук у мене набрякли ╕ дуже бол╕ли. Приземлився вертол╕т ╕ його щ╕льним к╕льцем оточили солдати, - стрижен╕ наголо новобранц╕ в м╕шкуват╕й робоч╕й форм╕. Вони були без збро╖ ╕, виб╕гаючи з казарм, з ц╕кав╕стю розглядали нас.

- По одному, в машину ╖х! - скомандував оф╕цер.

[picture]

Алакуртт╕ 1974 р. Фото Андр╕я Мезенцева

Два прикордонники обережно взявши п╕д руки брата, повели його до вантаж╕вки з брезентовим кузовом.. Сл╕дом - Бориса.

- Що ви його, як дамочку, ведете! Стусанами в машину! - наказав оф╕цер конвою.

Конвой вчепився ще сильн╕ше в рукава куртки Бориса.

Вантаж╕вка ,про╖хав к╕лька метр╕в, зупинилася б╕ля триповерхового цегляного будинку. Тут в нап╕вп╕двальному прим╕щенн╕ знаходилися камери гауптвахти, а вище - казарми.

У вузьке з гратами в╕кно проникало св╕тло. П╕д в╕кном стояв маленький столик ╕ поруч - зроблене з цегли л╕жко. В оббит╕ бляхою двер╕ були вставлен╕ в╕чко ╕ год╕вниця. Вона була в╕дкрита, ╕ в н╕й - оч╕ зац╕кавлених солдат. Брат знаходився за ст╕нкою. Голоси Анатол╕я ╕ Бориса ╕нод╕ звучали в коридор╕. Часовий за дверима комусь кричав:

- Старшина курити хоче.

Це пот╕м я д╕знався, що Анатол╕й п╕д час служби був на застав╕ старшиною. Для солдат╕в - це велике звання, ╕ тепер, на гауптвахт╕, вони називали його "старшина".

-Ми, прикордонники, зелен╕ погони,

В╕тчизни рубеж╕ ми бережемо- ...,

горланили солдати.

Я встав на л╕жко, щоб побачити, як за в╕кном йшли стро╓м солдати, напевно, в ╖дальню на об╕д.

Невисок╕ сопки, вкрит╕ л╕сом, оточували в╕йськову частину, ╕ товста реш╕тка камери робила ╖х тепер далекими, як з╕рки в неб╕. Не хот╕лося в╕рити в реальн╕сть.

-Може це сон? - питав я себе. - Вранц╕ - в Ф╕нлянд╕╖, до об╕ду в - Рос╕╖.

В душ╕ я карав себе, ненавид╕в, за наст╕льки дурну помилку - залишитися подр╕мати в лазн╕. У камер╕ в╕дчинилися двер╕, ув╕йшли солдати ╕ к╕лька оф╕цер╕в.

- Чого тебе за кордон понесло? Тебе ж Батьк╕вщина вигодувала! - сказав оф╕цер.

Я не в╕дчував ненавист╕ до себе в його ╕нтонац╕╖, швидше його здивував наш вчинок.

- В╕д вас ус╕х б╕г! В╕д вашо╖ турботи ╕ вашо╖ вол╕, - в╕дпов╕в я.

- Дивись, свобода йому не подоба╓ться! Ось посидиш к╕лька рочк╕в, може тод╕ сподоба╓ться, - посм╕хнувся оф╕цер, ╕ вс╕ вийшли.

Мен╕ принесли на об╕д в алюм╕н╕╓в╕й мисц╕ щ╕ з кислою капустою ╕ два великих шматки чорного хл╕ба. На друге солдат в цю ж миску поклав великий черпак макарон╕в по-флотськи ╕ простягнув п╕вл╕тровий кухоль з компотом.

Солдати пооб╕давши, виходили з ╖дальн╕ ╕ стро╓м йшли б╕ля в╕кна знову виконуючи одну ╕ ту ж п╕сню:

-Ми, прикордонники, зелен╕ погони,

В╕тчизни рубеж╕ ми бережемо,- ....

Вони вишикувалися на плацу, старшини в╕ддавали накази. Солдати б╕гали через перешкоди, жбурляли в макети гранати, знову будувалися ╕ п╕дтюпцем з п╕снею обб╕гали навколо плацу, а пот╕м все починали спочатку.

Я згадав розмову з в╕йськкомом в Калмик╕╖, як в╕н об╕цяв мене закликати в арм╕ю ╕ по стопах мого батька в╕дправити в прикордонн╕ в╕йська. Тепер я дивився на цих солдат╕в ╕ мен╕ ще важче було уявити себе з ними разом зараз на плацу.

Увечер╕ з Петрозаводська прилет╕в сл╕дчий КДБ майор ╢ф╕мов. В╕н зустр╕вся з╕ мною, як з╕ старим знайомим, посм╕хаючись. Поруч з ним сид╕в молодий лейтенант, в╕н повинен був вести запис допиту. Майора ц╕кавили вс╕ детал╕ нашого переходу кордону. В╕н, схоже, знав набагато б╕льше мене, називаючи ╕м'я пров╕дника по╖зда, пасажир╕в автобуса або зовс╕м нев╕домих мен╕ людей. Я не вважав себе н╕ на грам винним ╕ задавав йому одне ╕ теж питання:

- А як мен╕ вибратися з вашого Радянського Союзу? Не хочу я з вами жити. Будуйте без мене св╕й комун╕зм, а я хочу в Америку!

Лейтенант мовчки слухав ╕ н╕чого не писав.

- Записуй, все записуй! - наказав йому майор.

- Так, хвацько ви по л╕сах кордон перейшли. Прикордонники п╕сля вас ╕ т╕ заблукали, розшукувати ╖х довелося, - похвалив нас сл╕дчий.

Це, напевно, був його хитрий трюк.

-А про що вас в Ф╕нлянд╕╖ запитували на допитах?

- Про те, про що ╕ ви.

Говорити з╕ мною не було б╕льше сенсу, ╕ майор в╕дправив мене в камеру. В╕н знав, що завтра летить з Анатол╕╓м Романчуком на заставу.

У вертольот╕ на цей раз було в╕льно. Анатол╕й сид╕в з наручниками б╕ля в╕кна ╕ дивився на м╕нливу п╕д ним тайгу. Два прикордонники сид╕ли по обидва боки в╕д нього, зр╕дка поглядаючи то на майора з КДБ, то на лейтенанта.

На застав╕, де Анатол╕й служив, майже н╕чого не зм╕нилося. Та ж сторожова вежа, казарма, дерев'яний причал для човна, т╕ ж стежки, проходячи через як╕ в╕н багато раз╕в робив обх╕д кордону.

Тол╕к вп╕знав генерал-полковника, який забирав його у ф╕н╕в. Зараз, сидячи в човн╕, за яким ще к╕лька дн╕в тому в╕н спостер╕гав, в╕н повинен був привести сл╕дчого ╕ понятих туди, на кордон.

Йому здавалося, що його вс╕ ненавидять, ╕ було за що.

Начальника застави Журавльова п╕сля нашого переходу розжалували ╕ перевели працювати до в╕йськкомату в м╕сто Онега Архангельсько╖ област╕. За ╕рон╕╓ю дол╕, моя мама народилася в цьому м╕ст╕, м╕й д╕д, Петро Попов, жив в цьому м╕ст╕, був заарештований тут в 1939, п╕сля чого зник безсл╕дно. Прикордонникам ц╕╓╖ застави довелося теж не солодко. К╕лька безсонних дн╕в ╕ ночей вони провели в пошуках наших сл╕д╕в ╕ можливих шпигун╕в, як╕ проникли на територ╕ю Радянського Союзу. Тепер це все залишилося позаду ╕ для них Анатол╕й став знову старшиною.

- Старшина, с╕дайте в човен, старшина, зупин╕ться!

В╕д такого звернення Тол╕к перестав сутулитися, випростався, ╕ наручники його вже не так мучили. В╕н в╕дпов╕дав на запитання сл╕дчого тепер не тихим хрипким голосом, а голосно ╕ ясно. Показання зак╕нчилися б╕ля поорано╖ смуги ╕ його повели на заставу, а там - в ╖дальню об╕дати.

Генерал розпорядився зняти з Анатол╕я наручники. Поки в╕н ╖в, солдати з╕брали ц╕лу торбу сигарет ╕ на прощання протягнули йому:

- Тримай, старшина, там стане в нагод╕.

## Глава 15

З конво╓м у неб╕

- Крок- вправо, крок- вл╕во - буде вважатися спробою до втеч╕, - попередив оф╕цер.

Вертол╕т чекав нас посеред плацу, ╕ ми йшли до нього в оточенн╕ озбро╓них прикордонник╕в. Лейтенант б╕ля вертольота зам╕нив нам наручники на т╕, як╕ отримав в╕д майора ╢ф╕мова.

-Сид╕ти тоб╕, Романчук, все життя, напевно, доведеться. На кордон╕ з тебе наручники зняти не могли ╕ зараз теж, - невесело пожартував лейтенант.

В╕н так ╕ не зм╕г зняти наручники з озиравшегося на вс╕ боки Тол╕ка ╕ клацнув на його руках другими.

- Краще радянська свобода, н╕ж в'язниця, - буркнув поруч Борис, який, як п╕нгв╕н, зам╕сть яйця дбайливо тримав перед собою к╕лька пачок сигарет.

Майор ╢ф╕мов, прапорщик, начальник конвою ╕ два солдати розм╕стилися навпроти нас. Вертол╕т злет╕в. Внизу поповзла тайга з коричневими виразками бол╕т. Одного солдата-конво╖ра сильно заколисало, його рвало ╕ в╕н б╕гав за цератову ширму в проход╕.

- За що я мучуся? - кричав майор кр╕зь шум п╕сля п'яти годин польоту. - Ви - злочинц╕! Вам належить. Ну я, за що?

В╕н глянув на годинник.

- Що ж, через годину будемо на м╕сц╕. Тюрма вас там чека╓. Не хот╕ли жити, як вс╕ люди, тепер будете баланду ╖сти.

Майор обв╕в кожного з нас уважним поглядом.

- Зараз прибудете, в баньку сход╕ть, а пот╕м - по камерах. Ви не думайте, що т╕, хто в тюрм╕ сидить, радянською владою незадоволен╕. Зеки ╕ т╕ в в╕йну за Батьк╕вщину билися. Так що знайте, як т╕льки в камеру потрапите, у вас в╕дразу статтю запитають, приховувати марно, д╕знаються!

Майор перев╕в погляд на мене ╕ брата ╕, вказуючи пальцем на нас, прокричав:

- А тебе з братом я стригти спец╕ально не буду. Посаджу в таку камеру, де вас в╕дразу згвалтують. Там допомогу кликати марно ... Зрозум╕ли? ╤ ти не думай, - перейшов в╕н на Бориса, - що рожа у тебе така ╕ хлопець ти здоровий. Запам'ятай мо╖ слова! У камер╕ тоб╕ скажуть: "Лягай до параш╕!" - Ось як тебе зеки зустр╕нуть. З тиждень доведеться повалятися тоб╕ б╕ля параш╕, перш н╕ж м╕сце на нарах отрима╓ш.

Борис мовчки дивився на сл╕дчого, в його очах була порожнеча ╕ приречен╕сть.

Мо╖ уявлення про в'язниц╕ були взят╕ з прочитаних книг, ф╕льм╕в, особливо ╕тал╕йських, де були ╕нтриги ╕ вбивства. Слова сл╕дчого я сприйняв серйозно ╕ тепер готував себе до бою. Брат сумно посм╕хався. В╕н був ф╕зично сильним хлопцем, спортсменом, але дуже домашн╕м, прожившим в батьк╕вському дом╕ вс╕ сво╖ двадцять рок╕в.

- Якщо в камер╕ на тебе накинеться натовп, старайся вчепитися в головного ╕ гризи його, в╕д╕рви йому вухо, н╕с, тод╕ тебе приймуть за психа ╕ будуть боятися, - вчив я брата, поглядаючи на майора, який стежив, щоб ми не перемовлялися.

Вертол╕т йшов на посадку, наближаючись до стоявшо╖ на майданчику машини "воронок" для перевезення ув'язненних.

Ц╕ машини я пам'ятав з дитинства. Вони завжди стояли рано вранц╕ б╕ля зал╕зничних вагон╕в ашхабадського перону, повз який мене ╕ брата мама вела в дитячий садок. Тод╕ з вантаж╕вок вискакували люди в с╕рому одяз╕ ╕ п╕д гучний рахунок, лайки солдат╕в ╕ гавк╕т собак зникали в вагон╕.

## Глава 16

Петрозаводська в'язниця

"Воронок" зупинився на вулиц╕ перед непоказним одноповерховим будинком з гратами на в╕кнах, зверху покритими колючим дротом. Ми пройшли трохи ╕ опинилися всередин╕ к╕мнати чергових.

[picture]

Петрозаводська в'язниця.

- У трет╕й бокс його! Скомандував повний з непри╓мним обличчям схожим на бульдога тюремник, одягнений в гал╕фе з червоними кантами.У коридор╕ було багато зал╕зних дверей, за ними ╕ були бокси - маленьк╕ прим╕щення для одн╕╓╖ людини з лавкою п╕д ст╕нкою. Ст╕ни були списан╕ ╕ п╕длогу заплювали. Майор ╢ф╕мов все ще перебував у чергов╕й к╕мнат╕.

- Ви ╖х п╕дстриж╕ть! - наказав в╕н головному в гал╕фе.

- Зараз, що ми на них, зрадник╕в, дивитися будемо, - в╕дпов╕в тюремник, наказавши мен╕ переодягнутися в новий с╕рого кольору зек╕вський одяг.

- Не б╕йся, у нас тут не так вже й погано, - п╕дбадьорив молодий прапорщик, ведучи мене всередину в'язниц╕, в╕дкриваючи в╕дмичкою одну за одною гратчаст╕ двер╕.

Ж╕нка-наглядач неквапливо ходила по коридору, викладеному чорними плитами. Вона п╕дходила до чорним металевих дверей камер, з яких доносилися крик, рев╕ння, см╕х безл╕ч╕ голос╕в, дивилася в око ╕ йшла дал╕. Прапорщик зав╕в мене в порожню нап╕втемну камеру. Я залишився один. Тут було дуже тихо, як в п╕дземелл╕. Я л╕г на бетонний тапчан, покритий дошками ╕ не пом╕тив сам як заснув.

Вранц╕ я виявив в камер╕ поповнення - двох мужик╕в, на вигляд похилого в╕ку.

- Ще добу в╕дсид╕ли, тепер зовс╕м небагато залишилося, - весело сказав один.

- Треба якось дубака (наглядача) попросити махорку з першо╖ камери забрати, - говорив другий б╕ля в╕дкрито╖ год╕вниц╕, ставлячи миски на ст╕л.

- Ей, хлопець, вставай сн╕дати.

Це в╕н кликав мене.

- А х╕ба тут бувають сн╕данки? - здивувався я.

- А як же! ╤ сн╕данок, ╕ об╕д, ╕ вечеря. Все, як на вол╕. Почекай, зараз ╕ цукор принесуть.

- А я думав, що т╕льки вода з хл╕бом.

- Н╕, н╕, що ти! - ╤ вони розсм╕ялися.

╥х веселий настр╕й мене здивував. Я в цей час кр╕м повного в╕дчаю, безсилля та безпорадност╕ свого становища н╕чого не в╕дчував.

- А ск╕льки вам ще в тюрм╕ сид╕ти залишилося? - запитав я.

- П'ять дн╕в вже в╕дсид╕ли, триста ш╕стдесят залишилося. Ми сидимо за порушення паспортного режиму, - см╕ючись говорили вони. -Головне нам тут перезимувати, а навесн╕ на "х╕м╕ю" вийдемо. Сьогодн╕ ввечер╕, може в баньку зводять ╕ по камерам розкидають.

- А х╕ба в ц╕й камер╕ ми не залишимося? - знов запитав я.

Мен╕ ц╕ два веселих мужика сподобалися ╕ не хот╕лося з ними розлучатися.

- Н╕ звичайно! Тут на першому поверс╕ вс╕ камери карантинн╕, а там л╕жко видадуть ╕ пот╕м весел╕ше буде, - пояснив один з них.

У ц╕й в'язниц╕ вони були не в перший раз, ╕ ╖м нав╕ть тут подобалося. До вечора все сталося так, як вони сказали. Нас повели до лазн╕. Перукар, з ув'язнених, за наказом наглядача в'язниц╕ вкоротив мен╕ волосся. Нам видали з прожарювання ще гаряч╕ з брудними плямами ╕з збитою в грудки ватою матраци. Я йшов за наглядачем, готуючи себе до самих непередбачуваних обставин, як╕ повинн╕ були статися вже через л╕чен╕ хвилини, нав╕ть секунди.

## Глава 17

Камера N14

Наглядач подивився на листок в руц╕ ╕ став в╕дкривати камеру N14.

- Проходь! - скомандував в╕н, ╕ одразу за мною зачинив двер╕.

Я стояв в проход╕ маленько╖ камери, заставлено╖ двоповерховими шконками, на яких сид╕ли молод╕ хлопц╕, розглядаючи мене. Поруч з дверима за маленьким столом четверо грали в дом╕но.

- Яка стаття? - запитали в╕дразу к╕лька людей.

- В╕с╕мдесят третя, - в╕дпов╕в я, розглядаючи камеру, намагаючись зрозум╕ти, хто тут головний ╕ якщо щось, то встигнути вчепитися в нього.

- В╕с╕мдесят третя? Державна крад╕жка?

- Н╕ ...

- А що це за стаття? - в╕дклавши дом╕но, запитали гравц╕.

- Перех╕д Державного кордону, - в╕дпов╕в я.

- У-у ... - загула камера ╕ з нижн╕х шконок, як з печери, вивалилася ще купа зац╕кавлених.

- Стели матрац тут, нагор╕ б╕ля мене, - вказав мен╕ м╕цно╖ статури хлопець з коротким ╕ не по роках сивим волоссям. - Це дуже ц╕каво, п╕сля вечер╕ розкажеш.

В цей час в дверях в╕дчинилася год╕вниця ╕ подали великий чайник з окропом, який звався "Фан-Фанич", а за ним - алюм╕н╕╓в╕ миски з р╕дко╖ в╕всяною кашею. Народ повитягав з шафи з назвою "Телев╕зор" продукти, як╕ у них були ,╕ мен╕ запропонували не соромитися ╕ вечеряти з ними разом.

- Ну, розпов╕дай, - з нетерп╕нням просили сп╕вкамерники, здавши в год╕вницю порожн╕ миски п╕сля вечер╕.

- О, так ти не один! ╤ ви були в Ф╕нлянд╕╖! - вигукнули вони.

- Нав╕що ви в ц╕й лазн╕ затрималися? Йти потр╕бно було, - сипалися поради.

Тут же знайшлося к╕лька бажаючих б╕гти з╕ мною за кордон, ╕нш╕ з ц╕кав╕стю запитували:

- А що ви там будете робити, по см╕тниках лазити?

- А ви там ц╕ см╕тники спочатку знайд╕ть, це тут в Радянському Союз╕ життя - ц╕льний см╕тник -,парирував я, будучи в очах слухач╕в знавцем закордону. Гаряч╕ дебати перервав стук╕т наглядача в двер╕.

- Ус╕м в╕дб╕й! Тихо там!

## Глава 18

Тюремн╕ будн╕

Я прокинувся. У коридор╕ хлопали год╕вниц╕, грим╕ли чайники. У камер╕ було тихо. Вс╕ ще спали, закутавшись в син╕ стар╕ байков╕ ковдри. В╕кно було в╕дчинене. М╕цна реш╕тка намертво була замурована в метров╕й ширини ст╕ни в'язниц╕. За гратами з друго╖ сторони буд╕вл╕ до в╕кна були прив╕шен╕ металев╕ жалюз╕, кр╕зь них ледь проникало денне св╕тло.

[picture]

Тюремна камера. Телев╕зори дозволили в 90-х роках. Фото ╤. Ковальова.

Сама камера б╕льше схожа на курник, де зам╕сть с╕дала п╕д яскраво-жовтими ст╕нами стояли з одного боку двa двоярусн╕ л╕жка ╕ покладен╕ м╕ж ними дерев'ян╕ щити, а з ╕ншого - ще впритул двa. М╕ж ними був вузький прох╕д, щоб можна було з╕стрибнути вниз. Решта-крих╕тний прост╕р до дверей д╕лили м╕ж собою туалет, обгороджений невисокою перегородкою з умивальником ╕ маленький столик, над яким вис╕ла бордова шафа з продуктами. Над дверима в н╕ш╕ за гратами гор╕ла яскрава лампочка ╕ там же стояв гучномовець. Камера була не б╕льше дев'яти квадратних метр╕в ╕ в н╕й я нарахував ш╕стнадцять ос╕б. Поки я розглядав камеру в╕дкрилася год╕вниця ╕ в н╕й з'явилася голова наглядача.

- П╕терський! Подай чайник! Чи не чу╓ш, чи що? - покликав в╕н.

- Тебе звуть! - штовхали когось на нижн╕х нарах.

Б╕лявий, зовс╕м ще молодий хлопець в одних трусах вискочив знизу, швидко вилив в умивальник з чайника вчорашню воду ╕, просунувши його в год╕вницю, стрибнув на нари досипати. Включилося рад╕о, пролунали сигнали ╕ заграв г╕мн Радянського Союзу.

- Доброго ранку! Московський час шоста година ранку, - пов╕домив голос диктора.

Звук вдарявшихся об миски черпак╕в наближався до нашо╖ камер╕.

- Злод╕╖, вставайте! Сн╕данок! - будив камеру сивий хлопець як т╕льки в╕дкрилася год╕вниця.

Миски з кашею передавалися по руках. П'ятеро, т╕ хто встигли с╕сти за маленький столик, ╖ли там, ╕нш╕ ╖ли сидячи на нарах. Р╕дка сечнева каша була позбавлена смаку, але нав╕ть ╖╖ було мало, всього один черпак. Поруч лежали видан╕ на день 550 грам╕в чорного хл╕ба.

Я зробив так само, як вс╕: ручкою алюм╕н╕╓во╖ ложки в╕др╕зав одну третину хл╕ба, на нього висипав п'ятнадцять грам цукру ╕ став пити злегка заварену ячм╕нну каву. Хл╕б, що залишився, я поклав поверх сво╓╖ кружки в шафу- "телев╕зор" ╕ швидко п╕рнув п╕д ковдру досипати. По коридору йшов наглядач, стукаючи ключами по дверях ╕ повторював:

- Вставай на перев╕рку ! Вставай!

Як т╕льки загрим╕в замок в наших дверях, народ стр╕мко повскакував. Нижн╕ виповзали в прох╕д, а верхн╕ стрибали ╖м на голови з╕ шконок. Все це було схоже тепер на переполох в курнику. Наглядач ново╖ зм╕ни ╕ за ним той,хто здавав зм╕ну встали в проход╕ б╕ля дверей. Б╕лявий, на пр╕звисько "П╕терський", допов╕в ск╕льки в камер╕ людей ╕, перерахувавши вс╕х, наглядач╕ вийшли. Я п╕рнув, як ╕ вс╕, знову п╕д ковдру, але не тут-то було.

- На прогулянку йдемо? - питав, в╕дкривши год╕вницю, наглядач.

- Йдемо, начальник, йдемо, - лунали сонн╕ голоси.

Прогулянков╕ дворики - це в╕докремлен╕ високою ст╕ною воль╓ри, з натягнутою зверху металевою с╕ткою. Зверху над с╕ткою ходила ж╕нка-наглядач, стежила, щоб ув'язнен╕ з р╕зних двор╕в не перемовлялися ╕ не перекидали записки. Пом╕тивши порушення, вона викликала контролера ╕ той в╕в увязнених в камеру ран╕ше в╕дведенно╖ на прогулянку одн╕╓╖ години. У сус╕дн╕х двориках см╕ялися над кукур╕канням п╕вн╕в (гомосексуал╕ст╕в), перемовлялися под╕льники (т╕, хто проходив по одн╕й справ╕). -Контролер! Виводь другий! Перемовляються! - команду╓ ж╕нка-наглядач.

- Хто перемовля╓ться? Дивитися краще треба, - обурюються увязненн╕ ╖й у в╕дпов╕дь з другого двору.

Недовго ╕ нам довелося гуляти. Сус╕ди попросили покурити, ми ╖м перекинули к╕лька сигарет, але одна застрягла на с╕тц╕ ╕ наглядач це пом╕тила.

- Контролер, виводь п'ятий! - наказала вона.

[picture]

Фото ╤. Ковальова.

Минали дн╕, а точн╕ше тяглися в т╕сн╕й вщерть набит╕й людьми камер╕. Сиза хмара тютюнового диму вис╕ла до глибоко╖ ноч╕. Стук к╕сточок дом╕но, суперечка людей, метушня ╕ гам, неперервне фирчання напору зливно╖ води в туалет╕, ляскання год╕вниць, дзв╕н ключ╕в в дверях були рутиною дня.

Част╕ етапи розвантажували камеру на дв╕, три людини, але не надовго, день-два в╕д сили. На шконках ╕ так доводилося спати в т╕снот╕, тому ╕нод╕ не було м╕сця для новачк╕в ╕ вони к╕лька ночей спали на п╕длоз╕ в проход╕.

Населення камери, в основному, становила молодь. Б╕льш╕сть з них попалися за пограбування магазин╕в ╕ торгових лавок, були домушники (квартирн╕ злод╕╖), "баклани" - заб╕яки-хул╕гани, один "домашн╕й боксер", бив дружину ╕ "фантомас" - пал╕й сара╖в.

Виняток становив М╕шка Бриков - хлопець з сивим волоссям. В╕н вже в╕дслужив арм╕ю, мав розряд по боксу ╕ був засуджений за згвалтування, отримавши п'ять рок╕в. Суд вищо╖ ╕нстанц╕╖ скасував йому вирок, визнавши Брикова потерп╕лим. Ж╕нка, яку в╕н н╕бито намагався згвалтувати, зараз перебувала в б╕гах ╕ звинувачувалася за статтею "Нанесення небезпечних для здоров'я кал╕цтв". Вона ледь не позбавила його життя, встромивши н╕ж йому в жив╕т. На живот╕ у нього була марлева пов'язка, з-п╕д яко╖ пост╕йно просочувався гн╕й.

- Вез╕ть мене в л╕карню! - казав в╕н при кожному обход╕ л╕каря.

- Зачекайте, Бриков, до р╕шення суду. Ви поки п╕дсл╕дний ╕ ми не ма╓мо права в╕дправляти вас в л╕карню, - отримував в╕н весь час одну ╕ ту ж саму в╕дпов╕дь ╕, на додачу, -тампон з йодом.

Пересл╕дство тяглося вже к╕лька м╕сяц╕в. Йому приносили постанови прокурора про продовження сл╕дства, в╕н розписувався ╕ чекав коли сп╕ймають ци злочасну ж╕нку.

Р╕дк╕сний день в Петрозаводской в'язниц╕ проходив без крик╕в бито╖ наглядачами жертви. Били за все ╕ дуже боляче. Попередили раз п╕сля в╕дбою припинити читати книгу - не зрозум╕в - отримуй, перестукувався через ст╕нку з сус╕дньою камерою ╕ був пом╕чений - отримуй, варив чифир, зшив сид╕р (м╕шок для речей) з матрасовки - отримуй. Бувало так, що за справу били. Наприклад, виводять на етап людину з камери, а на ньому все чуже рвання висить, блатн╕ роздягли. Наглядач зна╓, що в╕н т╕льки вчора цю людину в камеру кинув ╕ пам'ята╓ як в╕н був одягнений. За викликом терм╕ново б╕жить п╕дмога обшук робити ╕ не минути лиха тим, у кого ц╕ реч╕ знайдуть. Гомосексуал╕ст╕в, прихоплених за справою, били сильно. Витягнуть наглядач╕ жертву в коридор, скрутять йому руки за спину, а пот╕м розтягнуть так, що - весь в╕н на п╕длоз╕, а ноги - в пов╕тр╕. Кричить нещасний на всю в'язницю, а наглядач╕, як павуки, у п╕двал його в╕д очей подал╕, ось там вже вони дадуть йому по-справжньому. Якщо переборщать ╕ багато синц╕в-побо╖в пооставляють, то не б╕да, адже кращий доктор тут - карцер з холодними ╕ сирими ст╕нами п╕дземелля. Тиждень перебування там - ╕ н╕яких сл╕д╕в.

Час йшов. Пролет╕в одним довгим днем ??серпень. Я знав в яких камерах Борис ╕ брат, ╕нод╕ нам вдавалося перекинутися к╕лькома словами п╕д час прогулянки ,знав я i те,що Анатолiя призначили головним в камер╕ малол╕ток, але з ним не було зв'язку.

## Глава 19

Допити у КДБ

Сл╕дчий майор ╢ф╕мов викликав к╕лька раз╕в мене на допит, возив до м╕ста в КДБ. Це було ╓диною р╕зноман╕тн╕стю у повсякденному житт╕. На будь-яке питання сл╕дчого я задавав йому сво╓ запитання:

- Коли ви нас в╕дправите в Америку?

Я задавав це питання, як папуга, вс╕м п╕дряд.

- Коли ви нас в╕дправите в Америку? - питав я прокурора , який робив ╕нод╕ обх╕д по камерах тюрми.

- Коли ви нас в╕дправите в Америку? - питав я у наглядач╕в.

Ще до втеч╕, слухаючи "Голос Америки", "Н╕мецьку хвилю" або "Б╕-Б╕-С╕" я добре засво╖в, що радянська каральна система з задоволенням готова посадити людину в божев╕льню за його ╕накомислення або пол╕тичн╕ погляди. У мене не було н╕якого бажання сид╕ти три роки в трудовому табор╕, вже краще в божев╕льн╕ п╕вроку, як ╕накомислячий, вир╕шив для себе я. Два м╕сяц╕, проведен╕ в божев╕льн╕ п╕сля зустр╕ч╕ з в╕йськкомом залишили в мо╖й пам'ят╕ людей, як╕ в╕дбували там примусове л╕кування. Це були злод╕╖, заб╕яки ╕ нав╕ть один, який ско╖в вбивство. ╥х називали пр╕нудчики ╕ вони твердо знали, що через ш╕сть м╕сяц╕в ╖х випишуть з л╕карн╕.

Я вир╕шив навмисне робити все, щоб мене визнали божев╕льним, розраховуючи, що в божев╕льн╕ протримають не б╕льше шести м╕сяц╕в ╕ випустять.

По дороз╕ до кордону я, брат, Борис ╕ Тол╕к багато раз╕в обговорювали як нам поводитися в раз╕ арешту. Тод╕ в л╕с╕ ми думали однаково, що краще зв╕льнитися в╕дсидкою у божев╕льн╕.У Петрозаводськ╕й як ╕ в будь-як╕й в'язниц╕ працювала своя пошта. ╤з записок в╕д брата я знав, що в╕н вибрав божев╕льню. Борис писав, що в╕н не зна╓ як симулювати ╕ вир╕шив для себе "нехай буде як буде". Анатол╕й доводив сл╕дчому, що в╕н не бажав б╕гти за кордон, а розраховував весело провести час в по╖зд╕ по дороз╕ в Карел╕ю,прогуляти вс╕ наш╕ грош╕ в вагонах-ресторанах, пот╕м заблукати в л╕с╕ ╕ повернутися додому. У словах Анатол╕я була частка правди. Я добре пам'ятав як нервував Анатол╕й, коли побачив, що любитель м╕цних напо╖в Борис раптом почав тримати сво╓ слово ╕ за к╕лька дн╕в, проведених в по╖зд╕, в╕н не доторкнувся до алкоголю. Може Борис ще тод╕ зрозум╕в як╕ плани у Тол╕ка ╕, не приховуючи сво╓╖ неприязн╕ до нього, часто задавав в л╕с╕ йому питання:

- Скажи мен╕, чому ти весь час брешеш?

А коли я допом╕г Анатол╕ю, який тонув вибратися на ф╕нський берег, Борис, дивлячись йому в оч╕, запитав мене:

- Нав╕що ти його врятував?

Одна наша записка була перехоплена. Я в╕дпов╕дав брату, що нас в╕дправлять до псих╕атрично╖ л╕карн╕, якщо судово-медична експертиза визна╓ нас неосудними. Сл╕дчий майор ╢ф╕мов викликав мене ╕ п╕дозр╕ло посм╕хався. Б╕ля в╕кна сид╕в незнайомий мен╕ чолов╕к у форм╕, це був Верховний прокурор Карельсько╖ АРСР.

- Саша, про яку божев╕льню ти говориш? - запитав ╢ф╕мов, - ти кинь це! Вас будуть судити ╕ ви п╕дете на зону.

- Нав╕що нас судити, якщо ми не хочемо жити в Радянському Союз╕? Над╕шл╕ть нас до Сполучених Штатiв! - просив я його.

- Ось коли зв╕льнитеся, тримати не будемо. Хто ви? Вчен╕ або люди розумово╖ прац╕? Ви просто роботяги ╕ кр╕м сво╖х двох рук н╕чого не ма╓те, то який нам сенс вас тримати? - Посм╕шка митт╓во зникла, сл╕дчий зробив дуже серйозне обличчя, обличчя доброзичливця, турботу якого невдячно в╕дкинули ╕ продовжив:

- Але запам'ятай! Ми тебе випустимо, але назад не просися! З голоду здихати там будеш! По см╕тниках лазити!

- Так краще жити на цих см╕тниках, н╕ж у вашому добрi, - в╕дпов╕в я.

- Брат тв╕й теж саме говорить, - долучився до розмови прокурор. - Наслухався р╕зно╖ н╕сенитниц╕ в╕д ворожих рад╕оголос╕в. Треба йому знати ск╕льки тонн вершкового масла закупили ми за кордоном, що у нас хл╕ба свого нема╓, весь з Канади.

- А що, х╕ба не так? Я бачив як харчуються ф╕нськ╕ прикордонники з╕ сво╖х "см╕тник╕в" ╕ як ваш╕ - в Алакуртт╕ - кращою в св╕т╕ кислою капустою? - сказав я прокурору.

## Глава 20

Побачення

Мо╖ батьки ╖хали в м╕сто Онега в╕дв╕дати родич╕в. Шлях проходив через Петрозаводськ. Майор ╢ф╕мов зробив ╖м виняток, дозволивши побачення з нами. Зг╕дно ╕з законом побачення да╓ться т╕льки п╕сля зак╕нчення сл╕дства ╕ суду. Для мене зустр╕ч з батьками була великою неспод╕ванкою. Мати з батьком сид╕ли на ст╕льцях в маленьк╕й к╕мнат╕ для побачень, за столом - майор ╢ф╕мов ╕ поруч ╕з ним - начальник в'язниц╕-п╕дполковник Михайлов, сухорлявий м╕цно╖ статури чолов╕к в роках у в╕дм╕нно в╕прасован╕й форм╕ ╕з позначкою "Заслужений чек╕ст" на грудях.Б╕ля протилежно╖ ст╕нки стояв ст╕лець, на який мен╕ запропонували с╕сти.

- Ми вам вс╕м передач╕ привезли ╕ в╕д Тол╕ка батьк╕в теж, - несм╕ливо почала мати.

- Що ж ви це так! Нав╕що себе в тюрму посадили? питав батько. Для нього мо╓ бажання добратися до Америки завжди було йому незрозум╕лим.

- Три дн╕ проведен╕ в Ф╕нлянд╕╖, нав╕ть у в'язниц╕, ще б╕льше переконали мене в мо╖й правот╕. Я не хочу ╕ не буду жити в кра╖н╕ насильницького щастя, - сказав я.

- А як же ми? Ви про нас подумали? З ким ми тут одн╕ залишимося на старост╕ л╕т? -питав батько.

- У мене в ц╕й кра╖н╕ нема╓ майбутнього. Я тут н╕коли не одружуся, тому що я не хочу мати д╕тей-раб╕в, як ми сам╕.

- Про що ти говориш? Вс╕ живуть, люди, як люди, працюють, вчаться. Чого тоб╕ треба? Не зрозум╕ло! - заперечила мама.

Сл╕дчий, мовчки спостер╕гаючи, попросив зак╕нчувати побачення так як повинн╕ були привести брата. Побачення з ним мало чим в╕др╕знялося, може т╕льки брат не так емоц╕йно говорив, як я. В╕н зазвичай говорив продумано, спок╕йно.

Майор ╢ф╕мов бачив в мо╖х батьках справжн╕с╕ньких радянських людей. В╕н розум╕в ╖х горе ╕ намагався якось полегшити його.

- Мен╕ ваш╕ хлопц╕ б╕льше подобаються, н╕ж Романчук з С╕вковим, ваш╕ - чесн╕, а т╕ - соб╕ на ум╕, - сказав в╕н ╖м на прощання.

П╕сля зустр╕ч╕ з батьками я повернувся в камеру засмученим може тому, що люди, як╕ тебе люблять не розум╕ють тебе. Вони не бачили себе рабами, ╖м нав╕ть подобалося бути такими ╕ жити так, як вони жили.

Сид╕ти в прокурен╕й, набитою людьми камер╕ мен╕ набридло до чортик╕в, хот╕лося щось зм╕нити.

- Слухай, Бриков, як ти дума╓ш, що менти мен╕ зроблять, якщо я в них кухоль запущу? - запитав я сивоголового Мишка, з яким здружився.

- Нав╕що тоб╕ це треба? - здивувався в╕н.

- Сам зна╓ш, чому ст╕льки часу пройшло, а нас псих╕атру не показують?

- Роби, т╕льки не на ц╕й зм╕н╕. Зараз зм╕на Гвоздьова. Дадуть м╕цно. Почекай краще до вечора, - радив в╕н, знаючи вс╕х наглядач╕в.

- Парашу! Черговий, парашу винось! - в╕дкривши двер╕ командував Джуд╕. Параша - це звичайний бак з кришкою, в таких господин╕ виварюють б╕лизну, а тут в нього кидали см╕ття ╕ туалетний пап╕р. Джуд╕ - кличка наглядача худого, як с╕рник, маленького крикливого ╕ п╕длого мента. В╕н м╕г припасти непом╕ченим до в╕чка камери ╕ годинами спостер╕гати, вич╕куючи жертву. Пот╕м в камеру ввалювався натовп мордоворот╕в - наглядач╕в ╕ Джуд╕ рад╕сно тикав пальцем:

- Хапай цього, ось в╕н! Бий його, бий!

Джуд╕ сам н╕коли н╕кого не бив, в╕н просто боявся бути поруч з нами.

- Ти, опудало! Закрий двер╕ з того боку! - крикнув я йому ╕ запустив в нього порожн╕й алюм╕н╕╓вий кухоль. В╕н вдарився в металев╕ двер╕, пролет╕в перед його носом ╕ з дзвоном покотився по коридору. Переляканий Джуд╕ з криками помчав в к╕мнату чергового за п╕дмогую. У камер╕ настала тиша.

- Ох, дадуть вони тоб╕ зараз ... - з╕ сп╕вчуттям у голос╕ сказав Бриков.

Я сид╕в на сво╖й верхн╕й шконцi ╕ чекав. За м╕сяц╕ проведен╕ в сл╕дчому ╕золятор╕ я пом╕тив, що вс╕ без винятку наглядач╕ ставляться до мене ╕накше, н╕ж до мо╖х сус╕д╕в по камер╕. Я м╕г тримати руки в кишен╕, а не за спиною, як належить за правилами, мен╕ робили т╕льки зауваження, а будь-який ╕нший за под╕бне отримував в╕дразу боляче п╕д ребра ключем. Я думаю наглядач╕ побоювалися зловживати сво╖м службовим становищем з п╕доп╕чними КДБ, тому я мав над╕ю, що ╕ зараз все об╕йдеться без таких суворих насл╕дк╕в.

У коридор╕ було чути туп╕т наближавшихся чоб╕т. Загрим╕в замок ╕ двер╕ в╕дчинилися навст╕ж.

- Ось в╕н! Ось в╕н! Хапай його! - кричав Джуд╕, вказуючи на мене.

- Виходь! - ╕ , натягнувши кашкет на чоло, кинувся до мене черговий по корпусу, здоровий ╕ лютий, як бик, мужик. Швидким рухом в╕н витяг мене з камери ╕ в╕дразу к╕лька рук вчепилися так, що я полет╕в ласт╕вкою по коридору, зазначивши про себе, що б'ють не боляче, б╕льше для страху.

- Ти нав╕що кухоль в контролера запустив? - допитувалися вони.

- Який кухоль? Н╕чого я не кидав! Ви все придумали! - заперечував я.

- В╕дпуст╕ть брата! - почув я голос М╕ш╕ ╕ сильний стук╕т у двер╕ одн╕╓╖ з камер.

- Ще один проситься. Хто це там стука╓? - крикнув наглядач.

Мене замкнули в маленький т╕сний боксик. У коридор╕ було чути метушню, але вона швидко вщухла. Корпусний повернувся досить швидко.

- Десять д╕б карцеру, - пов╕домив в╕н.

## Глава 21

У карцер╕

Камери карцеру перебували в нап╕вп╕двальному прим╕щенн╕ в'язниц╕. Лампочка тьмяно осв╕тлювала ст╕ни брудного кольору. Вони були заштукатурен╕ "п╕д шубу", щоб потрапивший сюди не м╕г залишити написи на них. Ран╕ше я чув, що в розчин для штукатурки додавали с╕ль ╕ тепер м╕г в цьому переконатися, ст╕ни були вологими ╕ холодними. До ст╕ни була пристебнута металева шконка, опускати ╖╖ м╕г т╕льки наглядач. Був маленький ст╕л з лавкою, вузьке в╕кно з гратами без скла. ╤ржава параша смерд╕ла ам╕аком в╕ково╖ сеч╕. Пiдлога була з кам'яних плит чорного кольору ╕ витоптана ногами до блиску.

Я сид╕в на лавц╕ ╕ розглядав уважно подряпини на столику: "В╕йшовши не журись, а вийдеш -не рад╕й!", - прочитав я одну з них. На мен╕ були пошарпан╕ кеди ╕ бавовняний зек╕вський костюм. Т╕ло в╕д вогкост╕ починало швидко мерзнути. Я почав ходити взад ╕ вперед. Три кроки до ст╕ни з в╕кном ╕ назад три кроки до дверей. Роз╕гр╕вшись в╕д ходьби, я с╕дав в╕дпочивати. У п╕двальну тишу ╕нод╕ проривалися приглушен╕ звуки см╕ху, ляскання год╕вниць. Продзвен╕в дзв╕нок в╕дбою, наглядач в╕дст╕бнув шконку, зроблену з п'яти вузьких смуг зал╕за в довжину ╕ семи в ширину. Матраца ╕ л╕жка в карцер╕ не було.

Я м╕г тепер лягти спати до сьомо╖ ранку, проте металев╕ смужки вр╕залися в т╕ло. Я натягнув куртку поверх голови, згорнувся клубком ╕ глибоко дихав, намагаючись з╕гр╕ти себе теплим паром, але холод ╕ б╕ль в╕д металу брали сво╓, я схоплювався ╕ знову ... взад ╕ вперед.

Вноч╕ в коридор╕ когось сильно били. Били двох, це я зрозум╕в, коли ╖х затягли в сус╕дню камеру. ╥х продовжували бити в карцер╕, а вони кричали р╕зними голосами, як в хор╕.

Вранцi я був, як зомб╕, а зуби цокот╕ли в╕д холоду так, що я н╕чого не м╕г сказати виразного, коли з'явився наглядач в дверях ╕ зажадав винести парашу на слив в туалет. Подали кухоль окропу ╕ пайку хл╕ба - це була вся ╖жа на ц╕лий день. Окр╕п ╕ хл╕б з╕гр╕ли т╕ло. Я задр╕мав.

- На що скаржитесь? - почув я ж╕ночий голос.

За ст╕нкою скаржилися:

- Доктор, подив╕ться як мене побили, все т╕ло чорне. У мене теж! Див╕ться!

- Хлопц╕! Ви так╕ молод╕, а так погано себе ведете, вед╕ть себе краще ╕ синц╕в тод╕ не буде, - порадила л╕кар ╕ в╕дкрила мою год╕вницю.

Я встиг вже сильно застудитися, бол╕ло горло, з носа текло. Л╕кар видала мен╕ таблетку стрептоциду ╕ вийшла. Мо╖ми сус╕дами виявилися дво╓ малол╕ток. Вони були покаран╕ за те, що виламали з шконки металевий прут.

- Де тут Радянська влада? Побили ╕ поскаржитися н╕кому, - сказав один з них за ст╕нкою.

- Хлопц╕! Як вам не соромно таке говорити ?! - почувши це обурилася ж╕нка-наглядач. - Хто вам дав право Радянську владу лаяти?

- А що нам ця влада дала? - В розмову вступив другий малол╕тка. - Кр╕м ось цих синц╕в, вона нам н╕чого не дала.

- Н╕, хлопц╕, вона про вас пост╕йно п╕клу╓ться. Н╕, щоб вчитися, - ви в тюрму л╕зете.

- Потр╕бна нам боляче ваша Радянська влада! - кричали ╖й малол╕тки, бажаючи сильн╕ше позлити ╖╖.

- Я до корпусного п╕шла допов╕сти як ви все ла╓те, - сказала вона.

- Т╕тонько, не треба! Ми б╕льше не будемо! - кричали вони ╖й усл╕д.

- Що за шум тут? - це був корпусний, мордоворiт Гвоздьов.

- Ось ц╕ дво╓, - вказала наглядач.

- Значить владу лають?! ... Гаразд, ось зараз поп'ю чайку, а пот╕м розберуся з ними.

В╕н повернувся ╕ хвилин десять давав ╖м урок поваги до влади, а малол╕тки засвоювали цей урок ╕ по черз╕ голосно кричали.Я був вже четвертий день у карцер╕, здавалося, що час зупинився ╕ ще ш╕сть д╕б безсонних ночей в льодов╕й вогкост╕ ╕ смороду - це ц╕ла в╕чн╕сть.

Малол╕тки за ст╕нкою теж притихли. Синц╕ у них з╕йшли в╕д холодних компрес╕в мокрих ст╕н карцеру ╕ вони б╕льше не скаржилися л╕карю. Я з жахом чекав ноч╕ з виснажливими прис╕даннями ╕ ходьбою. Вдень три рази давали кухоль з окропом, а через день в об╕д миску з р╕дкою баландою з пшенки. Миска була гарячою ╕ я пив баланду ╕ гр╕в руки. На п'ятий день раптово в╕дчинилися двер╕ карцеру. Наглядач наказав вийти ╕ сл╕дувати за ним до каб╕нету начальника в'язниц╕.

- Я зн╕маю з тебе п'ять д╕б, - сказав начальник, - т╕льки ти повинен написати пояснювальну записку. Ось тоб╕ аркуш паперу ╕ ол╕вець.

- Що писати? - ледве стримуючи стук╕т зуб╕в, питаю я.

- С╕дай за ст╕л, я продиктую.

У каб╕нет╕ було тепло ╕ я почав писати п╕д диктовку як в╕дмовився виконувати наказ контролера ╕ запустив в нього кухоль з окропом. Мене це влаштовувало, я б ╕з задоволенням написав, що в нього ╕ чайник з окропом запустив. Начальник взяв у мене записку, прочитав ╕, посм╕хаючись, сказав:

- Ну, що ж, скоро ти в Америку по╖деш.

Я не зрозум╕в, що в╕н мав на уваз╕, але було ясно, що скоро щось станеться.

Все п╕зна╓ться в пор╕внянн╕. Я повернувся в свою камеру. Сп╕вкамерники рад╕сно зустр╕ли мене. У пов╕тр╕ вис╕в тютюновий дим. Було тепло. Я зал╕з скор╕ше п╕д ковдру ╕ тут же заснув. Увечер╕, в╕дразу п╕сля вечер╕, мене викликали з речами на етап.

- На П╕тер етап сьогодн╕, - не в╕дриваючись в╕д гри в дом╕но крикнув М╕шка Бриков ╕ додав серйозно:

- Може, ╕ справд╕, вас в Америку в╕дправлять ?!

У карантинн╕й камер╕ з╕бралося багато народу. Одн╕ вже були засуджен╕ ╕ йшли на р╕зн╕ зони, ╕нш╕ - п╕дсл╕дн╕, як я. Вс╕м видали по ц╕л╕й буханц╕ чорного тюремного хл╕ба ╕ одному оселедцю. Мене здивувало,що мен╕ повернули реч╕, як╕ забрали у в'язниц╕ ╕ м╕й рюкзак, викинутий на кордон╕. Рюкзак був порожн╕м, нав╕ть запах ячм╕нно╖ кави ╕ той зник. Брат теж йшов на етап ╕ був в сус╕дн╕й камер╕. Камера Бориса розташовувалася якраз над нами, на другому поверс╕. Я кухлем постукав по труб╕ водяного опалення ╕ викликав його на зв'язок. Притиснувши кухоль до труби ╕ пригорнувшись до не╖ вухом, я чув голос Бориса:

- Тримай "коня"!

Я прийняв слово "к╕нь" за кличку людини, який схоже зараз знаходиться разом з╕ мною в етапi.

- Скажи, як його звуть? - перепитую Бориса.

- Тримай "коня"! В╕н вже б╕ля тебе, - чую у в╕дпов╕дь, а сам лаю в душ╕ Бориса, думаючи яким блатним в╕н став, не може просто сказати. В╕дчуваю себе ╕д╕отом, звертаючись приблизно до тридцяти сус╕дiв по камер╕:

- Мужики, хто тут "к╕нь"? В╕н з мо╖м сп╕льником в одн╕й камер╕ сид╕в.

- Лови в в╕кн╕ записку це значить, - в╕дпов╕в хтось п╕д загальний см╕х.

Я швидко скрутив з листа газети тонку трубку, просунув у в╕кно кр╕зь щ╕лину жалюз╕ ╕ став намагатися зачепити нитку з запискою.

Раптом в╕дчинилася год╕вниця в дверях ╕ наглядач, дивлячись на мене з задоволеним виглядом запитав:

- Це ти ловиш "коня"?

## Глава 22

Лоухи

8 жовтня 2005 р.

В╕д Алакуртт╕ до м╕ста Лоухи к╕лометр╕в сто с╕мдесят. Я гнав наш блакитний м╕н╕-вен так швидко ,як т╕льки м╕г. Асфальтована дорога почалася, коли машина вискочила на трасу Мурманськ - Санкт-П╕тербург. Уздовж траси на узб╕чч╕ дороги сид╕ли люди ╕ чекали, коли хтось купить у них з╕брану у в╕дра брусницю. Ми посп╕шали, потр╕бно було зробити зйомки до заходу сонця. Погода в Заполяр'╖, в жовтн╕, стояла незвично суха ╕ сонячна. Все виходило схожим на той час, коли на ц╕й станц╕╖ ми вийшли з по╖зда в 1974-му.

[picture]

Зупинка по дороз╕ в Лоухи.

Ось ╕ Лоухи. За роки перебудови тут, схоже, н╕чого не зм╕нилося. Про╖хали по вщент розбит╕й дороз╕ б╕ля с╕рого пам'ятника Лен╕ну, що стояв на синьому обшарпанному п'╓дестал╕. Машину залишили б╕ля маленько╖ буд╕вл╕ вокзалу ╕ попрямували до зал╕зничного полотна робити зйомки. Я прогулювався на перон╕ ╕ поглядав на машину, щоб не вкрали. Бездомн╕ собаки рилися в см╕тт╓вих ящиках. Зн╕мальна група щось зн╕мала. Я бачив як Ольга тримала м╕крофон на жердин╕ б╕ля кол╕с товарняка,який тихо наближався. Напевно, ╖м потр╕бен був для монтажу цей стук╕т кол╕с ╕ жал╕бн╕ гудки локомотиву.

До приходу пасажирського по╖зда залишалися л╕чен╕ хвилини. З╕брався народ ╕ з ц╕кав╕стю розглядав нас. Наближався по╖зд ╕ Нугзар, нав╕вши на мене камеру, став зн╕мати.

- Що ви тут зн╕ма╓те? - закривши сво╓ю рукою нашу камеру запитала ж╕нка рок╕в сорока.

- Будь ласка, не заважайте нам, - попросила ╖╖ Ольга.

- Як, х╕ба ви не зна╓те, що Лоухи - секретне м╕сто, - не в╕дступала ж╕нка.

- Про що ви говорите? - здивовано запитала Ольга ╕ наблизила до не╖ м╕крофон. Нугзар теж швидко перев╕в камеру ╕ ж╕нка, в╕дчувши себе в центр╕ уваги, продовжувала:

-Х╕ба Ви не зна╓те про секретний план в роки в╕йни "Три-Л"? - здивувалася вона, - це Лондон, Лен╕нград ╕ Лоухи - л╕н╕я оборони, за допомогою яко╖ розгромили Г╕тлера.

- !!!!!?

У цей час по╖зд зупинився ╕ ж╕нка посп╕шила зайти в вагон. Нугзар почав зн╕мати як я виходжу з по╖зда ╕ йду вздовж вагон╕в.

- Що ви тут зн╕ма╓те? - хтось знову закрив камеру рукою.

На цей раз це були чолов╕ки, не стар╕ ╕ нав╕ть не п'ян╕.

- Ми зараз ФСБ викличемо, - сказав один з них.

- ╤д╕ть ╕ викликайте, т╕льки не заважайте нам працювати! - р╕зко в╕дпов╕ла Ольга.

Феесбешник не змусив себе довго чекати. Хтось вже виконав св╕й громадянський обов'язок ╕ дон╕с про п╕дозр╕л╕ зйомки на перон╕.

- Що ви тут зн╕ма╓те? - запитав маленький ╕ худенький чолов╕к у форм╕, видно було що в╕н злегка п'яний.

- Мовчати! - скомандувала Ольга, тримаючи в руках м╕крофон. Товариша проводжа╓мо, ось ╕ зн╕ма╓мо! Що не можна? - запитала вона.

Феесбешник на хвилину завмер ╕, подумавши, сказав:

- Н╕, н╕, зн╕майте. Я просто за службовим обов'язком повинен був запитати, - пояснив в╕н ╕ зник.

Андр╕й з Олею помчали з Лоух╕в в Куусамо ╕ в Хельс╕нк╕ здавати машини, а ми з Нугзаром по╖хали на по╖зд╕ в Сант-Петербург, тому що моя в╕за дозволяла мен╕ перетнути кордон Рос╕╖ т╕льки два рази. Вранц╕ ми вже були в Петрозаводську. Стоянка б╕льше години. Я вийшов на перон трохи роз╕м'ятися. Перш╕ вагони по╖зда були поштовими, за ними "столип╕нський" вагон для перевезення ув'язнених, поруч стояла оточена конво╓м тюремна машина, з яко╖ вискакували ув'язнен╕ ╕ зразу зникали в вагон╕.

## Глава 23

У "Столип╕н╕" до Москви. 1974 р╕к

"Столип╕н" - це маленька в'язниця на колесах, що склада╓ться з дев'яти купе-камер для ув'язнених. В╕д проходу ╖х в╕дд╕ля╓ др╕бна реш╕тка. В купе нема╓ в╕кна. Внизу дв╕ лавки, на яких може лягти дв╕ людини або с╕сти в╕с╕м. На другому ярус╕ дв╕ полиц╕ можна з'╓днати ╕ вийде суц╕льний наст╕л, де зможуть т╕льки лежати чотири людини ╕ трохи вище - ще дв╕ полиц╕ для двох. Таких камер в вагон╕ було п'ять, решта чотири називалися тр╕йниками. Тр╕йник наполовину менше. Тут т╕льки три полки, розташован╕ одна над ╕ншою ╕ може вм╕ститися шестеро ос╕б. В ╕ншому к╕нц╕ вагону було к╕лька звичайних купе з ╖дальнею ╕ кухнею, там розм╕щувався конвой.

[picture]

Столип╕нський вагон.

Я йшов по проходу ╕ бачив обличчя людей за гратами, вони пильно розглядали кожного хто ув╕йшов. Конво╖р закрив мене одного в тр╕йнику ╕ поруч- брата. Я зал╕з на другу полицю, там було тепло, кинув рюкзак п╕д голову ╕ п╕д стук╕т кол╕с швидко заснув. Шум у вагон╕ розбудив мене.

-Начальник, веди на оправлення! - вимагали зеки, - справд╕, ск╕льки терп╕ти можна? Залл╓мо тоб╕ зараз весь прох╕д, будеш знати!

- Мордою витреш! Я сказав, чекайте! - огризнувся вартовий.

Я на н╕ч не стримався ╕ з'╖в ц╕лий солоний оселедець, ╕ тепер, на в╕дм╕ну в╕д ус╕х, дуже сильно хот╕в пити.

Конвой вийшов не скоро. Солдати вишикувалися в вагон╕ ╕ в╕дкривали камери, виводячи по одному ув'язненому в туалет.

- Руки за спину! Обличчям до ст╕ни! Вперед! - командували вони.

Ув'язнен╕, т╕ хто не м╕г б╕льше терп╕ти, вже встигли в╕длити в сво╖ черевики або чоботи ╕ тепер обережно несли взуття в одн╕й руц╕, тримаючи другу за спиною. Оправлення тривало довго, години дв╕ ╕ т╕льки пот╕м почали розносити воду.

## Глава 24

П╕тер. Тюрма КДБ.

З Московського вокзалу вс╕х зек╕в привезли в "Хрести" - одну з в'язниць Лен╕нграда, т╕льки мене з братом повезли дал╕.

- Куди ми ╖демо? - запитав я.

- В "Великий будинок", в'язницю КДБ, - в╕дпов╕ли конво╖ри.

[picture]

Я був здивований, тому що н╕коли не чув про в'язницi КДБ. Знаменита Луб'янка тут в рахунок не йшла. Вона - жива ╕стор╕я радянсько╖ ╕нкв╕зиц╕╖, де донин╕ бродять т╕н╕ Бер╕╖, ╢жова ╕ ╕нших кат╕в.

"Великий будинок" виявився насправд╕ багатоповерховим великим будинком. Прийнявши нас у конвоя, черговий пов╕в мене на верхн╕й поверх.

Широк╕ сходи, як в першокласному готел╕ були застеленi незатоптанной дор╕жкою. На поверс╕ розташовувалися в два яруси камер. Через велик╕ в╕кна в коридор заходило сонячне св╕тло. Я йшов уздовж камер, за дверима яких стояла абсолютна тиша.

Камера N 268. Я ув╕йшов ╕ в╕дразу в╕дчув, що тут час зупинився. Сиру холодну камеру яскраво висв╕тлювала лампочка. Велика чавунна рама в в╕кн╕, за нею - кована масивна реш╕тка ╕ дал╕, вже зовн╕ - ╕ржав╕ жалюз╕. У кутку б╕ля дверей стояв антикварний чавунний ун╕таз ╕ такий же умивальник. Два зал╕зн╕ л╕жка були вмонтован╕ нав╕чно в бетонну п╕длогу.

Я л╕г на л╕жко. Р╕дк╕ смужки металу продавлювали наскр╕зь тонкий матрац ╕ боляче вр╕залися в ребра. Я склав матрац вдв╕ч╕ ╕ знову л╕г, укривши себе ковдрою. Стук в двер╕ ╕ голос з год╕вниц╕ попередив, що лежати можна т╕льки зверху ковдри.

Так минуло к╕лька дн╕в. У камер╕ не було н╕ рад╕о, н╕ книжок, н╕ газет. Я не знав, який сьогодн╕ день, ╕ т╕льки визначав час, коли приносили ╖жу. Годували дуже смачно ╕ подавали ╖жу в тонких тар╕лках з нержав╕ючо╖ стал╕. Вранц╕ давали шматок солодкого хл╕ба з пакетиком цукру ╕ наливали в м╕й кухоль гарячий чай. На об╕д приносили гострий суп харчо або гороховий з м'ясом, на друге - картопляне пюре з╕ ставридою п╕д соусом.

Т╕льки ми з братом сид╕ли в ц╕й величезн╕й в'язниц╕, може так мен╕ здавалося. Виходячи на прогулянку в тюремний дворик, я н╕коли не чув н╕яких звук╕в вiд в╕дкривавшихся замк╕в ╕ ляскаючих дверей. Я чув т╕льки шум великого м╕ста, сигнали машин, скрег╕т кол╕с ╕ дзв╕н трамва╖в. Напевно, ╕ ╖жу нам приносили з ╖дальн╕, що знаходиться десь поруч. Щоб не втратити в╕дл╕к часу я робив м╕тку на свому кухолi ╕ п╕сля четверто╖ м╕тки мене ╕ брата викликали на етап. Етап йшов на Москву.

## Глава 25

Лефортово.

У Москв╕ все повторилося. Спочатку за╖хали в Краснопресненську в'язницю, розвантажили зек╕в, пот╕м по╖хали в Лефортово.

Черговий майор приймав нас в Лефортово, задаючи звичайн╕ питання: стаття, пр╕звище, п╕сля чого передав мене прапорщику.

[picture]

- Ти кружками в нас кидатися не будеш? - А то у нас карцер теж ╓, - запитав в╕н ╕ посм╕хнувся.

[picture]

- Н╕! Не б╕йтеся! - в╕дпов╕в я, зазначивши, що в ц╕й в'язниц╕ не наст╕льки сувор╕ сп╕вроб╕тники.

- Як це вам вдалося кордон перейти? Попалися б ви мен╕ там, я б вас вс╕х перестр╕ляв.

Прапорщик встиг ознайомитися з нашою справою, в╕н, як ╕ м╕й батько, вважав, що межа - на замку.

- А там так╕, як ви ╕ охороняють кордон. Т╕льки ╖м нав╕ть патрони не дають, - намагався я злегка п╕дчепити його самолюбство, поки ми йшли по лаб╕ринтах тюремних коридор╕в.

- Ух ти! Оце в'язниця! - вигукнув я раптово в╕д побаченого.

Уздовж ст╕н височ╕ли ряди камер з натягнутими м╕ж поверхами мережами, схожими на г╕гантськ╕ павутини.

- Ш-ш-ш, не шуми, вс╕ сплять, - приставивши палець до губ попередив прапорщик.

Ми йшли по м'як╕й довгiй дор╕жц╕ до самого ╖╖ к╕нця. Тут в кутку стояв ст╕л, за ним сид╕в контролер-наглядач. Поруч була камера п╕д N16, моя камера. Тут було тепло ╕, в пор╕внянн╕ з лен╕нградською - затишно, нав╕ть металева шконка не впивалася в мо╓ т╕ло, на н╕й можна було лежати.

Минали дн╕. Я губився в здогадах, нав╕що нас сюди привезли.

Мен╕ подобалося ходити на прогулянку. Ц╕каво було спостер╕гати, що робили наглядач╕, щоб ув'язнен╕ н╕коли не бачили один одного. Чотири корпуси сходилися, утворюючи великий зал. Тут в центр╕, стояв контролер-регулювальник з червоними прапорцями ╕ керував рухом ув'язнених. Наглядач, йдучи до зэка ╕ наближаючись до центру, дзв╕нко клацав пальцями, даючи про себе знати регулювальнику, той показував; праве крило - проходь, а в л╕вому - поставити зэка обличчям до ст╕нки. Одного разу, повернувшись з прогулянки, я виявив в камер╕ книжку Ч. Д╕кенса "Записки П╕кв╕нського клубу". Тепер я читав ╖╖ до глибоко╖ ноч╕, поки не починалися розваги контролер╕в. Вони, розваги, носили мирний ╕ нешк╕дливий характер. На╖вшись чорного, погано пропеченого тюремного хл╕ба, наглядач╕ починали випускати гази, що мучили ╕ пучили ╖х. Переможцем ставав той, хто м╕г зробити це голосн╕ше ╕ довше. Награвшись ╕ посм╕явшись, вони пили чай. Все це в╕дбувалося б╕ля мо╖х дверей.

Мен╕ подобалося сид╕ти в одиночн╕й камер╕ ╕ важко було пов╕рити, що в╕д цього можна збожевол╕ти. Я не хот╕в ╖хати з Лефортовсько╖ в'язниц╕, на жаль, на шостий день я знову вирушив в дорогу.

## Глава 26

╤нститут Дурнiв.

Шлях виявився коротким. Через годину я вже був в приймальному поко╖ Московського ╤нституту судово╖ псих╕атр╕╖ ╕мен╕ Сербського.

- Х╕пп╕? - знайомлячись з╕ справою, та не дивлячись на мене, запитала л╕кар.

- Так!

- Що тебе потягнуло йти за кордон? - i л╕кар подивилася на мене.

- Бажання сво╖ми очима побачити як живуть люди на Заход╕, як╕ там м╕ста, - не брехав я.

- Але ви перейшли кордон, вчинили злочин.

- Який це злочин? Ми н╕кого не вбили, н╕кого не пограбували. Кордон - це така ж земля, як ╕ та, на як╕й ми народилися, це просто умовн╕сть! - в╕дпов╕в я ╖й.

- Пройди в ту к╕мнату, - вказала вона на двер╕, де мене вже чекала старенька нянечка. Старенька завела мене в ванну к╕мнату, наказала роздягнутися ╕ зал╕зти в ванну з теплою водою, пот╕м вона переодягнула мене в чисту л╕карняну п╕жаму коричневого кольору ╕ повела в 4-е в╕дд╕лення. Це в╕дд╕лення числилося за КДБ ╕ складалося з одн╕╓╖ велико╖ к╕мнати ╕ двох поруч з нею трошки менше. Двер╕ в к╕мнати були з╕ вставленими для спостереження в╕концями. На одному з них було надряпано: "Геть КПРС!"

Велике в╕кно було без реш╕тки ╕ наполовину знизу закрашено б╕лою фарбою. По ст╕нах стояли велик╕ л╕карнян╕ л╕жка, б╕ля в╕кна - старенький круглий ст╕л.

Нянечка показала мен╕ мо╓ л╕жко ╕ почала розпитувати мене, а я ╖й розпов╕дав, за що сиджу в тюрм╕. Вона серцево сп╕вчувала, стогнала ╕ ахала ╕ нав╕ть хапалася за серце, вона була в╕дм╕нною акторкою.

- Н╕чого ... побудеш у нас, а пот╕м додому по╖деш. Подума╓ш, хлопц╕ помандрувати захот╕ли! Що тут такого?

[picture]

╤нститут ╕м. Сербського, м.Москва

У цей час повернулися з прогулянки мешканц╕ палати ╕ розмова перервалася.

╥х було четверо. Разом з ними в палату ув╕йшла ╕нша старенька нянечка ╕ з нею - медсестра.

Я швидко познайомився з ус╕ма. Найстаршого звали Альд╕г╕с з пр╕звищем, як у француза, Ж╕пре. В╕н був литовцем, йому було рок╕в за п'ятдесят, говорив в╕н з м'яким прибалт╕йським акцентом. У нього був неймов╕рно великий срок - двадцять п'ять рок╕в, який в╕н отримав, як литовський нац╕онал╕ст, чинивший оп╕р радянськ╕й влад╕. В╕н в╕дсид╕в у таборах вже с╕мнадцять з половиною рок╕в ╕ прибув в "Сербський" прямо з табору.Наймолодшим з чотирьох був ╤ван Бого, з Укра╖ни. В╕н дезертирував з арм╕╖, вир╕шивши втекти на Зах╕д через Чехословаччину. Кордон перебував в сорока семи к╕лометрах в╕д його частини. Бого з товаришем перейшов кордон, ╕ вони вир╕шили в╕дпочити, перебуваючи в к╕лометр╕ в╕д спаханной смуги, помилково думаючи, що вони вже в Чехословаччин╕. Тут ╖х ╕ затримали.

╤ ще було два москвича. ╤гор, рок╕в тридцяти, з пишною чорною шевелюрою ╕ бор╕дкою, що звинувачувався в тому, що реставрував ╕ продавав картини ╕ноземцям, за це давали до п'ятнадцяти рок╕в табор╕в.

Другим був л╕тн╕й М╕ша, який часто нагадував, що в╕н, як ╕ ╤гор, ╓врей. До арешту в╕н працював в торговому представництв╕ при посольств╕ Радянського Союзу в Канад╕. Заставши з коханцем свою дружину, в╕н в порив╕ ревнощ╕в зарубав його, а ╖╖ покал╕чив. Було видно, що в╕н сильно переживав через це ╕ пост╕йно повторював:

- Мене, напевно, розстр╕ляють.

В цей же день мене викликали на бес╕ду до л╕кар╕в. У каб╕нет╕ сид╕ли люди в б╕лих халатах: зав╕дуюча 4-го в╕дд╕лення професор Маргарита Фел╕кс╕вна Тальци, рудоволоса л╕кар З╕на╖да Гаврил╕вна ╕ трет╕й л╕кар - Альфред Габдулович.

Л╕кар╕ пили чай з б╕лих порцелянових чашок ╕, як би розмовляючи м╕ж собою, задавали мен╕ питання.

- Хто тв╕й кумир? - запитала професор.

У мене не було кумира. Я подумав, раз професору потр╕бен кумир, то будь ласка, отримуйте:

- М╕к Джагер з групи "Рол╕нг Стоунс", - в╕дпов╕в я.

- Нав╕що ти себе пор╕зав у в╕йськкомат╕? В знак протесту або в арм╕ю не хот╕в йти? - в╕дпиваючи з чашки чай, з ╕рон╕╓ю в голос╕, посм╕хнувшись запитала вона.

- Так, в знак протесту, - сказав я неправду. - Я проти в╕йськових ╕ в╕йни. Я хочу, щоб люди у вс╕х кра╖нах св╕ту в╕дмовлялися служити в сво╖х арм╕ях.

Так вважали х╕п╕, але т╕льки не я.

- Чи зна╓ш ти, що перех╕д державного кордону-це злочин? - продовжувала задавати питання професор, два ╕нших л╕каря робили пом╕тки в сво╖х зошитах.

- Звичайно, н╕! Ми перейшли кордон з метою помандрувати. Кордон м╕ж державами повиннен ╕снувати т╕льки з одн╕╓ю метою - поширювати власн╕ закони, наприклад, закони Укра╖ни та Рос╕╖, а кордон ми перетина╓мо в╕льно.

- Це одна держава - Радянський Союз! - заперечила рудоволоса л╕карка. - Нав╕ть зв╕р╕ мають сво╖ меж╕ ╕ ╖х охороняють! А як же люди можуть жити без кордон╕в? - продовжувала вона.

- А як х╕п╕ в Непал ╖здять? - перебив ╖╖ я.

- Що ви збиралися робити за кордоном? На як╕ грош╕ жити? - продовжувала професор.

- Подивитися кра╖ни, м╕ста, а пот╕м повернутися додому до Кривого Рогу, а жити ми збиралися за рахунок випадкових зароб╕тк╕в або примкнути до х╕п╕.

- У тебе хтось в родин╕ хвор╕в псих╕чними захворюваннями? - запитав Альфред Габдулович.

- Так звичайно! - впевнено в╕дпов╕в я.

- А хто саме був хворий? - серйозно запитав л╕кар.

- Д╕д у мене був хворий ╕ при тому невил╕ковно, - сумно промовив я.

- А чому саме?

- Б╕льшовизм, в╕д б╕льшовизму ╕ помер.

- Саша! Але ж це не хвороба! - заперечили л╕кар╕.

Я згадав одну нашу родичку, але т╕льки не по генетичн╕й л╕н╕╖, яка була псих╕чно хвора.

- Т╕тка у мене була. Вона пок╕нчила життя самогубством, але це було дуже давно, - швидко допов╕в я.

Вс╕ л╕кар╕ записували щось у сво╖х зошитах.

- Добре! Ти в╕льний, - сказала професор.

Пройшов перший тиждень мого перебування в ╤нститут╕ ╕м. Сербського. Я повинен був знаходитися тут ще чотири тижн╕ для проходження експертизи ╕ був згоден з зеками, називати ╕нститут курортом. Годували добре. Правда, тут не було рад╕о, але це якраз мен╕ й подобалося. Вранц╕ не грим╕в г╕мн Радянського Союзу, не було чутно морал╕ст╕в з передачами "Письменники б╕ля м╕крофона", не було газет, а була б╕бл╕отека, де збереглися книжки, не порушен╕ цензурою. Кожен день нас виводили на двогодинну прогулянку в затишний дворик для прогулянок. За цегляним жовтим парканом стояли житлов╕ будинки ╕ висок╕, з пожовклим листям дерева.

Брат м╕й був в сус╕дньому в╕дд╕ленн╕. У бес╕дах з л╕карями в╕н теж пост╕йно ставив ╖м питання:

- Коли ви нас в╕дправите в Америку?

Л╕кар╕ йому намагалися пояснити, що це - медичний ╕нститут ╕ випустити його в Америку вони не в силах.

Найб╕льш товариськими у в╕дд╕ленн╕ були няньки-бабус╕. Мил╕, рок╕в п╕д с╕мдесят, типов╕ московськ╕ бабус╕. Ц╕лий день вони ╖жу роздають, в ╕гри з нами грають, ц╕кав╕ ╕стор╕╖ розпов╕дають про тих людей, кого тут зустр╕чали. Мен╕ подобалося розмовляти з ними, особливо тод╕, коли я хот╕в, щоб про нашу розмову швидко д╕знався л╕кар. Бабуся, слухаючи тебе, завжди на тво╓му боц╕. Пот╕м вона бачить, що все, що я ╖й розпов╕в не може запам'ятати, ╕ тод╕ ╖╖ скоро п╕дм╕ня╓ друга, а розмова трива╓. Перша бабуся б╕жить в свою каптерку ╕ швидко запис робить, пот╕м поверта╓ться ╕ п╕дм╕ня╓ свою напарницю.

За к╕лька тижн╕в я звик до сво╖х нових товариш╕в ╕ було сумно з ними розлучатися. Зак╕нчилася експертиза у торгпреда Михайла. В╕н ран╕ше жив в Канад╕, в╕дв╕дував Сполучен╕ Штати ╕ багато розпов╕дав нам про це. Я запам'ятав одну його фразу:

- Мусорщик вранц╕ ╖де на мусоровозц╕ ╕ пластиков╕ м╕шки в не╖ закида╓ ╕ за це йому платять ш╕сть сотень долар╕в ... на тиждень, а я - дипломат, отримував так╕ ж грош╕ ... на м╕сяць!

В╕дчайдушно чинив оп╕р отримати штамп дурня Альд╕г╕с Ж╕пре. Його л╕кар Св╕тлана Макар╕вна, молода симпатична ж╕нка, завжди модно одягнена, щиро хот╕ла йому допомогти.

- Альд╕г╕з, тоб╕ ж буде краще в л╕карн╕, н╕ж у табор╕, - сказала вона йому.

- Не треба мен╕ вашого дурня! Я краще залишившихся с╕м рок╕в в табор╕ дос╕жу, - заперечував в╕н.

Кожен день коли Ж╕пре бачив л╕кар╕в в╕н вимагав в╕д них в╕дправити його скор╕ше на зону ╕ простягав чергову скаргу на ╕м'я прокурора про те, як в╕н був побитий наглядачами в сл╕дчому ╕золятор╕ Пермсько╖ област╕, коли там виникла пожежа.

Настав понед╕лок останнього мого п'ятого тижня. Я знову був на бес╕д╕. Н╕хто не пив чай ??на цей раз. За столом сид╕в худорлявий сивий старенький чолов╕к - св╕тило радянсько╖ псих╕атр╕╖ - професор Лунц, поруч з ним був м╕й л╕кар, Альфред Габдулович ╕ рудоволоса З╕на╖да Гаврил╕вна.

- Вибирай: десять рок╕в перебування в л╕карн╕ або десять рок╕в табор╕в, - запропонувала З╕на╖да Гаврил╕вна.

- Нав╕що мен╕ десять рок╕в л╕карн╕, я вже краще трояк в табор╕ в╕дсиджу, - сказав я.

- ╤ брата на десять рок╕в втягнув, - додала вона.

- Чому на десять, якщо в╕с╕мдесят третя стаття - до трьох? - не погоджувався я.

На чому моя експертиза ╕ зак╕нчилася. Я вийшов з каб╕нету з повною упевнен╕стю, що я здав ╕спит ╕ отримав диплом дурня в ╤нститут╕ ╕м. Сербського.

## Глава 27

Етап на П╕вн╕ч.

Я не помилився. В Лефортовськ╕й в'язниц╕ КДБ п╕сля експертизи мене пом╕стили зовс╕м в ╕ншу камеру. Тепер на об╕д мен╕ видали л╕карняний пайок, а не ту баланду, яку я виливав в ун╕таз.

- Значить я - божев╕льний !!! Скор╕ше б р╕шення суду ╕ на л╕карню.

В Лефортово на цей раз ми затрималися недовго.

З братом я зустр╕вся в столип╕нському вагон╕, ми опинилися в сус╕дн╕х тр╕йниках. Сид╕ли по одному, хоча поруч в╕дс╕ки були перевантажен╕ ув'язненими, вони, як оселедц╕, лежали на верхн╕х полицях.

- На спец. по╖демо, - сумно сказав Мишко.

- На який спец? - не зрозум╕в я.

- Дн╕пропетровський спец. за м╕сцем проживання, ось побачиш.

Я н╕чого не знав про ╕снування спецл╕карень, хоча по закордонним рад╕оголосам чув пр╕звища багатьох людей, як╕ знаходилися за ╕накомислення в божев╕льнях : генерал Петро Гр╕горенко - Чернях╕вська л╕карня, Леон╕д Плющ - Дн╕пропетровська л╕карня, але це ж не спец, а звичайн╕ псих╕атричн╕ л╕карн╕.

- Зв╕дки ти це взяв? - перепитував я брата.

- Людину до нас у в╕дд╕лення з Дн╕пропетровського спеца привезли перед самим мо╖м в╕д'╖здом ╕ в╕н сказав, що краще не потрапляти туди, страшне м╕сце, а по наш╕й статт╕ менше п'яти рок╕в там не тримають. Ох, - з╕тхнув важко брат, - даремно ми з тобою з ц╕╓ю псих╕атр╕╓ю зв'язалися.

По╖зд ╕шов на Мурманськ через Петрозаводськ. Я л╕г на верхню полицю ╕ дивився через прох╕д у в╕кно. Пахло палено╖ тканиною. Часовий ходив по вагону принюхуючись, намагаючись знайти в якому в╕дс╕ку готують чифир. Ув'язнен╕ забралися на третю полицю, скрутили трубкою газету або рушник, запалили зверху, чому полум'я було р╕вним без диму ╕ виварювали п╕впачки чаю, двадцять п'ять грам╕в в п╕вл╕тровому кухол╕. Пот╕м кухоль пускався по колу. Кожен надпивав два ковтки гарячо╖ темно-коричнево╖ р╕дини ╕ передавав кулоль сус╕ду.

За в╕кном проносилися телеграфн╕ стовпи ╕ ос╕нн╕й з жовтим листям л╕с. У Лефортовськ╕й в'язниц╕ мен╕ видали на дорогу великий, але дуже легкий продуктовий пайок. Я не був голодним, але мене розбирала ц╕кав╕сть побачити що там. Спочатку я витягнув ц╕лий спецзапечений хл╕б, такий робили на хл╕бокомб╕натах, переп╕калючи знову старий, не проданий хл╕б. В╕н складався з двох частин б╕лого, чорного, солоноватого ╕ солодкого хл╕ба. Пот╕м я знайшов два маленьких акуратно загорнутих кульочки, один - з цукром, а ╕нший - з чайною заваркою.

Я продовжував розмотувати пап╕р. Конво╖р зупинився б╕ля мене ╕ мовчки спостер╕гав. Нарешт╕, я побачив два ср╕бляст╕ оселедця так╕, напевно, можна було купити т╕льки в спецмагазин╕.

Дв╕ доби по╖зд тягнувся до Петрозаводська, подовгу зупиняючись на кожн╕й станц╕╖. Конвой, на б╕ду, виявився шк╕дливим. Довго довелося вимагати, щоб винесли бачок з питною водою. З оправками справа йшла ще г╕рше. Зеки втрачали терп╕ння, заповнювали уриною шапки, черевики або целофанов╕ кульки ╕ все це складали п╕д лавки. Я вперше побачив, як доведен╕ до в╕дчаю ув'язнен╕ на повн╕й швидкост╕ розгойдували вагон як гойдалки. Мен╕ було страшно, здавалося ось - ось вагон злетить з рейок. Начальнику конвою теж ставало страшно ╕ тод╕ в╕н ╕ солдати вимагали припинити ╕ приготуватися до оправки.

## Глава 28

Повернення до Петрозаводську.

Пролет╕ли ще два м╕сяц╕. Ми знову були в карантинн╕й камер╕ Петрозаводсько╖ в'язниц╕. ╥╖ побудували в 1862 роц╕ ╕ називали тюремним замком, а я б назвав ╖╖ дирою з дуже товстими ст╕нами ╕ вс╕ма видами вошей. У камер╕ на двадцять квадратних метр╕в де п╕д ст╕нкою стояли двоярусн╕ нари, було чолов╕к сорок.

Нам, як т╕льки ми ув╕йшли, не було м╕сця ╕ ми стояли на волог╕й запльован╕й п╕длоз╕. Маленьке в╕дкрите в╕кно ледь пропускало св╕же холодне пов╕тря. Тютюновий сизий дим зависав в камер╕, злов╕сно смерд╕ло потом ╕ кислим тюремним брудом. Зеки ворожили чи розкидають ╖х завтра по камерах або доведеться ще сид╕ти в ц ╕ й смердовин╕ к╕лька дн╕в.

До середини ноч╕ багато хто вже втомився стояти ╕ тому сид╕ли на брудн╕й п╕длоз╕. Я пом╕тив крих╕тне м╕сце на краю шконки ╕ посп╕шив його зайняти. Боячись втратити це м╕сце, я так ╕ сид╕в до п╕знього вечора наступного дня.

- Шурик! Кого я бачу! ... А я-то думав ти давно у л╕карн╕ валя╓шся! - рад╕сно зустр╕в мене сивоволосий М╕шка Бриков.

- А що у тебе нового? - кидаючи реч╕ на шконку запитав я.

- Все ще ловлять цю стерву, так що н╕чого нового.

- Ти як? Де ти був?

Поки я розпов╕дав про свою по╖здку, хлопц╕ перестучались через ст╕нку з сус╕дами ╕ зв╕стка про наше з братом повернення д╕йшла до Бориса.

П╕сля того випадку, коли у мене перехопили записку ╕ вручили ╖╖ сл╕дчому, я придумав як шифрувати текст. Це був в╕ршик з╕ ста букв, з позначеними над л╕терами цифрами. Тепер ми писали в сво╖х записках стовпчики цифр ╕, йдучи на прогулянку, швидко ховали записки п╕д сходи. Одна записка була в╕д Бориса. В╕н просив , щоб ми, якщо через п╕вроку будемо вже на свобод╕, чекали його ╕ без нього за кордон не йшли.

Зак╕нчувався 1974 р╕к. Сл╕дчий ╢ф╕мов б╕льше нас з братом не викликав на допити. Анатол╕й не листувався з нами. Я знав, що його ╕ Бориса познайомили з судовими документами ╕ попереду у них був суд. У грудн╕ 1975 Верховний суд Карельсько╖ АРСР засудив Бориса до двох з половиною рок╕в позбавлення вол╕ з перебуванням в колон╕╖ загального типу, а Анатол╕я - ??до трьох.

Мен╕ ╕ брату теж принесли постанову суду. Нас направляли на примусове л╕кування до Дн╕пропетровсько╖ л╕карн╕ спец╕ального типу. Я приховував у глибин╕ душ╕ маленьку над╕ю, що цього не станеться, однак слова брата збулися.

Була весна. Танув сн╕г. Зм╕нювалися часи року, зм╕нювалися люди в камерах. Давно по╖хали на зону Борис ╕ Анатол╕й. У сивоголового М╕ши Брикова все було як ╕ ран╕ше, гно╖вся на живот╕ свищ ╕ у Всесоюзному розшуку була обвинувачена в тяжких т╕лесних ушкодженнях красуня, яку н╕як не могли зловити. Ми з братом сид╕ли забут╕ вс╕ма в сво╖х камерах ╕ не знали, що ми чека╓мо. Адм╕н╕страц╕я в'язниц╕ лише в╕дпов╕дала:

- Чека╓мо разнорядки.

Ц╕л╕ дн╕ я читав книги з тюремно╖ б╕бл╕отеки або слухав ╕стор╕╖ сво╖х сус╕д╕в по камер╕. Одного разу повернувся в камеру п╕сля допиту худий хлопчина, в╕н крав велосипеди. У камер╕ його запитують:

- Де був?

- У проф╕лактичн╕й к╕мнат╕.

-Це щось новеньке! Що ти там робив?

- Як що? Сл╕дчий сказав, що мен╕ потр╕бно в╕дв╕дати к╕мнату для проф╕лактики щоб я краще себе на допитах в╕в.

- Ну ╕ як, в╕дв╕дав? - допитувалися в камер╕.

- Так ... Там сл╕дчий мен╕ з бок╕в надавав ╕ сказав, що так треба, а пот╕м допит почав, - ц╕лком серйозно в╕дпов╕в злодюжка, не розум╕ючи чому все в камер╕ см╕ються над ним.

╤нший злодюжка з╕ сво╖ми приятелями виламав сейф в як╕йсь контор╕. Вони не були ведмежатниками, тому не змогли розкрити дуже важкий сейф в╕дразу ╕ вир╕шили тягнути його до л╕су. Там всю н╕ч розкривали його кам╕нням, монтуванням. Нарешт╕, сейф здався. Дверцята в╕дчинилися ╕ легкий в╕терець почав розносити по л╕су н╕кому не потр╕бн╕ конторськ╕ бланки, правда, граб╕жники в насм╕шку за труди знайшли там одну пятирубльову купюру.

У ╕нших були не наст╕льки см╕шн╕ ╕стор╕╖. У хозобслуз╕ працювала молода ж╕нка-ув'язнена. ╥й дали чотири роки за халатне ставлення, допущене на робочому м╕сц╕. Вона була вихователем в дитячому саду. Маленьк╕ д╕ти у двор╕ грали у в╕йну: "рос╕йськ╕" взяли в полон "н╕мця" ╕ вир╕шили стратити його через пов╕шення. Як д╕ти задушили дитину вихователька не бачила. Коли при╖хала "Швидка допомога" вона сказала медперсоналу, що у дитини був напад еп╕лепс╕╖ ╕ через це в╕н помер.

У сус╕дн╕й камер╕ сид╕ли б╕льш серйозн╕ зеки, у яких за спиною було багате крим╕нальне життя ╕ багато рок╕в табор╕в особливого режиму.

- Француз╕в !.. Покажи !!! Курити дамо.

Наглядач╕ любили д╕ставати зека в ц╕й камер╕.

- Йд╕ть до б╕са! - кричав на них Француз╕в, в╕н йшов через Петрозаводську в'язницю транзитом на особливий режим, добивати залишившихся в╕с╕м рок╕в.

- Француз╕в, та не ламайся, покажи!

╤ чим сильн╕ше злився ╕ кричав на них зек, тим сильн╕ше вони реготали.А ╕стор╕я його була не дуже см╕шною. Француз╕в в сво╖й камер╕ в╕дламав шматок скла в╕д в╕кна ╕ п╕д самий кор╕нець, без всякого наркозу абсолютно спок╕йно в╕др╕зав св╕й член, на забаву вс╕м.

## Глава 29

Дорога до божев╕льних.

Сьомого травня 1975, нарешт╕, рушив ╕ наш л╕д. У год╕вницю вигукнули наше з братом пр╕звище:

- На етап! З речами!

- Щасти тоб╕, - прощався з╕ мною сивий М╕шка Бриков.

"Столип╕н" йшов на Лен╕нград. Вперше за весь цей час ми були з братом в одному в╕дс╕ку. З нами ╖хало ще тро╓ ув'язнених хворих на туберкульоз, ╖х везли в таб╕рну л╕карню.

- Хлопц╕, прос╕ть конвой перевести вас в ╕ншу камеру, а то заразитеся, у нас в╕дкрита форма туберкульозу, - радили вони. Кличемо конвой, просимо перевести, але все марно, конвою наплювати.

- Не дозволя╓ться! - звучить в╕дпов╕дь.

- Добре, не хочете переводити, ми будемо скаржитися нашим шефам в КДБ, - пробую злякати я ╖х, - не в╕рите, подив╕ться нашу справу.

Слово КДБ спрацювало. Часовий допов╕в начальнику конвою ╕ той перев╕в нас в порожн╕й тр╕йник. Спати не хот╕лося, лежачи на полицях ми проговорили до самого ранку.

- Начальник, давай оправлення! Ск╕льки чекати можна? - Починався ранок у вагон╕ з традиц╕йних крик╕в.- Начальник, неси воду! Дитина пити хоче, - кричали ж╕нки.

[picture]

- Рано ще, - спок╕йно огризався вартовий. Немовля н╕би зрозум╕в, що води не буде ╕ став плакати голосно на весь вагон. Крик ж╕нок, плач немовляти ╕ вимоги чолов╕к╕в змусили начальника конвою вийти в коридор. В╕н в р╕зких тонах наказав ус╕м замовкнути ╕ в╕ддав солдатам наказ вивести самого упористого зека ╕ провчити його публ╕чно. Чолов╕ки замовкли, т╕льки к╕лька ж╕нок продовжували просити ╕ кричала дитина.

Звичайно, начальник м╕г змусити замовкнути ╕ ж╕нок, але перед немовлям в╕н виявився безсильним. Конвой здався. Малюк виручив вс╕х.

## Глава 30

Хрести

[picture]

Хрести. Р╕к побудови 1884-1889.

Я багато чув про знаменит╕ лен╕нградськи Хрести, в ворота яких в'╖хала навантажена ув'язненими тюремна машина, прост╕ше сказати "воронок". П╕д старими цегляними ст╕нами стояла велика кл╕тка, в таких в зоопарках мавпи сидять. З "воронка" зеки гуськом переб╕гли в не╖ з╕ сво╖ми торбами (сидерами). Ми з братом стояли ╕ чекали.

Стали п╕дходити контролери (наглядач╕), вигукуючи пр╕звища, забираючи по к╕лька чолов╕к ╕ зникаючи з ними в дверях буд╕вл╕. П╕д╕йшов товстенький веселий контролер ╕ забрав нас з братом. Ми ув╕йшли в нап╕вп╕двальне прим╕щення одного з корпус╕в Хрест╕в. У широкому коридор╕ яскраво гор╕ло св╕тло. Уздовж ст╕н з одного боку стояли будки як каси на зал╕зничному вокзал╕, з ╕ншого - камери.

Люди у в╕йськов╕й форм╕, в цив╕льному, зеки з хозобслуги - все посп╕шали кудись у сво╖х справах, як у мурашнику.

Контролер п╕д╕йшов з нами до одного з в╕кон каси, заре╓стрував нас ╕ ми рушили в дорогу по лаб╕ринтам в'язниц╕, поки не вибралися назовн╕ ╕ стали обходити багатоповерховий корпус з╕ старою почорн╕вшою в╕д часу цеглою.

Вс╕ в╕кна були зав╕шан╕ жалюз╕, на них були номери камер. Камери "перегукувалися" м╕ж собою ╕ у двор╕ в╕д цього стояв пост╕йний шум, який зник як т╕льки ми зайшли всередину двоповерхово╖ буд╕вл╕ тюремно╖ л╕карн╕. У приймальному поко╖ нам довелося здати сво╖ пожитки ╕ переодягнутися в тюремн╕ кальсони, халати ╕ пошарпан╕ шльопанц╕. У простор╕й камер╕, куди ми вв╕йшли стояло чотири л╕жка, два з них не були зайнят╕.

Один хворий спав, закутавшись в ковдру, ╕нший п╕д╕йшов до нас. Це був псих╕чно хворий, дуже худий молодий хлопець з обличчям недорозвинено╖ дитини.

- Хочете я вам щось покажу? - безцеремонно запитав в╕н.

- Ну, показуй, ??- в╕дпов╕ли ми.

В╕н почав п╕дстрибувати, постукуючи себе по животу зв╕дки ч╕тко доносився звук ... дом╕но.

- Два комплекти дом╕но там! - задоволено сказав в╕н, - ╕ ще чотири держаки в╕д ложок, а щоб мене дубаки(наглядач╕) не били, я швейну голку проковтнув, вони на рентген╕ це бачили. Хочете ще послухати? - запитав в╕н.

- Н╕ ,н╕. Досить! - попросили ми.

- Мен╕ менти нерв в хребт╕ пошкодили, коли сп╕ймали, - пояснив в╕н, с╕вши на л╕жко розгойдуючи, як маятник, сво╓ т╕ло.

Тут в Хрестах я любив ходити на двогодинн╕ прогулянки в велику кл╕тину у двор╕, оточену старими товстими деревами. Виводили в╕дразу к╕лька камер ╕ вс╕м одного м╕сця було достатньо. Поруч стояли так╕ ж кл╕тини ╕ там теж гуляли люди вс╕ в л╕карняних халатах ╕ в однакових св╕тлих кальсонах.

Мою увагу привернув високий на зр╕ст жилавий хлопець ╕з зухвалим обличчам. У нього були св╕ж╕ шрами на лоб╕ ╕ ши╖. Шрам в╕д вир╕заного татуювання "Жертва (читай" радянсько╖ ") ... Фем╕ди" був на його грудях. Зеки розпов╕дали, що вс╕ татуювання антирадянського зм╕сту в тюремних л╕карнях заборонен╕ ╕ виводяться насильно без застосування анестез╕╖. Я не наважився п╕д╕йти до цього хлопця ╕ запитати у нього чи це правда.

Хлопчина з пошкодженим хребтом з нашо╖ палати гуляв з нами, точн╕ше в╕н сид╕в недалеко в╕д нас на корточках хитаючись ╕ розпалював вогнище з╕ знайдених пап╕рц╕в ╕ г╕лок. Сан╕тар-зек проганяв його, гасив вогонь, а той розпалював знову.

Ми д╕зналися, що в╕н народився з в╕дхиленнями в╕д норми, батьки кинули його. Проживши до в╕с╕мнадцяти рок╕в в ╕нтернат╕ для д╕тей-кал╕к, в╕н по╖хав до Лен╕нграда без коп╕йки в кишен╕. Заходив в ╖дальн╕, просив по╖сти, але його всюди проганяли. Красти в╕н тод╕ не вм╕в, але одного разу в╕н пом╕тив як одна людина поставила на п╕длогу с╕тку з продуктами, а хлопчина схопив ╖╖ ╕ поб╕г. Його наздогнали, привели до в╕дд╕лу м╕л╕ц╕╖, сильно побили.

- Що йому може бути за це? - питав я себе, знаючи в╕дпов╕дь ╕ розум╕ючи, що в╕н в╕дсидить ш╕сть м╕сяц╕в в загальн╕й псих╕атричн╕й л╕карн╕. Може йому там краще буде, н╕ж на вол╕. Мен╕ було шкода цього кал╕ку.

У Хрестах у л╕карн╕ швидко пролет╕ло чотири дн╕. Нас викликали на етап.

## Глава 31

В купе з божев╕льними.

З лен╕нградських Хрест╕в "столип╕н" йшов на Москву.

У восьмим╕сному в╕дс╕ку вагона з нами ╖хало ш╕сть хворих з Лен╕нградсько╖ спецл╕карн╕, ╖х в╕дправляли в л╕карн╕ загального типу за м╕сцем проживання. П'ятеро людей - в Москву, шостого - в Волгоград.

Цьому зеку з Волгограда було за п'ятдесят. Погляд хижака, але звик бути зовн╕ спок╕йним, щоб уникнути конфл╕кт╕в в камерних розбираннях. Не дай Бог зачепити такого, в╕н без роздум╕в пор╕шить тво╓ життя, нав╕ть якщо йому завтра виходити на свободу.

- Чого говорити, п╕сляво╓нн╕ роки, розруха, та й молодий я тод╕ був. Зв'язався ╕з злод╕ями ╕ на першому ж влет╕в, - почав в╕н сам свою розпов╕дь. Ми з братом не змовляючись ахнули, почувши, що в╕н уже в╕дсид╕в двадцять в╕с╕м рок╕в ╕ ще до к╕нця терм╕ну залишилося двадцять два за його п╕драхунками. Я знав, що такого бути просто не може, адже в Союз╕ максимум - п'ятнадцять рок╕в або лоб зеленкою мажуть - розстр╕л.

- Розкажи! - попросили ми його.

В╕н погодився.

- Десять рок╕в мен╕ суддя вмазав. У табор╕ на Воркут╕ з бугром ми "з╕йшлися". Бачу, в╕н згно╖ти мене вир╕шив. Завалив я його. Дали мен╕ двадцять п'ять ╕ в╕дправили в Магадан. Жорсток╕ неписан╕ злод╕йськ╕ закони панували тод╕ в таборах ╕ з ними доводилося рахуватися нав╕ть ГУЛАГу. Зони були розд╕лен╕ на "злод╕йськ╕" (виконували злод╕йський закон) ╕ "суч╕" (для тих, хто порушив злод╕йський закон ╕ п╕шов воювати на фронт). ╤нод╕ непригодних злод╕╖в менти закидали до "сук" на розтерзання.

- "Злочинний св╕т сам себе знищить", - Лен╕н так сказав, - змудрував я.

- Не знаю хто так сказав, але я опинився серед "сук". Я ╖х або вони мене завалять. Довелося мочити. Дал╕ знову- за рибу грош╕. Там у в'язниц╕ на пересильц╕ я зустр╕в кайданника з Сахал╕ну. Це був 1956 р╕к. Показав в╕н мен╕ шрами на руках ╕ ногах ╕ розпов╕в, що на роботу виводять ╕ до тачки прист╕бають, в барак повертаються - ╕ до труби простягнутою вздовж нар, як собаку, прист╕бають ╕ зек╕в кожен день десятками на цв╕нтар вперед ногами виносять.

- Може ╕ я туди йшов, - помовчавши недовго, продовжував сус╕д, - але по дороз╕ маршрут зм╕нили ╕ я на особливому режим╕ в критц╕ в╕дсид╕в. А таб╕р цей кандальний в тому ж роц╕ закрили. Там в критц╕ я знову одного "козла" завалив. Так би там ╕ вр╕зав дуба, та ось на дурня списали. Два роки протримали ╕ виписали, сам не оч╕кував, правда, хто вдома над╕ мною оп╕ку в╕зьме, не знаю, як би не довелося в╕ку доживати в дурдом╕.

Я в╕дразу подумав, що у нього ст╕льки вбивств ╕ всього - два роки в л╕карн╕. Може ╕ з нами все об╕йдеться.

Хлопець з сус╕дньо╖ камери пригорнувшись до ╜рат, лаявся з ж╕нками.

- Ось через таких, як ц╕! Л╕зуть сам╕ ... пот╕м коляться. Д╕знайся спробуй, що вона малол╕тка ?! При цьому в╕н в╕дпускав весь св╕й арсенал мату.

- Заткнися, козел драний! - кричали зечки йому у в╕дпов╕дь.

- Авер'янов! Це ти, чи що? - покликав цього хлопця один з москвич╕в, наш попутник, який в╕дсид╕в десять рок╕в за вбивство. В╕н був дуже в╕руючою людиною ╕ вс╕ роки замолював св╕й гр╕х. Авер'янов вп╕знав в╕руючого, з ним в╕н в одному в╕дд╕ленн╕ пров╕в к╕лька рок╕в. В╕н перестав кричати ╕ став розпитувати про сп╕льних знайомих, л╕кар╕в ╕ л╕кування. Авер'янова н╕чого доброго не чекало. Його чекала спецл╕карня та стаття 117 "За з╜валтування малол╕тн╕х" ╕ стаття "За спробу до втеч╕ з л╕карн╕".- Пол╕кують його добре спочатку ╕ рок╕в через в╕с╕м випишуть, - сказав нам неголосно в╕руючий.

Стукали колеса вагона. Ж╕нки з Авер'яновим обм╕нювалися м╕цними репл╕ками, роззяви з камер п╕дливали масла у вогонь, п╕дбиваючи обидв╕ сторони. Ж╕нок було багато. ╥х гостр╕ язики морально добили насильника ╕ в╕н замовк.

Конво╖р ходив взад ╕ вперед, не звертаючи увагу н╕ на лайку, н╕ на запах палено╖ тканини.

По╖зд наближався до Москви.

## Глава 32

Бутирка.

[picture]

Бутирська в'язниця. Пугач╕вська вежа.

С╕мнадцятого травня 1975 р. по╖зд прибув на Лен╕нградський вокзал. П╕зно вноч╕ "воронок" прив╕з нас в знамениту Бутирську в'язницю. Етап завели в камеру для обшуку, наказавши роздягнутися до трус╕в. Наглядач ретельно промацував весь одяг, вирвав з взуття суп╕натори ╕, не знайшовши н╕чого забороненого, повернув.

У в╕дст╕йнику, куди нас з братом в╕двели, було дуже мало м╕сця. Я застелив сво╓ю фуфайкою п╕длогу ╕ ми лягли спати.

[picture]

Рано вранц╕ п╕сля лазн╕ нам видали матраци ╕ ковдри ╕ повели по коридорах тюрми. Гвинтов╕ сходи вели нагору кругло╖ веж╕. Там нагор╕ були двер╕ камер з табличками: "Сиф╕л╕сна", "Туберкульозна". Контролер в╕дкрив двер╕ N178.

"Транзитна", - швидко прочитав я. Камера була порожньою. К╕лька металевих двоярусних шконок, великий дерев'яний ст╕л з лавками, ун╕таз, умивальник ╕ невелике з жалюзями в╕кно, б╕льше схоже на б╕йницю.

- Як в к╕но у середньов╕чн╕й фортец╕, - розглядаючи камеру сказав брат.

- Це правда, - погодився я. Перед сн╕данком нам п╕дкинули в камеру нашого попутника по етапу, в╕руючого, який в╕дразу не промовляючи н╕ слова почав наводити порядок. В╕н до блиску вимив скло у в╕кн╕, розставив на п╕дв╕конн╕ саморобн╕ картинки з╕ сво╖ми богами ╕ почав дра╖ти бетонну п╕длогу. Пот╕м в╕дмовившись в╕д прогулянки, поклав газету п╕д кол╕на ╕ почав пристрасно молитися, кланяючись ╕ промовляючи молитви.

Повернулися ми з прогулянки через годину, а в╕н все ще молився ╕ в╕дбивав част╕ поклони до самого вечора ╕ т╕льки з в╕дбо╓м л╕г спати. Весь ранок, стоячи на кол╕нах в╕н молився. П╕сля сн╕данку, а ╖жа в Бутирц╕ готувалась так погано, що харчувався нею т╕льки наш ун╕таз, в╕руючого забрали на етап, але зам╕сть нього привели молодого хлопця. Хлопець зал╕з на л╕жко ╕ сид╕в там мовчки весь день. Вноч╕ ми прокинулися через незрозум╕лий звук. Хлопець тиснув черевиком щось на ст╕н╕.

- Напевно, клопи в камер╕, - перелякався я.

- Може у нього галюцинац╕╖? - розглядаючи ст╕ни, тихенько спитав М╕ша.

Я теж н╕чого не м╕г розглед╕ти ╕ крикнув психов╕, що б в╕н лягав спати. В╕н злякався ╕ стрибнув на шконку. Настала тиша ╕ ми заснули, але не надовго. Псих стрибав уздовж ст╕нки ╕ тиснув клоп╕в носком черевика, намагаючись не стукати. Я схопив св╕й черевик ╕ щосили жбурнув у нього. П╕сля цього ми до ранку спали спок╕йно. Весь день в╕н сид╕в мовчки в сво╓му кутку, вибирався зв╕дти за нашим наказом с╕дати за ст╕л ╖сти, коли приносили ╖жу. Вноч╕ мене розбудив брат. Псих стояв нахилившись над ун╕тазом ╕ спускав воду, пот╕м швидко руками щось витягав з ун╕тазу ╕ запихав соб╕ в рот.

- Що ти там робиш? - запитав я.

- Рибку ловлю, - жал╕бно в╕дпов╕в в╕н ╕ показав солону к╕льку, яку ми викинули в ун╕таз. В╕н запхав ╖╖ всю в рот ╕ з'╖в. Я знову схопив черевика ╕ щосили жбурнув у нього. Вранц╕ у мене п╕д подушкою лежало к╕лька сигарет.

- П╕дкуп да╓, - см╕ялися ми.

- Сто с╕мдесят восьма на прогулянку йде? - запиту╓ наглядач.

- Йдемо! - кричимо ми. Псих в камер╕ залишився тиснути клопи. Спуска╓мося по крутих сходинках гвинтових сход╕в вниз, зараз зайдемо в просторий коридор, пройдемо повз камери до великих дверей, наглядач ╖х в╕дкри╓ ╕ ми п╕дн╕мемося нагору до прогулянкових двор╕в.

[picture]

У коридор╕ щось в╕дбувалося. П╕д ст╕нкою обличчям до ст╕ни стояло чолов╕к двадцять. Це були п╕дсл╕дн╕, одягнен╕ в сво╖ р╕знокольоров╕ шмотки. Наглядач╕ загрозливо кричали ╕ щось вимагали в╕д них. У прогулянкових двориках перегукувалися, змушуючи контролера, товстого калмика з рац╕╓ю на пояс╕, б╕гати поверх реш╕тки.

- За що вашу камеру менти побили? - кричав хтось.

- Голодування ми тримали.

- А чого ви домагалися? - запитували голоси.

- Так, братва з сус╕дньо╖ камери просила п╕дтримати, так ми - за сол╕дарн╕сть.

- Ну ╕ що? Домоглися вони?

- П╕сля того як нас побили ми вир╕шили д╕знатися за що постраждали, послали ╖м ксиву (записку) ╕ отримали в╕дпов╕дь, що вони хот╕ли, щоб в камер╕ телев╕зор поставили.

Ми з М╕шею розсм╕ялися ╕ в ╕нших дворах теж см╕ялися, в╕дпускаючи жарти за адресою до потерп╕лих.

## Глава 33

Етап на Харк╕в.

Ми розпрощалися з Пугач╕вскою вежею, пробувши там с╕мнадцять дн╕в. "Воронок" був набитий повн╕стю ув'язненими, як╕ перебували в металев╕й коробц╕. Ми з братом сид╕ли окремо в╕д них, кожен в сво╓му "стакан╕". У вузьку щ╕лину вентиляц╕╖ трошки проглядався дв╕р тюрми ╕ обличчя солдат╕в конвою, що сид╕ли на лавц╕. Вони когось чекали.

- Он вона! Йде супроводжуюча, - вказав пальцем солдат напарнику.

До дверей п╕д╕йшла л╕тня ж╕нка з цигаркою в зубах.

- Мо╖ на м╕сц╕? - запитала вона ╕, отримавши в╕дпов╕дь с╕ла в машину. Про╖хавши повз нашу вежу, схожу б╕льше на товсту бочку з б╕йницями, ми ви╖хали за ворота в'язниц╕. За в╕концем мигот╕ли будинки, проспекти, дзвен╕ли трамва╖. Машина, звернувши, ╖хала вздовж зал╕зничних товарних вагон╕в. Було чути собачий гавк╕т. В'язн╕в вивели першими. Вони були пострижен╕ наголо, одягнен╕ в с╕р╕ костюми ╕ кирзов╕ чоботи, в руках тримали сво╖ пожитки. ╥х поставили на кол╕на в колону по два в оч╕куванн╕ команди. Ми, дво╓ "псих╕в", стояли в к╕нц╕ колони. Може, ми й стояли для того, щоб конвой бачив нас ╕ запам'ятав, що в нас не можна стр╕ляти, якщо здума╓мо б╕гти, адже психами хвороба управля╓.

У Петразоводську начальник в'язниц╕ якось пом╕тив мене ╕ сказав чи то в жарт, чи то всерйоз.

- Можеш тепер ╕ бороду в╕дпускати, скоро в Америку по╖деш.

П╕дсл╕дним т╕льки що дозволили мати коротку зач╕ску, а про вуса ╕ мови бути не могло. Бороди, вуса, мох п╕д пахвами ╕ поросль, що нижче пупа стригли в╕дразу одн╕╓ю машинкою, починаючи в╕д низу до верху. Тепер ми стояли в к╕нц╕ колони одягнен╕, як вл╕тку при переход╕ кордону: в джинсових куртках, знову довговолос╕, а у брата, до того ж, була густа чорна борода. Ми т╕льки тепер зрозум╕ли, що та ж╕нка з цигаркою - це наша супроводжуюча, ╕ вона везе здавати нас в л╕карню.

Конвой з собаками вишикувався по обидва боки колони в два ряди. У другому ряду стояли солдати з автоматами напоготов╕. Н╕мецьк╕ в╕вчарки шк╕рились ╕ гавкали. Я подумав, що якби не бачив в Ф╕нлянд╕╖ прикордонну собаку, я б до цього дня вважав, що н╕мецька в╕вчарка не бува╓ доброю за сво╓ю природою.

- Попереджаю! - командував начальник. Крок -вправо, крок -вл╕во - буде вважатися спробою до втеч╕. Стр╕ля╓мо на поразку.

[picture]

Фото ╤. Ковальова.

- Встати! Руки за спину! Трогай вперед! Припинити розмови! - кричав конвой. "Столип╕н" стояв далеко, в╕докремлений десятком шлях╕в. Гули маневров╕ по╖зди ╕ чутно було в╕длуння команд з гучномовц╕в. Зал╕зничники ╕ роззяви мовчки спостер╕гали за нами.

Етап йшов на Харк╕в к╕лька годин. Наш вагон стояв в глухому кут╕, довго чекали прибуття машин ╕ конвою. Вагон нагр╕вався п╕д прямими променями сонця ╕ ставало нестерпно душно. Це нам-то двом в тр╕йнику душно. А як було зекам в битком набитих камерах?

Швидкий пасажирський по╖зд Москва - С╕мферополь зупинився на сус╕дн╕й кол╕╖.

- Везе комусь. На море ╖дуть, - з жалем сказав брат. Нам тепер довго моря не бачити.

- Та не сумуй, я думаю довго тримати не будуть. Ну, р╕к, може, бути два.

- Н╕, Шурик. Мене протримають три роки, а тебе ╕ того б╕льше, - впевнено сказав брат. - Пам'ята╓ш, я тоб╕ казав, що в╕д Тол╕ка записку отримав. Зв╕дки в╕н це м╕г знати?

Я смутно пам'ятав, що брат мен╕ щось про це пов╕домляв дуже давно, але я просто знав Тол╕ка, майстра на вигадки. Невже сл╕дчий ╢ф╕мов вже тод╕ знав, ск╕льки нам доведеться сид╕ти в спецл╕карн╕, ╕ сказав про це Анатол╕ю.

- Побачиш ... Так воно ╕ буде, - сказав брат.

За в╕кном почулися команди, гавк╕т собак. Конвой в вагон╕ заб╕гав.

- Перший, другий,.... - почав рахувати зек╕в конвой.

## Глава 34

На Холодн╕й Гор╕.

На Холодну Гору, харк╕вську в'язницю, прибули абсолютно мокр╕ в╕д поту. Шмон (обшук) пройшов швидко. Нас з братом нав╕ть не змусили роздягатися, т╕льки перев╕рили кишен╕, а рюкзаки пропустили через рентген. Я такого чуда н╕де ран╕ше не бачив. З контролером ми вийшли на подв╕р'я ╕ пройшли уздовж буд╕вель з виб╕леними ст╕нами.

Ув'язнен╕ з хозобслуги сид╕ли в т╕н╕, ховаючись в╕д сонця. Вони п╕дскочили по ст╕йц╕ "Струнко!", пропустили нашого контролера ╕ знову с╕ли.

П╕сля лазн╕ ми отримали те,на чому будемо спати ╕ п╕днялися по сходах на другий поверх. У камер╕ нас радо зустр╕ли два ╖╖ мешканц╕. Одного звали Сашко Комар, а ╕ншого - ╤гор Пина╓в. ╤гор сам шив ╕ продавав джинси незаконно, а сид╕в тут за любов до азартних ╕гор. Обидва сид╕ли в ц╕й камер╕ вже к╕лька м╕сяц╕в в оч╕куванн╕ разнорядок бути в╕дправленими до л╕карень. Сашко Комар попався за крад╕жку шести тисяч карбованц╕в з магазину. Суд визнав його неосудним ╕ присудив л╕кування в л╕карн╕ загального типу.

╤гор, як ╕ Комар, вс╕ляко "косив" (симулював хворобу) на медекспертиз╕. Його теж визнали неосудним, але п╕сля л╕кування в л╕карн╕ спец╕ального типу, повинн╕ були судити.

- ╤д╕от я! Нав╕що я на це п╕ддався! - став розпов╕дати нам ╤гор, як в╕н дуркував на експертиз╕. - Я уявити соб╕ не м╕г, що вони мене в "Дн╕про" на спец. запхають.

Зате Сашко Комар браво хвалився, як йому вдалося л╕кар╕в обвести навколо пальця. В╕н уже не раз сид╕в у табор╕ за злод╕йство, проте на цей раз йому особливий режим погрожував, як рецидив╕сту.

- Нав╕що ти вкрав у магазин╕ грош╕, куди ти ╖х д╕в? - питали мене л╕кар╕, - розпов╕дав Сашко. - Я не злод╕й! Я просто позичив ╖х у продавця. Продавець - дуже хороший хлопець, але в╕н би мен╕ грошей не дав для мо╓╖ велико╖ мети, тому я ╖х позичив, а грош╕ я платив вченим, ╕ вони повинн╕ були побудувати мен╕ рад╕опередавач для управл╕ння чолов╕ком мо╓╖ сестри, який ╖╖ б'╓ ╕ обража╓, - ось це я ╖м пост╕йно як грамплат╕вка повторював день у день.

Минали дн╕. Наш╕ нов╕ знайом╕ були такими ж "психами" як ╕ ми з братом. Кожен день год╕вниця в╕дкривалася ╕ з'являвся л╕кар.

- На що скаржитеся, хвор╕? - питав в╕н.

Ми вже знали, що зараз почнеться уявлення Комара ╕ в╕н обов'язково викине щось новеньке. Перед приходом л╕каря в╕н втер соб╕ п╕д оком граф╕т в╕д ол╕вця. Вийшов ц╕лком натуральний синяк. Л╕кар в╕дразу звернула увагу на нього.

- Хто побив тебе?

Сашко зробив серйозну м╕ну ╕ жал╕бним голосом заголосив:

- Пане Миколо, молодий хлопець, в ш╕стдесят два роки дружину ящуром заразив, а сам застрелився.

- Що, що? Який Микола? - перепитала л╕кар.

- Пане Миколо, молодий хлопець, ш╕стдесят два роки, - повторював Сашко слово в слово.

Л╕кар сунула йому дв╕ горошки ам╕наз╕ну, грюкнула дверима год╕вниц╕ ╕ п╕шла дал╕. Сашко кидав таблетки в ун╕таз ╕, дивлячись на нас реготав.

3-го червня нас викликали на етап. Ми прощалися з нашими сус╕дами по камер╕, з якими так добре провели час.

Вони були м╕сцевими, ╕ ╖м родич╕, як хворим, пост╕йно приносили продуктов╕ передач╕. Вони по-братськи д╕лилися з нами, ╕накше нам довелося б тюремну ╖сти баланду. Варто сказати окремо про тутешню ╖жу: нема╓ р╕вних кухарям Харк╕всько╖ в'язниц╕, таку бридку ╖жу ви н╕де б╕льше не знайдете.

До Дн╕пропетровська на етап йшло к╕лька людей ╕ в "воронку" було не так т╕сно, ??хоча мен╕ з братом було все р╕вно, нас завжди садили в одинок╕ бокси. У вагон╕ М╕ша в╕дразу застрибнув на другу полицю ╕ л╕г.

- За кордон захот╕ли, братц╕-акробати? - п╕д╕йшов до нас прапорщик ╕, не чекаючи в╕дпов╕д╕, п╕шов дал╕.

Це трохи здивувало солдата-конво╖ра.

- Ви обидва божев╕льн╕ ?! - н╕би не дов╕ряючи документам, перепитав в╕н. - Я б так не сказав, - в╕дпов╕в в╕н сам соб╕.

Йому було ц╕каво знати, як ми перейшли кордон, а мен╕ було при╓мно розпов╕сти йому про наши пригоди.

П╕сля мо╓╖ розпов╕д╕ солдат-конво╖р сам пропонував принести нам води ╕ передавав продукти в╕д Карлена ╕з сус╕дньо╖ камери.

Карлен був в╕рмен╕ном. На вигляд йому було п╕д п'ятдесят. В нього був в дуже пристойний костюм, що в╕дразу впадало в оч╕. При цьому в╕н йшов, як ╕ ми, на Дн╕пропетровський спец. В╕н пров╕в 19 рок╕в в пол╕тичних таборах Потьми ╕ три роки в Сичевськ╕й спецл╕карн╕. За ст╕нкою в╕д Карлена сид╕ли д╕вчата-малол╕тки. Протягом шести годин в╕н в╕дм╕нював радянську владу ╕ ╖╖ вожд╕в за вс╕ма в╕дм╕нками. Д╕вчата слухали уважно Карлена ╕ тепер, коли по╖зд п╕д'╖жджав до Дн╕пропетровська, малол╕тки на весь вагон проклинали вождя "велико╖ революц╕╖", ╕ ганьбили його матом.

За в╕кном стояла н╕ч. По╖зд зупинився. При╖хали. Дн╕пропетровськ.

## Глава 35

Дн╕пропетровська СПЛ.

[picture]

Машина ╖хала по порожн╕м вулицям н╕чного м╕ста.

У Дн╕пропетровськ╕й в'язниц╕ конвой вивантажив ув'язнених, ╕ через хвилину машина зупинилася б╕ля ╕нших вор╕т.

- Виходь! - наказав солдат-конво╖р, тримаючи в руках папки з нашими документами. Прожектор сторожово╖ вишки яскраво висв╕тлював вузький прох╕д м╕ж двома високими зал╕зними воротами, де стояла машина.

[picture]

Дн╕пропетровська спецл╕карня на територ╕╖ С╤ЗО. Фото автора.

Карлен, я ╕ М╕ша, сл╕дуючи за конво╖ром ув╕йшли у вузький дв╕р. З одного боку був високий яскраво осв╕тлений паркан, з ╕ншого - висока чотириповерхова буд╕вля л╕карн╕. Металев╕ сходи вели в середину прим╕щення. У коридор╕ за пробитим в ст╕н╕ в╕кном перебувала чергова к╕мната. Вид був гн╕тючий. Цементна п╕длога була вся у вибо╖нах, ст╕ни обшарпан╕ ╕ пофарбован╕ в якийсь незрозум╕лий с╕рий кол╕р. Солдат-конво╖р допов╕в про нас ╕ швидко вийшов.

Наша московська супроводжуюча мовчки стояла навпроти нас, димлячи цигаркою в оч╕куванн╕ чергового. Карлен був поруч з╕ сво╖м супроводжуючим. З чергово╖ к╕мнати вийшов товстий з непри╓мним обличчам чолов╕к у в╕йськов╕й форм╕. В╕н пройшов, не посп╕шаючи, повз кожного з нас пильно розглядаючи, пот╕м прийняв справи.

Раптом наша супроводжуюча стала голосно говорити, звертаючись до чергового ╕ до тих

наглядач╕в,як╕ т╕лки п╕д╕йшли:

- Подив╕ться на них, подив╕ться! Як╕ вони божев╕льн╕? Х╕ба вони хвор╕? Ну захот╕ли св╕т подивитися, так що ╖х сюди значить? - тримаючи запалену сигарету вона пальцем вказувала на мене ╕ брата.

Наглядач╕ стояли ╕ дивилися на не╖ в повному нев╕данн╕.

- Подив╕ться на цього! - показала вона на Карлена, - х╕ба можна ╖х пор╕вняти з ним? ╤ за що ╖х т╕льки привезли сюди? За що?

Супроводжуюча вже не говорила, а кричала ╕ хот╕ла отримати в╕дпов╕д╕ на сво╖ питання. В╕д ╖╖ крику, ╖╖ сл╕в, мен╕ стало так важко на душ╕, ╕ т╕льки зараз я зрозум╕в, що ми потрапили в дуже страшне м╕сце.

Брат мовчки дивився на мене сумними очима. Супроводжуюча все ще нервово щось говорила, коли ми взяли сво╖ реч╕ ╕ почали йти.

- Хлопц╕, тримайтеся! Не здумайте лишити себе життя або тру╖тися!

По ╖╖ обличчю текли сльози.

- Не здумайте т╕кати або вам н╕коли не вибратися зв╕дси! Ви зрозум╕ли?! - кричала вона нам навздог╕н.

Брат, як ╕ я, був вражений ╖╖ словами. Що ╖╖ змусило так говорити? ╥╖ робота - супроводжувати людей, як╕ вчинили злочини. ╥й повинно бути все байдуже, але вона добре знала, що в╕дбувалося всередин╕ ц╕╓╖ л╕карн╕. Н╕ у мене, н╕ у брата нав╕ть ╕ думки не було про самогубство або втечу.Наглядач-прапорщик прив╕в вс╕х нас до каб╕нету чергового л╕каря.

- У сьоме в╕дд╕лення, - вийшовши в╕д л╕каря пов╕домив Карлен.

За Карленом був викликаний брат, якого в╕дправили в десяте. Л╕кар, симпатична, але вже далеко не молода ж╕нка, зустр╕ла мене прив╕тно, з посм╕шкою.

- С╕м'ями вже до нас ╖дете! Чого це вас за кордон понесло?

- Помандрувати захот╕лося, - в╕дпов╕в я.

- А брата ти заманив йти з тобою? - все ще посм╕хаючись, як би сп╕вчуваючи М╕ш╕, запитала вона.

- Н╕. Мене, як ╕ брата, самого зманили кордон переходити, - валив я на Анатол╕я, якому тепер вже все одно н╕чого не загрожувало.

- А це що за шрами на грудях? - прослуховуючи стетоскопом дихання вона стала перекладати з англ╕йсько╖ мови татуювання.

- "Дух Заходу" чи що?

- Так, виколов це в дитинств╕, по дурост╕. А пор╕зи - це во╓нком дов╕в.

- В арм╕ю не хот╕в йти?

- Що ви! Навпаки, я дуже хот╕в в арм╕╖ служити, т╕льки мен╕ весь час в╕дстрочки робили, ось я ╕ зав╕вся у в╕йськомат╕.

- Гаразд, п╕деш у друге в╕дд╕лення, - вона закрила папку з мо╓ю справою. - Т╕льки тоб╕ наголо доведеться п╕дстригтися, у нас так вс╕ ходять.

- Добре, раз треба, так п╕дстрижемося, - спок╕йно перед ц╕╓ю принизливою процедурою в╕дпов╕в я, хоча в душ╕ був страшний протест, але мене б╕льше хвилювало, що доведеться розлучитися з М╕шею.

- Доктор! - сказав я. - У мене до вас буде прохання. Ви можете мене з братом в одне в╕дд╕лення в╕дправити?

- Н╕, поки це неможливо, - впевнено сказала л╕кар.

- Я тоб╕ казав, що вони нас разом н╕коли не посадять. Я ╖╖ теж про це просив, - сказав брат.

П╕д╕йшли зеки з хозобслуги прийняти наш╕ реч╕ на збер╕гання ╕ в╕двели нас до лазн╕.

- Зв╕дки будете ╕ за що?

- ╢ тут у нас перех╕дники кордону, нав╕ть к╕лька, - в╕дпов╕ли вони, правда при цьому були сильно здивован╕ д╕знавшись, що ми - брати.

- ╤ довго ╖х тут в л╕карн╕ тримають?

- Н╕, не дуже. Рок╕в п'ять, - з легк╕стю в╕дпов╕в сан╕тар.

Брат дивився на мене ╕ його оч╕ говорили:

- А що я тоб╕ ран╕ше казав?

- Так у нас стаття до трьох рок╕в! ╤ р╕к вже в╕дсид╕ли! - не погодився я з сан╕таром.

В╕н, напевно щось плута╓, - подумав я.

- Тут на статтю н╕хто не дивиться, а час зарахову╓ться з моменту вашого вступу в л╕карню. Гаразд, ╕д╕ть за мною, - скомандував сан╕тар ╕ вив╕в в нап╕втемний дв╕р.

Чотириповерхов╕ корпуси розташовувалися буквою "П", у вс╕х в╕кнах яскраво гор╕ло св╕тло. Велика купа вуг╕лля була повалена п╕д ст╕ною буд╕вл╕, за якою ховалися маленьк╕ двер╕ в нап╕вп╕двальне прим╕щення, де була конурка - перукарня ╕ трохи подал╕ - лазня.

- Стриж╕ть ╖х наголо, - наказав прапорщик.

- Це, начальник, ми робимо запросто, - в╕дпов╕в зек-перукар.

На бетонну п╕длогу полет╕ло густе волосся брата. П╕сля нього я с╕в на табуретку ╕ з сумом спостер╕гав, як падали довг╕ пасма мого волосся. Ск╕льки раз╕в мен╕ ╕ братов╕ доводилося в╕дстоювати наше право носити таку зач╕ску, яка нам подобалася, а не ту, яку вимагали пропагандисти радянського буття. Я сид╕в ╕ лаяв себе в душ╕ за цю злощасну ф╕нську баню. Мен╕ було страшно за брата, з яким я розлучуся через хвилини. В голов╕ все ще ч╕тко звучали слова супроводжуючо╖.

- Так, Шурик, зараз ти вигляда╓ш, як справжн╕й дурень, - сказав М╕ша.

В╕н не бачив себе. На його голов╕ машинкою були вистрижен╕ крив╕ смуги з клаптями нер╕вного волосся, в╕д чого в╕н теж був дуже схожий на дурня. Карлен стояв поруч ╕ був схожий на злочинця.

Лазня була поруч. У маленькому нап╕втемному прим╕щенн╕ нам наказали роздягтися догола ╕ скласти реч╕ в сво╖ рюкзаки. З ╕ржавих труб звисали ╕ржав╕ л╕йки. Калюж╕ брудно╖ мильно╖ води стояли на холодн╕й бетонн╕й п╕длоз╕.

- Мийтеся швидше, гарячо╖ води нема╓! - квапили п╕досп╕л╕ сан╕тари.

- Хто в сьоме, п╕д╕йди до мене? Хто в десяте? Йди сюди? - командували вони з роздягальн╕.

- Витирайся ╕ одягайся в це! - вказав мен╕ сан╕тар на лавку, де лежали в жовтих плямах рушник, кальсони з сорочкою ╕ щось схоже на тапочки. Я над╕в запран╕ з плямами в╕д кров╕ кальсони великого розм╕ру з величезним вир╕зом для шир╕нки ╕ двома тасьмами зам╕сть гудзик╕в, маленьку з дуже короткими рукавами сорочку без ком╕рця. Я намагався прикрити нею розр╕з шир╕нки, але н╕чого з цього не виходило. В ╕ншому к╕нц╕ лазн╕ стояв уже одягнений в л╕карняний наряд брат. В╕н був пригн╕чений. Мовчав. Я розум╕в, як важко йому зараз. Вперше за сво╖ двадцять один р╕к в╕н, проживший в р╕дному дом╕, ось так, в╕дразу, виявився в такому страшному м╕сц╕.

- Давай, Шурик, пока! - Махнув в╕н рукою ╕ поплентався за сан╕таром.

Я натягнув рван╕ непарн╕ штиблети ╕ теж п╕шов за сво╖м сан╕таром. Ми об╕йшли вуг╕льну купу ╕ зайшли в корпус. Металев╕ сходи, обгороджен╕ високими гратами, щоб попередити спробу самогубства, вели нагору. Ми п╕днялися на четвертий поверх. Сан╕тар в╕дмичкою в╕дкрив масивн╕ двер╕, за ними був широкий з дерев'яними п╕длогами коридор. Було чисто, пахло хлоркою ╕ л╕ками. Товстенька молоденька медсестра в великих окулярах заливалася гучним см╕хом. Довготелесий сан╕тар, який стояв поруч з нею, розпов╕дав вульгарн╕ анекдоти.

- А ну, йди сюди, - побачивши мене махнула вона мен╕ рукою, продовжуючи см╕ятися. Мен╕ було дуже соромно наблизитися до не╖ в цьому вбранн╕. Кальсони на зав'язц╕ не трималися ╕ спадали. Я в╕дтягнув якнайнижче сорочку, прикривши шир╕нку ╕ п╕д╕йшов.

- Розпов╕дай! Що нако╖в? - зм╕нивши см╕х на наказовий тон, запитала вона.

- Перех╕д кордону у нього, - в╕дпов╕в м╕й сан╕тар ╕ додав: - З братом в╕н тут разом.

- Так що б ви там робили? Ви б там з голоду здохли ╕ з см╕тт╓вих куп би не вилазили або у вас золотце з собою прихоплене було? -з розумним виглядом запитала медсестра, вона була дуже схожа на мавпочку.

- Н╕чого у нас не було. Нас затримали ф╕ни ╕ видали.

- Ф╕ни ?! - здивовано протягнула вона. - Так ви були вже там? .. Ось бачите, н╕кому ви не потр╕бн╕, нав╕ть там.

- Н ╕, чому? - вступив в розмову довготелесий сан╕тар, який за сво╖м розвитком, схоже н╕чим не в╕др╕знявся в╕д ц╕╓╖ мавпочки в окулярах. - Якщо б вони були вченими або мали купу грошей, ╖х би не видали.

Я знав, що вони скажуть дал╕, що там ми змушен╕ були б обмовляти на батьк╕вщину, щоб вижити.

- Правда, ╖м запропонували б роботу проти Радянського Союзу або заслали б додому, як шпигун╕в, - зак╕нчив свою промову сан╕тар.

- Правильно ви кажете, але ми ╕ не думали там залишатися. Це добре, що ф╕ни нас видали, а то нев╕домо чим це все могло б зак╕нчитися, - додав я в╕дчуваючи себе дурнем в очах цих людей, бажаючи швидше зак╕нчити цю дурну дискус╕ю.

- Н╕чого, не турбуйся! - розсм╕ялася знову медсестра, - п╕дл╕кують тебе тут, ╕ н╕як╕ закордони тоб╕ б╕льше не будуть потр╕бн╕.

- Семенович! - звернулася вона до мого сан╕тара, - принеси л╕жко ╕ в наглядову палату його.

В╕льних м╕сць в палат╕ не було. У велик╕й к╕мнат╕ яскраво гор╕ли лампочки. Рядами стояли впритул б╕л╕ важк╕ металев╕ л╕жка, на яких спали люди з жовтими обличчами мерц╕в. В╕кна з товстими гратами були в╕дкрит╕, але в палат╕ було душно. Отруйний запах л╕к╕в, хлорки ╕ поту стояв в пов╕тр╕. Я л╕г на матрац в проход╕ б╕ля дверей ╕ хот╕в якомога швидше заснути, щоб не бачити всього цього.

## Глава 36

Наглядова палата

Прокинувся я в╕д крик╕в в коридор╕.

- П╕дйом! Оправлення! - кричали сан╕тари. Один з них влет╕в в нашу палату ╕ накинувся з матом на сонного хворого.

- Б╕жи жваво, хапай таз ╕ роби прибирання!

Я скрутив матрац, запхав його п╕д л╕жко ╕ вийшов у в╕дкрит╕ двер╕ на оправлення.

- Куди поперся? - кричав мен╕ сан╕тар.

- До туалету.

- Повернись ╕ чекай вс╕х! Притому, питати треба!

- Вибач, я не знав, - сказав я.

- Так ось, тепер знай, - не зло в╕дпов╕в в╕н.

До туалету привели стро╓м, там сан╕тар замкнув вс╕х ╕ п╕шов у сво╖х справах, кричачи на когось в коридор╕.Туалет був набитий битком ╕ кожен чекав сво╓╖ черги. Курц╕ випросили докурити самокрутку у прибиральника туалету. Вони по черз╕ втягували в себе ╖дкий тютюновий дим ╕ передавали скрутку по колу. Вона вже обп╕кала ╖м пальц╕, але вони все ще не випускали ╖╖ з рук.

Прибиральник-псих голосно лаявся, пробиваючи держаком в╕д лопати завален╕ отвори туалету. На нього н╕хто не звертав уваги. Хвор╕ люди, вс╕ без винятку, топталися на м╕сц╕ ╕ неголосно перемовлялися.

У палат╕ мене переклали з п╕длоги на л╕жко. Л╕жка стояли впритул, одним довгим рядом, що на них можна було забратися т╕льки з проходу, перелазячи через спинку. Вузьким проходом м╕ж рядами ходили один за одним взад ╕ вперед п'ять хворих. Три кроки - вперед, пот╕м вс╕ розгорталися ╕ - три кроки назад. Той, хто втомився, забирався на л╕жко, ╕ його м╕сце займав в строю ╕нший. На мо╖ питання вони знехотя в╕дпов╕дали. Мен╕ було важко пов╕рити ╖м, що вони ось так ходять туди ╕ назад в цих страшних кальсонах вже п'ять, в╕с╕м, дванадцять рок╕в ╕ н╕хто з них не зна╓, коли буде к╕нець ╖х л╕куванню.

Неспод╕вано в палату ув╕йшов чолов╕к у зек╕вському одяз╕. В╕д нього я д╕знався, що в╕н такий же хворий як ╕ я, т╕льки працю╓ у в╕дд╕ленн╕ пом╕чником у сестри-господин╕.

- Н╕чого, не турбуйся! - д╕знавшись за що я тут, сказав в╕н. - Тебе тут довго тримати не будуть. П'ят╕рка ╕ випишуть.

- Ти це серйозно чи шутку╓ш ? - не в╕рячи йому, запитав я.

- А чого ти обурю╓шся? Он, Андрюха Заболотний, - теж перех╕д, дев'ятий р╕к сидить, Володька Корчак - сьомий!

В╕д його сл╕в мен╕ стало не по соб╕. Виявля╓ться, пробути п'ять рок╕в тут - це така др╕бниця, що не варто нав╕ть турбуватися. Я не м╕г уявити, коли я виберуся з цього замкнутого простору, к╕нець якого - неск╕нченн╕сть.

- А коли тебе випишуть? - задав йому я дурне питання.

- Зв╕дки мен╕ знати. Може через пару рок╕в ...

- А ск╕льки рок╕в ти вже тут?

- Десять.

- Десять ?! - Так це якийсь жах! - закричав я.

Хвор╕ ходили взад ╕ вперед, не звертаючи н╕яко╖ уваги на нашу розмову. Напевно, кожен новенький поводився так ╕ вони до цього звикли.

- Зайди, скотина, в палату! Хто вас в╕дкрив? Сан╕тар! Чому в коридор╕ хвор╕? - кричала голосно за дверима медсестра.

- За столи, перша зм╕на! Перша зм╕на, виходь! - звали сан╕тари.

- Ти що, скотина, руки не мив?! ...

- Мив, мив, ой, ой, мив я, - чулися у в╕дпов╕дь перелякан╕ крики.

- Надзорка, за ст╕л! - Д╕йшла черга ╕ до нас.

Я зал╕з у середину cтрою, боячись потрапити в немил╕сть до сан╕тар╕в. Хвор╕ по одному п╕дходили до бочка ╕ мочили руки в смердюч╕й вод╕ з хлоркою. На кришц╕ бочка лежав мокрий в╕д витертих рук рушник. Сан╕тар стояв поруч ╕ пильно стежив за вс╕ма.

Посередин╕ коридору стояли два довг╕ столи. Вс╕ с╕дали щ╕льно один до одного на дерев'ян╕ лавки ╕ ╖ли. У мо╖й алюм╕н╕╓в╕й мисц╕ поверх прозоро╖ р╕дини плавала жовта пляма в╕д розталого шматочку вершкового масла, на дн╕ було к╕лька погано очищених картоплин з шк╕ркою ╕ трохи перлово╖ крупи. Справа лежав тюремно╖ спецвип╕чки шматок хл╕ба, поруч з ним - пом'ята алюм╕н╕╓ва наполовину заповнена кружка з солодкуватою р╕диною з назвою "чай".

- До╖дай скор╕ше, тебе л╕кар чека╓, - поклавши руку мен╕ на плече, сказав сан╕тар. - Ось, одягни, - простягнув в╕н мен╕ синього кольору з б╕лими плямами в╕д хлорки старий л╕карняний халат.

Нав╕ть цьому халату я був радий, можна було прикрити ╖м ц╕ ганебн╕ кальсони, але в╕д майбутньо╖ зустр╕ч╕ з л╕карем у мене по т╕лу п╕шло нервове тремт╕ння. Я розум╕в, що в╕д ц╕╓╖ бес╕ди буде залежати мо╓ життя в цих ст╕нах: або це буде просто перебування, або перебування в муках в╕д нейролептик╕в.

## Глава 37

╤спит на виживання.

Я над╕в халат ╕, засунувши руку в кишеню, притримував кальсони, щоб вони не впали.

"Що мен╕ робити, якщо сан╕тар накаже взяти руки за спину в каб╕нет╕ у л╕каря ╕ в цей момент спадуть кальсони? Як л╕карю правильно в╕дпов╕сти? "- переживав я.

- С╕дай! - Нав╕ть не глянувши на мене, сказала л╕кар.

- Чим хвор╕в ран╕ше? Чи був серед тво╖х родич╕в хтось на псих╕атричному обл╕ку?

Вона гортала стор╕нки мо╓╖ справи.

- Ми з братом перш╕ з ус╕х наших родич╕в.

- А за що ти був пом╕щений в псих╕атричну л╕карню в 1973 роц╕?

- Военком на мене б╕льше чотирьох годин кричав ╕ погрожував в╕дправити не в арм╕ю, а в тюрму.

- Так, що це було? Протест?

- Н╕, н╕! Просто нерви не витримали. Через хворобу це, - викручувався я, наслухавшись в╕д розум╕ючих в псих╕атр╕╖ людей, що л╕кар╕ звичайно довго ╕ боляче л╕кують тих, хто не вважа╓ себе хворим. Правда, я знав ╕ ╕ншу сторону медал╕, - л╕кар╕ ще сильн╕ше л╕кують тих, хто перегра╓, бажаючи списати все на хворобу.

- Я бачу, ти в арм╕ю йти не хот╕в. Як це розум╕ти? - прочитала вона в мо╖х паперах: - "Я буду служити т╕льки в сво╖й американськ╕й арм╕╖".

"О, Боже!", - подумав я. Це я дражнив во╓нкома в Туркмен╕╖ в 1971 роц╕, пояснюючи, що не люблю онуч╕ з чоб╕тьми, а хочу в Америц╕ в арм╕╖ черевики носити. Це був жарт, але п╕сля цього во╓нком не знав, що з╕ мною робити ╕ в╕н так довго думав, що на той час ╕ наб╕р зак╕нчився.

- Мене в арм╕ю повинн╕ були закликати в 1969 роц╕. Ось я ╕ злився, що з року в р╕к в╕дкладають. У Туркмен╕╖ тому сказав з╕ злост╕, що раз не берете мене в арм╕ю, так я в американську п╕ду, - пояснював я л╕карю.

- А брат за що в л╕карню потрапив?

- Апат╕я на нього напала. П╕шов в диспансер на консультац╕ю, а там його ╕ в╕дправили до л╕карн╕.

Не м╕г же я ╖й сказати правду, що ми готувалися до переходу кордону ╕ в цей же час його викликали у в╕йськкомат. Там в╕н пройшов медком╕с╕ю ╕ через л╕чен╕ дн╕ його повинн╕ були в╕дправити в╕ддавати борг Батьк╕вщин╕. Це сталося в 1973 роц╕. Я порадив йому п╕ти на прийом до псих╕атра ╕ наговорити всяких жах╕в. Спрацювало, в арм╕ю не взяли, але, ╕ в╕йськовий квиток не дали.

- Що вас змусило б╕гти з СРСР? - запитала вона суворо, нав╕ть майор ╢ф╕мов таким тоном н╕коли не говорив.

- Ми не думали т╕кати з Радянського Союзу, адже це наша Батьк╕вщина, - заперечив я. Мен╕ було огидно вимовляти це слово "батьк╕вщина". Я не любив це слово таким, яким його розум╕ють радянськ╕ люди; я пор╕внював його з великою таб╕рною зоною, яку п╕дносять тоб╕, як рай на земл╕; я зневажав цей рай ╕ не м╕г уявити, що повинен так прожити все сво╓ життя.

- Тут наш╕ батьки живуть, - продовжував викручуватися я. - У нас бабуся ╕ д╕дусь - знаменит╕ б╕льшовики.

Це була правда. М╕й д╕д, батько матер╕, Петро Попов, воював в окопах Першо╖ св╕тово╖, де активно вели аг╕тац╕ю проти прогнилого царизму прихильники р╕зних парт╕й. Вибрав в╕н для себе св╕й шлях боротьби за справедлив╕сть, при╓днавшись до великого [нероби] видатного[демагога], борця за справу роб╕тник╕в ╕ селян товариша Лен╕на. Повернувся д╕д в р╕дн╕ кра╖ ╕ в Онежськ╕й губерн╕╖ був першим б╕льшовиком, геро╓м под╕й в боях з англ╕йцями в 1918-1919 роках, а погубили його не вороги, а так╕ ж б╕льшовики-лен╕нц╕ в 1937 роц╕, ╕ зак╕нчив в╕н св╕й шлях, як ворог народу , в таборах ГУЛАГу, залишивши дружину з п'ятьма маленькими дочками на свав╕лля радянсько╖ влади.

- У нас нав╕ть в думках не було, щоб там залишитися, - пояснював я л╕карю. - Ми нав╕ть мов н╕яких ╕ноземних не зна╓мо. На як╕ б ми там грош╕ жили? Заробити там неможливо, там у них сво╖х безроб╕тних повно. Це у всьому винен м╕й друг Анатол╕й. В╕н на кордон╕ в Карел╕╖ служив, казав нам, що ми запросто пройдемо туди, а пот╕м - назад, ось ми ╕ хот╕ли трохи помандрувати та й повернутися.

- Так для цього потр╕бн╕ грош╕, - сказала л╕кар.

- Ми спод╕валися десь п╕дробити, вагони розвантажити або комусь щось п╕дчинити, або нав╕ть до х╕п╕ примкнути ╕ з ними потусуватися ╕ послухати музику.

- Чому ти ображав оф╕цер╕в на кордон╕ при видач╕? - продовжувала вона все тим же холодним тоном, в╕д якого пахло сильно гарячим л╕куванням.

- Тому, що на мене стали кричати, що я - зрадник, одягли наручники ╕ солдати затворами клацали. Це мене так сильно зачепило, що я ╕ наговорив там всяких дурниць.

Я намагався уявити себе в ╖╖ очах ╕стеричною молодою людиною, але при цьому великим патр╕отом Батьк╕вщини.

- Н╕чого, - наче вгадавши мо╓ найпота╓мн╕ше бажання, сказала л╕кар, - ти за сво╖м розвитком схожий на чотирнадцятир╕чного хлопчика, ось коли станеш дорослим , так ╕ випишемо.

- Як довго мен╕ доведеться тут л╕куватися?

- Думаю, за п'ятир╕чку вил╕ку╓мо, - серйозно сказала вона.

Я вийшов з каб╕нету, а в голов╕ звучало: "П'ять рок╕в! П'ять рок╕в! ╤ в╕дл╕к т╕льки почина╓ться з сьогодняшнього дня ".

Сан╕тар зав╕в мене в наглядову палату ╕ забрав халат. К╕лька людей ходили взад ╕ вперед в проход╕. Я прилаштувався до них. "Три кроки - вперед, три кроки - назад, - ╕ так п'ять рок╕в!" - з жахом думав я.

На л╕жках лежали люди, деяк╕ з них голосно стогнали, когось викликали в процедурний каб╕нет на уколи. Сан╕тар-зек в б╕л╕й куртц╕ сид╕в на табуретц╕ в дверному проход╕ ╕ читав газету. Не знаходячи соб╕ м╕сця, я то перелазив через спинку л╕жка ╕ лежав в оточенн╕ хворих, то знову ходив в проход╕, поки в коридор╕ не роздалися голоси сан╕тар╕в.

- На об╕д ... Руки мити! ... Куди п╕шов? Вернись, скотина!

Л╕карняний об╕д був приготований кухарями за рецептом з анекдоту. На перше був суп - п╕вмиски води з перловкою, на друге - перловка без води - це був коржик клейстеру на дн╕ миски, ╕ на трет╓ - п╕вкружки злегка солодкувато╖ води без перловки з при╓мною назвою "компот". Я з'╖в цей об╕д ╕ чекав, коли скажуть вставати.

- Новенький! Де ти? Тоб╕ теж призначен╕ л╕ки, - побачивши мене, сказала медсестра.

Поруч з процедурним каб╕нетом п╕д ст╕ною стояла черга на прийом л╕к╕в. Б╕ля медсестри на тумбочц╕ стояв п╕днос з мензурками, заповненими р╕знобарвними таблетками.

Хвор╕ п╕дходили, брали мензурку, на як╕й було написано ╖х ╕м'я ╕ швидко перекидали ╖╖ в рот, запиваючи водою. Пот╕м вони з широко в╕дкритим ротом поверталися до сан╕тара, ╕ в╕н шпателем шукав непроглочен╕ таблетки. Мене чекали всього дв╕ велик╕ б╕л╕ таблетки тизерцину. Я в╕дразу зазначив, що для початку це зовс╕м непогано, пор╕внюючи з двадцятьма, а то ╕ значно б╕льшою к╕льк╕стю таблеток, як╕ приймали ╕нш╕. Я знав д╕╖ тизерцину. Це - сильний невролептик, але в╕д нього не викручу╓ т╕ло навивор╕т так, як в╕д галоперидолу ╕ трифтаз╕ну. Сан╕тар перев╕рив шпателем у мене п╕д язиком.

- Дивись, знайду таблетку, - в╕дразу на ╕н'╓кц╕╖ переведуть, - попередив в╕н мене.

В╕д одного слова "шприц" мен╕ ставало погано. У процедурному каб╕нет╕ величезного розм╕ру склян╕ шприци з товстими голками, як стрижень кульково╖ ручки, пост╕йно кип'ятилися ╕ стерил╕зувалися. Мен╕ таким шприцем т╕льки що брали кров. Медсестра тупою голкою ловила мою вену, яка в страху зникала п╕д синьою шк╕рою ╕ проколи заливалися кров'ю, утворюючи величезн╕ синц╕. Найб╕льше на св╕т╕ я боявся потрапити в цей каб╕нет, ╕ це було б дивом, якби в найближч╕ п'ять рок╕в я уникнув ц╕╓╖ дол╕.

Л╕ки под╕яли швидко. Я в╕дчув сильну слабк╕сть ╕, боячись втратити св╕дом╕сть, посп╕шив зал╕зти на л╕жко, де швидко заснув.

Мене хтось штовхав. Прокинувшись, я н╕чого не м╕г зрозум╕ти. Рот ╕ н╕с пересохли, язик он╕м╕в ╕ дуже хот╕лося пити. Духота в палат╕ спала, але подушка ╕ простирадла волог╕ в╕д поту прилипали до т╕ла.

- Вставай, на оправлення, - штовхав мене сус╕д.

Я став у стр╕й, ноги не хот╕ли стояти, ╕ темн╕ло в очах. В туалет не хот╕лося, але на оправлення повинна йти вся палата. Якби в ц╕ секунди мен╕ запропонували йти в Америку або лягти на л╕жко я, не замислюючись, вибрав би друге.

На вечерю була каша-в╕всянка без води, знову схожа на клейстер, ╖сти не хот╕лося. Я випив т╕льки чай ╕ з жахом чекав виклику на л╕ки, мр╕ючи скор╕ше впасти на л╕жко ╕ заснути.

Удари швабри по н╕жкам л╕жка розбудили мене. Черговий хворий мив п╕длогу. У в╕кн╕ за товстими гратами л╕тали ╕ голосно кричали стриж╕. Cходило сонце ,╕ рожев╕ зайчики в╕д нього вис╕ли на стел╕. Це був м╕й другий ранок. Мен╕ хот╕лося знову заснути, в╕дключитися, щоб не бачити день, проспати до само╖ виписки. За дверима кричали:

- Вставай! Оправлення! - ╤ ... потягнулися будн╕.

- Одягай халат! П╕шли до л╕каря, - викликав мене п╕сля сн╕данку з палати сан╕тар.

В╕дв╕дування л╕каря н╕чого доброго не об╕цяло, але мо╖ побоювання виявилися марними. Л╕кар викликала, щоб уточнити деяк╕ питання про призначення мен╕ друго╖ групи пенс╕╖ по ╕нвал╕дност╕. Другу групу призначали хворим, за якими потр╕бен був пост╕йний догляд ╕ нагляд, в категор╕ю яких потрапляв тепер я.

- Ранкову дозу л╕к╕в я тоб╕ скасовую, - сказала л╕кар на прощання.

## Глава 38

Перех╕д до загально╖ палати.

Пов╕льно ╕ бол╕сно тяглися дн╕. З в╕дд╕лення я т╕льки раз виходив у каптьорку б╕ля сходового майданчика, де фотограф в╕добразив мене на пам'ять для особово╖ справи. В╕н над╕в мен╕ на шию манжет з б╕лим ком╕рцем ╕ краваткою, а зверху - засмальцований чорний п╕джак ╕ попросив тримати в руках дощечку з мо╖м пр╕звищем.

Я проходив десятиденний карантин в наглядов╕й палат╕, де лежали дуже хвор╕ люди з в╕дд╕лення, покаран╕ порушники порядку ╕ новачки, як я.

Порушник╕в режиму саджали на боляче д╕юч╕ уколи, так╕ як сульфаз╕н ╕ нейролептики. В╕д чотирьох ╕н'╓кц╕й сульфаз╕ну, як╕ викликали страшний б╕ль ,а робили ╖х дв╕ п╕д лопатки ╕ дв╕ в с╕дниц╕, ц╕ люди лежали нерухомо в л╕жку ╕ вили або стогнали в╕д нестерпного болю ╕ високо╖ температури; ╕нш╕ або топталися на м╕сц╕, або завмирали з перекошеною гримасою на обличч╕ ╕ к╕лька хвилин так стояли мовчки.

- Анна Володимир╕вна, перевед╕ть мене в загальну палату, ╕ якщо дозволите, на роботу п╕ду, - прошу л╕каря п╕д час обходу.

- Можна його перевести, - дала вона розпорядження сан╕тару.

- Слава Богу! - зрад╕в я, - в загальн╕й палат╕ хоч штани дадуть.

╤з сл╕в хворих я знав, що режим в мо╓му другому в╕дд╕ленн╕ був самим м'яким пор╕вняно з ус╕ма ╕ншими в л╕карн╕. Може, це залежало в╕д завв╕дд╕лу Ганни Володимир╕вни, л╕тньо╖ ╕з суворим обличчям ж╕нки, яка вважала, напевно, що ╖╖ пац╕╓нти спочатку - хвор╕ люди, а пот╕м - злочинц╕. А може в╕д бригадира сан╕тар╕в Семеновича, який був не з числа хул╕ган╕в або злод╕╖в - крим╕нальник╕в, як╕ в╕дбували невелик╕ сроки покарання.

Семеновичу на вигляд було рок╕в сорок. В╕н м╕г гучним голосом кликати хворого, але н╕коли не кричав, ╕ в його присутност╕ сан╕тари поводили себе стримн╕ше.

Потрапити в загальну палату було маленьким святом з подарунком ╕ компан╕╓ю. Подарунком були сотню раз перепрат╕ коротк╕ зек╕вськ╕ штани, а компан╕╓ю - п'ять мешканц╕в палати.

З в╕кон маленько╖ палати я побачив дв╕р, покритий вуг╕льним пилом ╕ двома поламаними вантаж╕вками, як╕ стояли б╕ля помийного бака, завод, з в╕кон ╕ дверей якого валив помаранчевий дим ╕ доносився шум механ╕зм╕в, паркан з колючим дротом ╕ сторожовими вишками, на одн╕й з яких розморений спекою часовий зняв автомат ╕ поставив його поруч з собою на п╕длогу.

П'ять л╕жок стояли впритул одна до одно╖, ╕ ще одне л╕жко було втиснуте п╕д ст╕нкою. Коли я зайшов, в палат╕ тро╓ тусувалися в маленькому проход╕, роблячи два кроки - вперед, два - назад, а дво╓ хворих лежали.

- З глузду з'╖хати! ╤ не набридло вам так роками тусуватися? Або ви звикли? - залазячи на л╕жко, зам╕сть в╕тання, - запитав ╖х я.

- Потратив би ти до нас у в╕дд╕лення на п╕вроку ран╕ше, ось тод╕ б ти з глузду з'╖хав, - в╕дпов╕в Адам, якого я бачив багато раз╕в, як в╕н прибирав туалет. - Це зараз Семенович "бугром" (бригадиром) у нас, при ньому жити можна. В╕н ╕ хворих не б'╓ ╕ передачки не забира╓. Ось до нього був "бугор", - зв╕р просто, - продовжуючи тусуватися розпов╕дав Адам, вимовляючи то укра╖нськ╕, то рос╕йськ╕ слова. - Той на оправлення виведе, крейдою межу на п╕длоз╕ накреслить, ╕ якщо хто не р╕вно встане - все, в╕н оправлення скасу╓, а того в туалет бити поведуть.

- Так, при ньому завжди когось в туалет╕ били, - п╕дтвердив сид╕вший на л╕жку д╕д. - Чи знайде в╕н с╕рник - отримуй, крихти махорки - отримуй, банку консерв╕в з передачки не даси - отримуй.

-Ай-яй-яй, що творилося! - схопивши голову руками вигукував Адам. - Ай-я-яй! Це все-

Семенович! Дай Бог йому у нас довше побути.

М╕ж високим Адамом ╕ стареньким д╕дом було л╕жко маленького ╕ худого горбаня-цигана. В╕н почав махати руками ╕, дивлячись мен╕ в оч╕ запитав:

- А за що мене побили? За що? За те, що я не м╕г мити п╕длогу п╕сля прийому л╕к╕в. Сан╕тари витягли мене в коридор, прив'язали мо╖ руки до швабри ╕ так тягали мене по всьому коридору. За що? - повторював в╕н, ╕ його чорн╕ оч╕ гор╕ли гн╕вом. - П'ятий р╕к терплю все це ╕ т╕льки за те, що я пор╕зав свою мат╕р. Будь я здоровий, не будь у мене голос╕в ╕ галюцинац╕й, я б цього н╕коли не зробив. Х╕ба я винен, що я хворий?

Його гн╕вний голос зм╕нився ╕ циган з г╕ркотою сказав:

- Тепер ╕ родич╕ мене бояться. Мати мен╕ пробачити не може. Ой-йой-йой!

В╕н помовчав к╕лька хвилин ╕ тепер почав звинувачувати вс╕х сво╖х р╕дних за те, що вони не розум╕ють, що в╕н хворий, що кинули ╕ забули його в цьому пекл╕ ╕ нав╕ть не можуть принести махорки.

- Ось, Бирко спит, ден спит, н╕ч спит. В туалет сходит, по╖сть ╕ знову спит. Шасливий, от би мне так, - перевертаючись в л╕жку, сказав л╕тн╕й в╕рмен╕н, який прибув на пару тижн╕в ран╕ше мене ╕, як ╕ я, ще не в╕рив в навколишню його реальн╕сть.

У цигана була стаття за тяжк╕ т╕лесн╕ ушкодження, у решти чотирьох - за вбивства. За р╕шенням суду вс╕ ми були зв╕льнен╕ в╕д варти ╕ крим╕нально╖ в╕дпов╕дальност╕.

## Глава 39

Перш╕ знайомства

Спецл╕карня перебувала на територ╕╖ Дн╕пропетровського сл╕дчого ╕золятора, обнесеного високим кам'яним парканом з козирком, покритим колючим дротом, ╕ другим дерев'яним парканом з колючим дротом, натягнутим рядами зверху. У проход╕ м╕ж парканами були розтягнут╕ рулони тонкого, як павутина, дроту ╕ малопом╕тна сигнал╕зац╕я. К╕лька раз╕в вдень ╕ вноч╕ солдати перев╕ряли ╖╖, одночасно включаючи потужн╕ динам╕ки по всьому периметру паркану, приголомшуючи все навколо пронизливим пульсуючим писком. Охоронц╕ були не для хворих, а для засуджених зек╕в, як╕ працювали сан╕тарами ╕ в хозобслуз╕. У вс╕х у них була перша судим╕сть ╕ невеликий срок - до п'яти рок╕в. Це були др╕бн╕ злод╕╖, вулична шпана ╕ вод╕╖, з вини яких сталися серйозн╕ авар╕╖ на дорогах.

За погану роботу - якщо вони не були занадто вимогливими до хворих, ╖х могли в╕дправити на зону, зам╕сть дострокового зв╕льнення. Сан╕тари найб╕льше боялися потрапити туди, де про них ходила дуже погана слава, ╕ вони знали, що ╖х там можуть "опустити" (згвалтувати).

На в╕дм╕ну в╕д наглядово╖, в загальн╕й палат╕ на ст╕н╕ вис╕в динам╕к ╕ дозволялося мати дв╕ книжки. Все ╕нше, нав╕ть ол╕вець ╕ аркуш чистого паперу, категорично заборонялося. Порушника могли побити сан╕тари або ще г╕рше: л╕кар м╕г прописати десять укол╕в сульфаз╕ну. У в╕дд╕ленн╕ була маленька б╕бл╕отека, ╖╖ з╕брали сам╕ хвор╕. Я спробував вбити час читанням книг, але в╕д трифтаз╕ну не пам'ятав про що я щойно прочитав, ╕ швидко втомлювався. Ц╕л╕ дн╕ потр╕бно було проводити в л╕жку або ходити в проход╕ м╕ж л╕жками, лише на короткий час я виходив з палати, йдучи на оправлення або в ╖дальню. В╕д л╕к╕в я швидко втомлювався, а якщо лежав у л╕жку, то т╕ло нило ╕ бол╕ли боки.

Мен╕ дуже хот╕лося побачити брата ╕ д╕знатися, що з ним. Я довго дивився у в╕кно, спостер╕гаючи, як колони хворих щодня проходять по двору , але н╕коли не м╕г знайти серед них М╕шу.

Вс╕ хвор╕ ╕з загальних палат зобов'язан╕ були виконувати р╕зного роду роботи. Адам був прибиральником туалету, де в╕н м╕г роздобути у хворих для себе махорку ╕ спок╕йно там покурити, ╕нш╕ працювали в посудомийц╕ або вранц╕ дра╖ли ганч╕рками в╕дд╕лення. Мене назначили мити сходовий прол╕т м╕ж трет╕м ╕ нашим, четвертим поверхом. Д╕д, загальмований в╕д л╕к╕в, приносив нам в тазику воду. Я з напарником розмахував мокрими ганч╕рками по сходам, викручуючи руками в таз брудну воду. Сан╕тар зазвичай стояв поруч, курив або розмовляв з ким-небудь.

Миття сходинок давалося мен╕ дуже важко. Не було просто сил робити наст╕льки неважку роботу, але я змушував себе працювати, розум╕ючи як важливо рухатися хоча б ц╕ тридцять хвилин, тому що пот╕м потр╕бно буде знову лежати в л╕жку, поки покличуть на об╕д.

До об╕д╕в, а в╕рн╕ше, до л╕карняно╖ ╖ж╕ я вже трохи звик. Це була вода з перловкою, або в╕всом, або с╕чкою. Часто подавали виварену б╕лу солону капусту, але найб╕льше я боявся ╖сти суп, коли в ньому плавали шматочки у вигляд╕ поросячого ока або порубана н╕здря з вовною всередин╕, або подр╕бнена щелепа з гнилими чорними зубами.

У комор╕ б╕ля ╖дальн╕ збер╕галися особист╕ продукти хворих, куплен╕ в л╕карняному к╕оску або отриман╕ в╕д родич╕в п╕д час побачень.

Перед видачею продукт╕в б╕ля шафи вистроювалася черга ╕ сюди, як на морський берег, зл╕талася зграя ненажерливих ╕ нахабних "чайок" в б╕лих куртках ╕ ковпачках - зек╕в-сан╕тар╕в. Хвор╕ давали ╖м все, що вони просили - банку консерв╕в, пряники, цукор, - розум╕ючи, що ╕накше сан╕тар зможе знайти непроглочену таблетку у рот╕, заборонити курити, змусити дра╖ти п╕длоги у в╕дд╕ленн╕. Погано доводилося тим, у кого не було н╕ грошей, н╕ родич╕в, вони змушен╕ були до╖дати недо╖дки з чужих мисок або клянчити за столом. П╕сля об╕ду ╕ прийому л╕к╕в була прогулянка,- одна година.

- Вс╕м на прогулянку! - кричали сан╕тари ╕ в╕дкривали двер╕ палат.

Хвор╕ йшли до кинутого на п╕длоз╕ м╕шка, де лежали зек╕вськ╕ кепки, брали будь-яку ╕ стро╖лися. Стояли парами. Спочатку вс╕х рахував сан╕тар, за ним-медсестра, а вже п╕сля вс╕х - прапорщик-контролер. Якщо рахунок у вс╕х зб╕гався, то колона виходила на прогулянку, але част╕ше ╖м доводилося перераховувати, що займало хвилин десять-п'ятнадцять.

Ми виходили в запорошений дв╕р л╕карн╕ до смердючих вуг╕льних куп, пот╕м проходили по коридору через центральний корпус в ╕нший вузький дв╕р, за воротами якого розташовувався недавно збудований силами хворих адм╕н╕стративний корпус.

Прогулянковий дв╕р був метр╕в сорок в довжину ╕ чотири в ширину, з довгою лавкою посередин╕. З одного боку стояв високий дерев'яний паркан з колючим дротом нагор╕, з ╕ншого - низький штахетник, за яким походжали, спостер╕гаючи за хворими, прапорщики, медсестри ╕ сан╕тари. Дв╕р був посипаний др╕бною галькою ╕ вуг╕льним пилом. М╕сцем оправлення служив дальн╕й кут двору, зв╕дки текла довга п╕н╕ста ╕ смердюча р╕чка. Загоряти заборонялося. Деяк╕ хвор╕ закатували сорочки вище пупа ╕ так потроху крали сонячн╕ промен╕. На всю л╕карню був т╕льки один цей дв╕р, в нього за день виводили на прогулянку б╕льше тисяч╕ чолов╕к. Спека ╕ слабк╕сть в╕д л╕к╕в в╕дразу розморила мене. Я с╕в на лавку ╕ спостер╕гав за хворими.

Високий, рок╕в сорока хворий, з одягненим не за розм╕ром маленьким кашкетом, в коротких штанях ╕ загорнян╕й наверх сорочц╕, ходив самотньо по двору, розмахуючи руками. Це був Андр╕й Заболотний. У нього була така ж стаття як ╕ у мене. Мен╕ давно хот╕лося з ним познайомитися.

- Ти за перех╕д кордону тут? - запитав я, коли в╕н проходив поруч.

- За спробу, в 1967. Я знаю, ти був з братом в Ф╕нлянд╕╖, - в╕дпов╕в в╕н.

Ми стали ходити разом, пробиваючись кр╕зь групи хворих, як╕ курили тютюнов╕ самокрутки.

- Андр╕й, ти майже в╕с╕м рок╕в в л╕карн╕ ╕ у тебе ╓ досв╕д, дай мен╕ пораду як нам з братом бути? Ми на сл╕дств╕ ╕ експертиз╕ "гнали" (симулювали). Чи варто п╕ти на прийом до л╕каря ╕ розпов╕сти всю правду? - запитав я.

- Я б не радив. Дума╓ш, вони визнають, що вам вдалося обдурити експерт╕в? Швидше за все, л╕кар вир╕шить, що ти не усв╕домлю╓ш свою хворобу ╕ почне тебе л╕кувати по-справжньому, поки ти це не зрозум╕╓ш. Я тебе зараз з Серг╕╓м познайомлю, в╕н з 12-го в╕дд╕лення, десь тут ходить. Серг╕й теж за спробу переходу кордону давно тут. В╕н себе хворим не вважа╓, так л╕кар╕ його весь час л╕кують ╕, схоже, виписка йому не скоро св╕тить.

Ми об╕йшли дв╕р.

- Щось я його не бачу, - повертаючи голову на вс╕ боки, допов╕в Андр╕й. - Гаразд, давай збиратися на вих╕д, буде краще, якщо медсестра нас разом не бачитиме, - сказав Андр╕й ╕, опускаючи сорочку, швидко п╕шов до виходу.

## Глава 40

Гол╕ння, к╕но ╕ пошта

Я завжди прокидався, коли за в╕кном починали кричати стриж╕, ╖х будиночки-гн╕зда було видно у в╕конному отвор╕, ╕ до них не можна було дотягнутися .

Я намагався заснути, задр╕мати, в╕дсунути ранок, але зам╕сть цього мозок вперто в╕драховував години, хвилини неминучого п╕дйому. ╤ цей ранок настане з пронизливими сигналами рад╕о, через секунду загра╓ г╕мн Радянського Союзу, а пот╕м - г╕мн Укра╖ни.

"Доброго ранку, дорог╕ товариш╕!" - скаже диктор ╕ в╕дразу почнуть хлопати двер╕ ╕ знову закричать сан╕тари, що вже п╕дйом, оправлення ╕ так ... щоранку.

Сьогодн╕ нед╕ля. Це найкращий день тижня. Н╕ л╕кар╕в у в╕дд╕ленн╕, н╕ сестри - господин╕, любительки влаштовувати генеральн╕ прибирання. Сьогодн╕ в╕дпочивають ╕ хвор╕, як╕ в'яжуть ц╕лими днями в коридор╕ с╕тки-авоськи. В'язання с╕ток називалося процедурою трудотерап╕╖. Мен╕ було важко уявити , як ц╕ люди приймаючи л╕ки, в'яжуть ц╕ с╕тки, сидячи годинами на лавц╕ п╕д ст╕ною.

За с╕тку платили с╕м коп╕йок. За м╕сяць можна було заробити в╕с╕м-десять рубл╕в ╕ купити багато пачок махорки, два к╕лограми пряник╕в, солодко╖ маслянисто╖ халви, к╕лька банок к╕льки в томат╕.

Ложка дьогтю псу╓ бочку меду. Нед╕ля була "з╕псована" гол╕нням ╕ стрижкою, цього н╕як не можна було уникнути.

- На гол╕ння! - випуска╓ нашу палату сан╕тар.

В╕дразу п╕сля сн╕данку в╕н веде нас до столу в к╕нц╕ коридору, де сто╖ть цинковий тазик з холодною водою. Ц╕ ж тазики використовувалися у в╕дд╕ленн╕ для миття п╕длог ╕ туалету.

Тро╓ хворих-цирульник╕в, тримаючи в руках бритвен╕ верстати, голять хворих п╕д наглядом сан╕тара.

- Наступний! - звуть мене, ╕ холодний пензлик -помазка розмазу╓ мило по мо╓му обличч╕. Хворий мочить пензлик в тазику, де в мильн╕й вод╕ товстим шаром плава╓ збрита чиясь щетина, пот╕м намилю╓ пензлик шматком господарського мила ╕ продовжу╓ мене мазати.

- Як бритва? - питаю я, знаючи, що у мене дуже жорстка щетина, а тут ще в╕д мила з холодною водою взагал╕ задуб╕ла.

- Можна ще голити, вважай пощастило тоб╕, ти - трет╕й.

Цирульник змивав криваве мило ╕ мою щетину в брудний тазик ╕ продовжував свою справу.

- Задер голову, потерпи, трохи залишилося, - заспокоював в╕н, бачачи як я терплю б╕ль. - Ну от ╕ все. Готово! Як ог╕рочок. Наступний!

"Треба буде обов'язково в лист╕ додому написати, щоб привезли на побачення механ╕чну бритву, електричну не можна, ", - думав я, змиваючи в туалет╕ мило з обличчя ╕ заклеюючи пор╕зи шматочками газети.

П╕сля гол╕ння сан╕тар питав у хворих хто буде писати листи. Я вийшов у коридор, дек╕лька людей вже сид╕ли за столом ╕ щось писали.

- Ск╕льки тоб╕ аркуш╕в паперу? - запитала медсестра.

- Один.

Вона дала мен╕ ол╕вець ╕ один, вирваний ╕з зошита аркуш, зробивши позначку в сво╓му журнал╕: "один лист ╕ ол╕вець".

Письмове приладдя хворих, ╖х конверти, зошити, а також отриман╕ листи ╕ фотограф╕╖ збер╕галися в шаф╕ п╕д замком як дуже важливий секретний матер╕ал. Стягнути або роздобути аркуш паперу ╕ ол╕вець було дуже небезпечним заходом ╕ карався цей злочин курсом сульфаз╕ну або "сухим бромом", що означало в╕дв╕дування туалету, де сан╕тари в╕длупцюють тебе по повн╕й програм╕.

"Все добре у мене тут, - писав я в лист╕. - Читаю книжки, вдосталь сплю. Продукт╕в багато не вез╕ть, часник або цибулю, а так, тут непогано годують. Шкода т╕льки, що М╕шу не бачу. Чекаю, нудьгую. Саша ".

Я розум╕в, що лист м╕й буде прочитаний медперсоналом, значить скаржитися на життя не можна, в кращому випадку, - його викинуть на см╕ття, в г╕ршому - л╕кар пропише мен╕ галоперидол або с╕рку, що б все в пор╕внянн╕ в житт╕ було.

Я простягнув конверт з ол╕вцем медсестр╕. Вона зробила позначку в сво╓му журнал╕ ╕ в╕дправила мене в палату.

Два рази на м╕сяць в нед╕лю у в╕дд╕лення приносили к╕нопересувки ╕ показували ф╕льми. Погано було, коли перегляд ф╕льму зб╕гався з часом прогулянки, так сталося ╕ сьогодн╕. Велике в╕кно в коридор╕ зав╕сили ковдрами, розставили к╕лька лавок ╕ сан╕тари почали виводити з палат людей. Хто не хот╕в дивитися ф╕льм, повинен перечекати в наглядов╕й палат╕.

У надзорц╕ було душно ╕ мало м╕сця. Лавки теж вже були зайнят╕, ╕ я с╕в на п╕длогу.

- Гавкнула (пропала) прогулянка. Знову, напевно, притягли ф╕льм про лисого сиф╕л╕тика, - зло пробурмот╕в м╕й сус╕д.

К╕номехан╕к-зек включив к╕ноапарат. Як у справжньому к╕нотеатр╕ спочатку був к╕ножурнал з нев╕домим роком випуску. У ньому мигот╕ли щаслив╕ обличчя радянських людей, вони не перестаючи дякували парт╕ю за ╖╖ турботу, а парт╕я у в╕дпов╕дь об╕цяла ╖м створити ще б╕льш св╕тле ╕ рад╕сне життя.

М╕й сус╕д не помилився, ф╕льм був про Лен╕на, "Людина з рушницею".

"Якого б╕са ф╕ни не витягли його з куреня ╕ не видали в Рос╕ю," - думав я.

К╕нопл╕вка пост╕йно рвалася. Включали св╕тло, ╕ вс╕ мовчки чекали поки к╕номехан╕к скле╖ть ╖╖. К╕нець ф╕льму був великим полегшенням для мене. Наступний перегляд буде через два тижн╕.

Рад╕о в палат╕ мовчало. Воно завжди мовчало, коли передавали гарну музику, це сан╕тари ставили в сво╓му житловому в╕дс╕ку перемички, ╕ ╖х динам╕ки працювали дуже голосно. Адам лежав на л╕жку, заплющивши оч╕ ╕ стукав себе по голов╕, примовляючи:

- Ай ,яй, яй! Дурень! ╤ треба ж! Ай, яй, яй!

- Що трапилося, Адам? Що ти аха╓шь? - запитав я, вир╕шивши, що у нього знову стався конфл╕кт в туалет╕ через куриво.

- Ой-йой-йой! ╤ за що т╕льки я, б╕долаха, сиджу? - шкодував в╕н сам себе. - ╤ треба ж йому було так напитися! Стара людина ╕ так пив! - Це Адам про свого п'яного батька говорив. - Сором який, посеред села в гряз╕ валятися! Притягнув я його додому, а в╕н - мертвий. Сказали, що я його задушив, поки волок. Стара людина ╕ так пив! Ай, яй, яй! ╤ за що я так мучуся? - продовжував бити себе по голов╕ Адам.

Поруч мертвим сном спав старий д╕д Бирко.

- Ось шасливий, спит ╕ спит, - бурмот╕в Коля- в╕рмен╕н. За в╕кном сутен╕ло.

Яскраво гор╕ли прожектори на сторожов╕й вишц╕, а з динам╕к╕в, розр╕заючи пов╕тря, пищала сигнал╕зац╕я.

У палат╕ не було душно, можна було заснути ╕ забути про все.

Глва 41

Генеральне прибирання

Зашип╕в динам╕к. Ось зараз заграють г╕мни велико╖ кра╖ни радянсько╖, де так в╕льно диха╓ людина ╕ парт╕я покличе на нов╕ подвиги.

Понед╕лок. З самого ранку в╕н вже був важким. Сестра-господиня знову зат╕яла генеральне прибирання в╕дразу п╕сля сн╕данку. Загальмован╕ в╕д прийому л╕к╕в хвор╕ витягували з палат л╕жка, пританцьовуючи, несли тазики з водою, застиваючи раптом на к╕лька хвилин з потворними обличчями. Натираючи ганч╕рку господарським милом я дра╖в в сво╖й палат╕ блакитного кольору пл╕нтуси.

Д╕д Бирко, ледве пересуваючись, носив воду ╕, схоже, спав на ходу. Циган з в╕рмен╕ном намилювали п╕длогу. У коридор╕ хвор╕ стояли вздовж ст╕н з ганч╕рками в руках, ╖х руки були складен╕, як у кенгуру. Вони перевалювалися з боку на б╕к, перетаптувалися з ноги на ногу, намагаючись, в╕д страху бути побитими працювати, але д╕я л╕к╕в була сильн╕ше ╖х бажання почати щось робити. Сан╕тари п╕дганяли нерозторопних кулаком по бочин╕.

Я отримував в пор╕внянн╕ з ус╕ма, напевно, найменшу дозу л╕к╕в - сто м╕л╕грам╕в

т╕зерцину - це по дв╕ таблетки два рази на день. Ця доза сильно д╕яла на мене: пост╕йно була страшна слабк╕сть, було важко думати, що навколо мене в╕дбува╓ться.

Дуже багато хворих приймали л╕ки, як говорили тут, к╕нськими дозами - до ста двадцяти таблеток ╕ б╕льше, куди б╕льш сильних нейролептик╕в, н╕ж м╕й т╕зерцин. Мен╕ здавалося, що зганяти цих людей з л╕жка ╕ змушувати працювати - це справжн╕с╕нький неприкритий садизм. Я м╕г зрозум╕ти сан╕тар╕в, не знавших н╕чого про псих╕чн╕ хвороби, нейролептики. Вони оч╕кували в╕д хворих, загальмованих в╕д прийому л╕к╕в, тако╖ ж реакц╕╖, як в╕д здорових людей, тому кричали, давали ╖м стусани, навчаючи уму-розуму. На в╕дм╕ну в╕д сан╕тар╕в, медперсонал все це знав ╕ продовжував так до цього всього ставитися. Схоже, безкарна влада над дурнями давала ╖м можлив╕сть отримати велике задоволення в╕д того, що в╕дбува╓ться тут.

Гранд╕озне прибирання було зак╕нчено. Пройшов об╕д з екзотичною ╖жею п╕д назвою "суп-росольник" з г╕ркою капустою ╕ свинячою щетиною. Цей об╕д не ризикнув би з'╖сти нав╕ть той ╕нд╕йський йог, який ╖в цвяхи, як ковбасу.

## Глава 42

Андр╕й Заболотний

Я чекав на прогулянку. Мен╕ дуже хот╕лося поговорити з Андр╕╓м ╕ д╕знатися б╕льше про його життя ╕ про людей в л╕карн╕. П╕сля довгих збор╕в ╕ перерахунк╕в нарешт╕ ми вийшли. Наше друге ╕ дванадцяте в╕дд╕лення гуляли у двор╕ передостанн╕ми, сотн╕ людей тут в╕дхаркувалися ╕ мочилися до нас. Незважаючи на спекотний сонячний день, липкий в╕д нечистот вуг╕льний п╕сок прилипав до шльопанц╕в. Русло р╕чки з сеч╕, яке на час зм╕ни в╕дд╕лень пересохло, починало оживати.

Курц╕, скрутивши товст╕ цигарки з махорки випускали ц╕вки диму, в╕н густою хмарою стояв над двором. Я п╕шов за прикладом Андр╕я ╕, закотивши по груди сорочку, крав сонце, походжаючи з ним в пар╕ подал╕ в╕д паркану, де стояли сан╕тари ╕ медсестри.

- Андр╕й, розкажи як ти попався? - попросив я.

Мен╕ було ц╕каво знати, що змусило цю людину з невеликого укра╖нського м╕стечка См╕ла втекти за кордон.

- Попався дуже просто, - почав Андр╕й. -Працював я електриком в порту, ╕ там прим╕тив один корабель, що стояв на ремонт╕. На корабл╕ знайшов над╕йне м╕сце в нос╕, де лежать як╕рн╕ ланцюги, ╕ вир╕шив, коли зак╕нчиться ремонт сховатися там ╕ п╕ти в рейс, а в першому ж загранпорту втекти. Я потихеньку туди складав продукти, воду ╕ все необх╕дне. Моя помилка, що я дов╕рився в ц╕й справ╕ сво╓му приятелю, ╕ коли корабель наближався до нейтральних вод, в╕н здав мене. На борт п╕днялися прикордонники ╕ мене заарештували. Так в 1967 потрапив я до одесько╖ в'язниц╕. Пришили мен╕ за це статтю "Зрада Батьк╕вщин╕" ╕ дали дванадцять рок╕в.

- Почекай! - перебив я його, - зраду, як я знаю дають, якщо у тебе були б виявлен╕ хоча б як╕сь антирадянськ╕ документи, книжки або ти, як солдат, з арм╕╖ вт╕к. Нав╕ть мо╓му сп╕льнику Анатол╕ю за те, що в╕н нас через свою д╕лянку застави переводив ╕ то "зраду" не дали.

- Я теж вважав, що це неправильно ╕ з Потьми (пол╕тичний таб╕р) скарги писав. Зам╕нили мен╕ дванадцять рок╕в на п'ять.

Андр╕й замотав головою. Видно було, що в╕н н╕як не м╕г погодитися з ус╕м, що сталося.

[picture]

А. Заболотний, м.См╕ла, Укр. РСР. 1980 р╕к.

- Тод╕ мен╕ ╕ п'ят╕рка здалася несправедливим покаранням, ╕ я вир╕шив "косити" п╕д дурня ... Зараз би трет╕й р╕к вже вдома був, нав╕що я це зробив? Написав я в табор╕, що я - н╕мецький шпигун, ╕ мене швиденько на експертизу в Сербський, це в 1969 роц╕. Там, звичайно, ув╕йшов я в роль дурня так, що мене в╕дразу з Сербського в╕дправили прямо в Лен╕нградську спецл╕карню. Яке було мо╓ здивування, коли л╕кар на бес╕д╕ з╕ мною пов╕домила, що у мене зовс╕м ╕нша стаття "За спробу переходу кордону" - ╕ терм╕н ц╕╓╖ статт╕ - до трьох рок╕в. Побачивши цю л╕карню, я л╕карю в╕дразу з╕знався, що в ╤нститут╕ Сербського п╕д дурня "косив", ╕ просив ╖╖ в╕дправити мене в таб╕р назад, але л╕кар сказала: "Будеш л╕куватися!" ╕ пооб╕цяла рочки через три-чотири виписати. У 1973 роц╕ в цю диру за м╕сцем проживання мене ╕ виписали.

- Чому ти дума╓ш, що тоб╕ спочатку дали дванадцять ╕ ти вже дев'ятий р╕к сидиш, а тебе нав╕ть не об╕цяють виписати? - Я не знаходив в╕дпов╕д╕, чому Андр╕я так довго тримають. -Може ти вже ран╕ше за щось сид╕в? - допитувався я.

- Можливо, за старе мстять, - недовго подумавши в╕дпов╕в в╕н. - Я ж десять рок╕в в╕дсид╕в за те, що повернувся на Батьк╕вщину п╕сля в╕йни.

- Ти що, в полон╕ був?

- О, н╕, ще г╕рше. У нашому м╕ст╕ стояли н╕мц╕, а ми пацани, мен╕ с╕мнадцятий р╕к йшов тод╕, крали у них з╕ склад╕в продукти, мене зловили. Я непогано волод╕в н╕мецькою мовою, в школ╕ вчив, ось ╕ видав себе за поволзького н╕мця. Я ╕ тод╕ був б╕лявим довгим ╕ худим, вил╕тий н╕мець. Спочатку я у них в канцеляр╕╖ як перекладач був, а пот╕м вони мене в╕дправили в Г╕тлерюгенд до Н╕меччини. Там я був недовго, це вже було п╕д к╕нець в╕йни. Пот╕м я потрапив до американц╕в ╕ в╕д них повернувся додому. Я нав╕ть ╕ уявити не м╕г, що мене чека╓ вдома десять рок╕в.

Зв╕льнився я з табору в 1956 ╕ тод╕ для себе вир╕шив, що в ц╕й кра╖н╕ жити не буду.

Андр╕ю б╕льше н╕чого було розпов╕дати. Ми йшли мовчки, обходячи людей в цьому ст╕йл╕, схожому на м╕сце для утримання худоби перед в╕дправкою на б╕йню. П╕н╕ста р╕чка розтягнулася майже на весь дв╕р.

- У нас ще ╓ хвилин двадцять, щоб погуляти, - сказав Андр╕й. - Ось як сеча д╕йде до того м╕сця п╕д лавкою, так прогулянка ╕ зак╕нчиться, - ╕ в╕н вказав на стовпчик, до якого залишалося трохи б╕льше метра.

- Так що трапилося з вами у Ф╕нлянд╕╖? - тепер питав мене Андр╕й.

Лаючи себе, я став розпов╕дати Андр╕ю, як╕ помилки ми зробили ╕ як були затриман╕.

- Треба було вам якомога дал╕ в╕д╕йти в╕д кордону, - вислухавши мене сказав в╕н.

Дванадцяте в╕дд╕лення забирали з прогулянки, ми були наступними. П╕на п╕д╕йшла до стовпчика ╕ зупинилася.

Прогулянка зак╕нчилася.

## Глава 43

Баня з померлим

- П╕дйом! Баня! Зн╕майте б╕лизну з л╕жок! - голосно кричали сан╕тари ╕ стукали дверима, в╕дкриваючи палати.

За в╕кном темно, нав╕ть стриж╕ ще сплять.

В╕дд╕лення стро╓м рушило до бан╕. Це було те саме нап╕вп╕двальне прим╕щення, де ми приймали холодний душ, потрапивши до л╕карн╕. У маленьк╕й роздягальн╕ було т╕сно, ??╕ вона не вм╕щала вс╕х людей. Сан╕тари з криком ╕ погрозами п╕дганяли хворих скор╕ше роздягатися ╕ заходити в душову. З тих же за╕ржав╕лих восьми л╕йок ледве текла ледь тепла вода. Використан╕ шматки господарського мила передавалися з рук в руки. На бетонн╕й п╕длоз╕ не було н╕яких дерев'яних настил╕в, ╕ мильна брудна вода, не встигаючи зливатися в канал╕зац╕ю, покривала всю п╕длогу к╕мнати.

Гол╕, жовтого кольору т╕ла з атрофованими м'язами ╕ круглими надутими животами оточували мене з ус╕х бок╕в. Намилившись один раз ╕ змивши з себе мило я вискочив з душу в роздягальню, де було в╕конце для видач╕ чисто╖ б╕лизни. Там в нап╕втемряв╕ б╕ля в╕кна сид╕в хворий з нашого в╕дд╕лення. По обидва боки в╕д нього стояли дв╕ погано обструган╕ дерев'ян╕ труни, на них в╕н розклав стопками рушники,сорочки, труси та кальсони.

- А чому тут труни? Що ╖х збер╕гати б╕льше н╕де? - запитав я.

- Тому, що морг тут. Он ╕ на виписку мужик лежить, - ╕ в╕н показав рукою в темряву, де т╕льки тепер я розглед╕в прикритого простирадлом неб╕жчика, що лежав на бетонному стол╕. Мене охопило почуття огиди до виданих речей ╕ хот╕лося скор╕ше вибратися з цього прим╕щення. Т╕льки тепер я зрозум╕в зм╕ст сл╕в хворих, коли вони розпов╕дали про когось ╕ говорили:

-"В╕н виписався через" баню "".

Сан╕тар побачив, що я вже стою одягнений б╕ля виходу, коли б╕льш╕сть ще т╕льки виходить з душу одягатися.

- Ти ╕ ти, - тицьнув в╕н пальцем на мене ╕ на ╕ншого хлопця. - Зам╕т╕ть воду в душов╕й ╕ роздягальню протр╕ть. Т╕льки давайте швидше!

В╕н наказав роздавальнику видати нам швабри ╕ ганч╕рки. Мен╕ дуже не хот╕лося знову спускатися в баню. Я йшов ╕ лаяв себе за те, що попався на оч╕ сан╕таров╕, але робити було н╕чого.

У в╕дд╕ленн╕ ╕снував строгий порядок щодо заправляння л╕жок, за якими уважно стежили сан╕тари ╕ медсестри. Можна було сид╕ти, але лежати на заправленому л╕жку категорично заборонялося. Хочеш лягти - роздягнись ╕ розстели л╕жко, встав - заправ л╕жко, тому доводилося протягом дня по к╕лька раз╕в розбирати ╕ заправляти л╕жко. Може бути, для здорово╖ людини це просто мало-при╓мне ╕ нудне заняття, але п╕д впливом нейролептик╕в - це була дуже важка робота.

## Глава 44

Побачення з батьками.

Перед самим об╕дом мене викликали на побачення.

- Вед╕ть його, т╕льки спочатку переодягн╕ть, - наказала медсестра сан╕тару.

-Ну-ка, покажися! Голити тебе треба?

Сан╕тар безцеремонно крутив рукою мою голову. - Гаразд, з╕йде, - вир╕шив в╕н.

Я переодягнувся в новенький зек╕вський костюм з такою-ж новенькою кепкою ╕ ми п╕шли.

Я розлядав вс╕х, хто зустр╕чався по дороз╕, спод╕ваючись побачити брата. Одна колона хворих йшла до бан╕, ╕нша - на прожарювання з матрацами на плечах, в битком набитому прогулянковому двор╕ були люди, б╕ля вор╕т у супровод╕ сан╕тар╕в стояло приблизно п'ятнадцять хворих, як╕ чекали побачення. М╕ш╕, на м╕й жаль, н╕де не було.

К╕мната для побачень розташовувалася усередин╕ чотириповерхового адм╕н╕стративного корпусу. Хвор╕ розпов╕дали, що тут пок╕нчив життя самогубством один з буд╕вельник╕в. Дв╕ довг╕ лавки стояли п╕д ст╕нами з бар'╓рами, м╕ж ними ходив прапорщик. Нас, хворих, посадили п╕д ст╕нкою з одного боку, батьк╕в ╕ родич╕в - з ╕ншого. У торц╕ к╕мнати, б╕ля виходу на лавц╕ розс╕лися сан╕тари ╕ медперсонал. М╕ж родичами ╕ хворими в╕дстань була б╕ля двох метр╕в, з ц╕╓╖ причини потр╕бно було голосно говорити, перекрикувати сус╕да. Шквал шуму наростав так швидко, що прапорщик наказував говорити тихо, ╕накше в╕н припинить побачення. Б╕ля мене сид╕в зовс╕м молодий хлопець, кавказець, дуже хворий. Його стареньк╕ батьки не знали як бути. Дивлячись на них можна було визначити, що вони при╖хали з далекого г╕рського аулу, де не говорять по-рос╕йськи.

- Розмовляти т╕льки по-рос╕йськи! - попередив ╖х прапорщик.

Видно було, як дво╓ старих людей злякалися такого великого начальника ╕ тепер мовчки сид╕ли, поглядаючи то на прапорщика, то на сина. Хлопець перейшов на дуже поганий рос╕йський, нав╕ть я, сидячи поруч не м╕г зрозум╕ти його сл╕в серед шуму голос╕в.

- Тих╕ше, припиню побачення! - повторював прапорщик. У цьому шум╕ була одна маленька перевага: коли балаган ставав найсильн╕шим, можна було кричати що завгодно ╕ отримати будь-яку, нав╕ть заборонену ╕нформац╕ю, не боячись бути почутим. Мо╖ батьки прийшли разом з мо╓ю двоюр╕дною сестрою, Любою, але ╖й було лише 15, ╖╖ не пустили на побачення, ╕ вона чекала на вулиц╕. Батько намагався попросити прапорщика, щоб вона в╕йшла, але отримав зауваження в╕д нього ╕ тепер мовчав, як винуватий школяр. Гуманна радянська влада забороняла впускати на побачення д╕тей до ш╕стнадцяти рок╕в, не бажаючи травмувати ╖х дитяч╕ душ╕ в╕д зустр╕ч╕ з родичами, як╕ перебувають в псих╕атричн╕й л╕карн╕.

- Тол╕к з Борисом знаходяться зараз в Сиктивкар╕, "на х╕м╕╖", (зв╕льнен╕ з табору ╕ працюють на буд╕вництвах народного господарства). Тол╕к працю╓ шофером, а Борис зараз в колгосп╕ на збиранн╕ картопл╕. Борис пише в лист╕, що влаштувався непогано, - розпов╕дала мен╕ мама, ледь стримуючи сльози.

Я не хот╕в засмучувати батьк╕в ╕ на ╖х питання про л╕карню в╕дпов╕дав, що, звичайно, тут погано, але можна терп╕ти.

- По рад╕о (зах╕дним рад╕останц╕ям) багато про Леон╕да Плюща кажуть, що його так тут л╕кують, що в╕н зовс╕м хворим став, ти його бачив? - питала мама.

- Н╕, не бачив, я в ╕ншому в╕дд╕ленн╕, нав╕ть М╕шу ще не бачив, - кричав я у в╕дпов╕дь, а у самого просто непритомний стан в╕д новини, що Тол╕к ╕ Борис вже на свобод╕, що вони всього один р╕к п╕д конво╓м пробули. Одна година пройшла швидко, батьки вийшли, щоб знову через к╕лька хвилин зайти ╕ зустр╕тися з М╕шею.

## Глава 45

Посудомийка ╕ зустр╕ч з М╕шею.

- Ти хочеш працювати у посудомийц╕? - запитала мене л╕кар п╕д час чергового ранкового обходу.

- П╕ду, - погодився я. - Починай з сьогодняшнього дня, можеш виходити з в╕дд╕лення на кухню. Запиш╕ть його до списку! - звернулася вона до медсестри.

Р╕шення л╕каря випустити мене за меж╕ в╕дд╕лення було доброю новиною, це означало, що л╕кар не вважала мене серйозним антирадянщиком ╕ злочинцем. Т╕льки л╕ченим хворим за перех╕д кордону ╕ пол╕тичним вдавалося отримати роботу з виходом з в╕дд╕лення ╕ то, т╕льки п╕сля дек╕лькох рок╕в, проведених в л╕карн╕.

Як т╕льки я намагався пор╕вняти под╕╖, що в╕дбувалися в мо╓му житт╕ - щастя вийти за двер╕ в╕дд╕лення - ╕ под╕╖, що в╕дбувалися у Бориса ╕ Тол╕ка - вих╕д "на х╕м╕ю", так в╕дразу ставало до сл╕з образливо за власне ув'язнення в цих ст╕нах.

Нова робота виявилася досить непри╓мною. В одн╕й з к╕мнат в╕дд╕лення була посудомийка з полками для чистих алюм╕н╕╓вих мисок, кухл╕в, ложок ╕ двома цинковими коритами, в одне з яких заливали воду ╕ багато хлорки. Ганч╕ркою я в╕дтирав в╕д мисок залишки ╖ж╕ ╕ кидав туди тар╕лки, м╕й напарник мив все, пот╕м полоскав в ╕ншому корит╕ ╕ стопками ставив весь чистий посуд на полиц╕. Помивши посуд, ми ще прибирали посудомийку ╕ не пом╕тили, як в╕дд╕лення повернулося з прогулянки.

- Семенович, а як же ми? Може зводиш нас на прогулянку з ╕ншим в╕дд╕ленням погуляти, - просив я бригадира сан╕тар╕в.

- П╕шли! - погодився в╕н.

У прогулянковий дв╕р почали виходити в╕дд╕лення четвертого поверху. Я побачив брата ╕ в╕дразу п╕д╕йшов до нього.

- Як ти сюди потрапив? - здивувався в╕н ╕ п╕сля мо╓╖ в╕дпов╕д╕ з жалем сказав, перетоптуючись з ноги на ногу: - Влипли ми з тобою, Шурик. Борис з Тол╕ком, вважай, на свобод╕, а я тут, напевно, збожеволю. Як тут т╕льки люди по ст╕льки рок╕в сидять?

- Чим тебе годують?

- Ц╕лу купу дають три рази на день: тр╕фтаз╕н, трисед╕л. Крутить мене в╕д них сильно, м╕сця соб╕ не знаходжу. ╤нод╕ вда╓ться цикладолу випросити, так хоч трохи легше робиться.

- Ти хоч не пий ╖х, навчися ховати л╕ки в горло. Постарайся! - просив я М╕шу.

- Легко сказати, ховай. Сан╕тари ╕ так мен╕ шпателем весь рот перев╕ряють, а трохи що зам╕нять, в╕дразу на уколи посадять.

М╕ша зупинився ╕ показав мен╕ худу людину з бл╕дим загальмованим обличчям, в╕н кульгав на одну ногу ╕ був одягнений в домашню смугасту п╕жаму.

- Це - Леон╕д Плющ, в╕н з 9-го в╕дд╕лення.

Н╕коли б ран╕ше я не м╕г уявити, що в ц╕й дир╕ доведеться бути разом.

- Давай п╕д╕йдемо, поговоримо з ним, - запропонував я. - Леон╕д Плющ не зна╓, що в╕н - наш старий знайомий. Адже ми з тобою сам╕ вир╕шили, що краще потрапити до психл╕карн╕, в╕дмучитися як в╕н ╕ вийти на свободу швидше, т╕льки ми тод╕ не здогадувалися про ╕снування спецл╕карень, але що тепер про це говорити.

-В╕та╓мо! - сказали ми, п╕д╕йшовши до Плюща. В╕н йшов разом з високим хлопцем, щось обговорюючи.

- Коли ми були на вол╕, ми слухали зах╕дн╕ рад╕останц╕╖, де дуже багато про вас розпов╕дали ╕ ми переживали за вас, ╕ ось тепер сам╕ тут, - почав я розмову.

Плющ мовчки дивився на нас ╕, не знаючи що сказати, лише промовив :

-Та-а-а-к ...

- Гаразд, я п╕ду поки з братом погуляю, - сказав я, дивлячись, що Плющ не може зрозум╕ти що ми в╕д нього хочемо. Може в╕н нас прийняв за важкохворих людей, тому що обличчя у М╕ш╕ застигло, в╕н перетаптувался мовчки вс╕ ц╕ хвилини, та й м╕й вигляд, думаю, був не краще.

У двор╕ гуляло в╕дразу три в╕дд╕лення, чолов╕к триста, було дуже т╕сно.

- Може, п╕ти тоб╕ на прийом до л╕каря ╕ розпов╕сти всю правду як симулював, - запитав я, дивлячись як важко доводиться братов╕. - Все одно, напевно, л╕к╕в тоб╕ б╕льше не додадуть.

- Навряд чи з цього щось вийде. Л╕кар мене нав╕ть з наглядово╖ палати випускати не хоче. Гаразд, спробую, - дивлячись на мене сво╖ми чорними очима погодився в╕н, - т╕льки голова у мене зараз н╕ чорта не працю╓, нав╕ть не знаю, що говорити. Ти зна╓ш, - раптом згадав брат, - тут в 9-му в╕дд╕ленн╕ хлопець ╓, в╕н з тобою в Сербськ╕й був, зда╓ться, Бого його пр╕звище. Так ось в╕н!

Якраз в цей момент повз нас проходив ╤ван Бого. В╕н одразу вп╕знав мене ╕ прив╕тно посм╕хнувся. ╤ван розпов╕в, що в л╕карн╕ в╕н вже шостий м╕сяць ╕ отриму╓ багато л╕к╕в.

- Дев'яте виходь! - пролунала команда. Хвор╕ виходили через хв╕ртку ╕ будувалися, з ними п╕шов ╤ван. Сан╕тари розштовхували вс╕х по парам ╕ рахували. Колона стояла ╕ в р╕зноб╕й перевалювалася з ноги на ногу, мимовол╕ маршируючи.

- Десяте на вих╕д!

- Нас кличуть, Шурик, я п╕ду, - сумно сказав М╕ша.

- Одинадцяте виходь! - звали сан╕тари.

Семенович стояв б╕ля хв╕ртки ╕ чекав нас.

Я був радий, що побачив брата, але рад╕сть затьмарювалася М╕шиним станом здоров'я ╕ т╕╓ю к╕льк╕стю таблеток, яку в╕н змушений був приймати.

## Глава 46

Переходч╕к╕ кордону.

Я працював у посудомийц╕ ╕ чекав знову зручного моменту побачити брата. Б╕льше не було затримок з об╕дом ╕ ми виходили на прогулянку з╕ сво╖м в╕дд╕ленням. Три рази на день я йшов на кухню з хворими забирати там каструл╕ ╕ бочки з ╖жею. Ув'язнен╕-кухар╕ в б╕лих куртках хвацько рубали там свиняч╕ голови, закидаючи ╖х до г╕гантських котл╕в. Як т╕льки ми заносили каструл╕ з ╖жею до в╕дд╕лення, сан╕тари, наче зграя голодних шакал╕в, оточувала ╖х. Вони, штовхаючи один одного, посп╕шали схопити ополоник ╕ накладали соб╕ повн╕ миски з каструль з написом "Д╕╓та". В╕д вершкового масла вони в╕др╕зали товстий шматок ╕ мазали соб╕ на хл╕б або кидали соб╕ в кашу. Масло, що медсестра ставила в мисц╕ на електричну плитку ╕, вже розтануло, вона по столов╕й ложц╕ розливала в тар╕лки з супом для хворих. Сво╖ повн╕ миски сан╕тари ставили на п╕дв╕коння ╕ приймалися канючити б╕ля шафи роздач╕ особистих продукт╕в.

- П╕д╕гр╕й, землячок, н╕ не ту, цю баночку, землячок, под╕лися пряниками ...

- Зараз, зараз, - пок╕рно виконували прохання сан╕тара хвор╕.

- Що ж ти йому дав, а мен╕ ?! - просить наступний, - я ж тебе покурити випускав, пам'ята╓ш?

- Зараз, зараз, - в╕дпов╕дав хворий. ╤ це тривало до тих п╕р, поки шафу на замок знову не закривали. В╕дмовити сан╕таров╕ не м╕г н╕хто, нав╕ть хворий на всю голову, нав╕ть у нього спрацьовував ╕нстинкт самозбереження. Л╕кар╕ та медсестри все це бачили щодня, три рази на день, ╕ ╖м не було до цього н╕якого д╕ла.

Я мив посуд ╕ довго не знав, що з╕ мною поруч працю╓ такий же переходчик кордону як я, В╕тя Рабинович. Йому на вигляд було рок╕в двадцять п'ять. Говорив в╕н мало, невиразно ╕ шепеляво. В╕н був злегка сутулий, вигляд у нього був явно хворо╖ людини ╕ ╓диним, що впадало в оч╕ в його особ╕, - були дуже густ╕ чорн╕ брови, ще густ╕ш╕ ╕ б╕льш╕, н╕ж брови у Леон╕да Брежн╓ва.

- В╕тя, а чого тебе з Харкова понесло за кордон? - вир╕шив запитати його я.

- У мене в голов╕ стоять сильн╕ голоси, ╕ вони мен╕ заважають думати, - просюсюкав в╕н.

- Так до чого тут голоси ╕ кордон?

- Тому що частоти наших радянських рад╕останц╕й д╕ють на мене, ╕ в мене в╕д них голоси. Тому, щоб позбутися в╕д ц╕╓╖ електрон╕ки, мен╕ потр╕бно було пере╖хати в ╕ншу кра╖ну, де радянська електрон╕ка не доста╓, - пояснював в╕н мен╕, складаючи миски.

- Я купив квиток до прикордонно╖ станц╕╖ в В╕рмен╕╖. Там прийшов до прикордонник╕в, розпов╕в ╖м все ╕ попросив ╖х провести мене до Туреччини. Прикордонники поки мене ча╓м напували, викликали КДБ ╕ т╕ мене сюди в╕дправили.

- А зараз до тебе електрон╕ка при╓днана?

- Н╕, зараз тихо, але вони знову скоро п╕дключать, - шепелявив в╕н.

В╕тя сид╕в вже майже три роки. Був в╕н звичайним, зовс╕м безпечний для сусп╕льства хворим. Т╕льки людськ╕ виродки могли вчинити з ним так: направивши на л╕кування в Дн╕пропетровську спецл╕карню. П╕д час прогулянки я розпов╕в про В╕тю Андр╕ю Заболотному.

- Знаю, його електрон╕ка мучить, голоси, - пояснив мен╕ Андр╕й. - Так що не дивуйся, чому тут нав╕ть так╕ сидять. Ми ма╓мо справу з бандитами, для них головне - стаття, п╕сля не╖ вони дивляться на людину, - спок╕йно, але дуже гн╕вно сказав в╕н ╕ продовжив:

- В╕тю Рабиновича виписати вони не можуть, тому що в╕н брехати не може, сказав би, що так, у мене голоси ╕ п╕дкорятися ╖м б╕льше не буду. Л╕кар╕ б йому рем╕с╕ю поставили ╕ виписали, так в╕н тепер ╖м каже, що "я б╕льше кордон переходити не буду, а постараюся ви╖хати в ╤зра╖ль, адже я - ╓врей". Так що йому довго тут сид╕ти, - уклав Андр╕й ╕, повернувшись до мене, неголосно додав:

- Ти обережн╕ше хворих з нашою статтею розпитуй, якщо хтось донесе на тебе л╕карям, погано тоб╕ доведеться, тут кругом вуха. Он Н╕к╕пелов, зовс╕м божев╕льний, в надзорц╕ п╕д с╕рою лежить за те, що на прогулянц╕ сво╓му дружку сказав, що не погано б п╕дкласти бомбу п╕д л╕карню ╕ п╕д╕рвати ╖╖. На другий день вже л╕кар все знала. А ось ╕ його дружок, в╕н т╕льки одним уколом сульфаз╕ну в╕дбувся.

Андр╕й показав на худенького мужичка, що сид╕в на лавц╕, вогонь скрутки обп╕кав йому пальц╕, а в╕н все ╖╖ не випускав ╕ жад╕бно курив.

- Каткова, Каткова Над╕я Як╕вна йде, - прокотилося серед хворих ╕м'я заступника начальника л╕карн╕ з медично╖ частини. П╕д б╕лим халатом Катково╖ ховалися погони п╕дполковника внутр╕шн╕х в╕йськ.

Ходили чутки, що п╕д час в╕йни вона була медекспертом при в╕йськовому трибунал╕ ╕ на ╖╖ сов╕ст╕ багато людей, кому вона допомогла п╕ти в ╕нший св╕т. Але найстрашн╕ше, за що ╖╖ ненавид╕ли хвор╕, це ╖╖ ставлення до виписки людей, представлених на ком╕с╕ю. Вона говорила сво╓ р╕шуче "Н╕!" л╕карю ╕ професору, як╕ вважали, що хворий б╕льше соц╕ально не небезпечний ╕ його можна направити в психл╕карню загального типу. Каткова давно могла вийти на "заслугований в╕дпочинок", але ╖й не хот╕лося залишити таке тепле м╕сце ╕ можлив╕сть бути вершителем доль тисяч людей.

- О, К╕нська морда йде, - сказав про не╖ неголосно сво╓му сус╕дов╕ Васька Кашмелюк.

Каткова йшла вздовж прогулянкового двору з ╕ншого боку паркану ╕ про щось розмовляла з медперсоналом. П╕д╕йшовши до медсестри, вона очима показала на Ваську. Хтось вже встиг прошепот╕ти ╖й на вухо, що в╕н про не╖ т╕льки що сказав. Прапорщик ╕ сан╕тари-зеки вишикувалися перед Катковою в положенн╕ "Струнко!" ╕ прив╕талися.

- А ось, до реч╕, ╕ Серг╕й Потил╕цин, - вказав Андр╕й на хлопця мого в╕ку. В╕н йшов нам назустр╕ч, тримаючи тлумачний словник Даля.

- Б╕лим халатом погони прикрива, - з презирством сказав Серг╕й про Каткову, п╕д╕йшовши до нас.

Андр╕й представив мене Серг╕ю. Тепер, перебуваючи разом в прогулянковому двор╕ в╕н почав розпов╕дати мен╕ свою ╕стор╕ю.

- 28 жовтня 1971 року - це сама чорна дата мого життя. Це день, коли я прибув в цю л╕карню. ╤ ти зна╓ш, що мен╕ тод╕ у в╕дд╕ленн╕ сказали? - почав Серг╕й. - "Перш╕ десять рок╕в тоб╕ буде важко, а друг╕ - ти просто не пом╕тиш як пролетять".

[picture]

Серг╕й Потил╕цин.

- Тоб╕ що-небудь л╕кар об╕ця╓ на майбутн╓? - поц╕кавився я.

- Н╕, нав╕ть ╕ мови про це бути не може. Моя л╕карка трима╓ мене в наглядов╕й палат╕, вважа╓, що ще довго потр╕бно мене л╕кувати ╕ л╕кувати. Я отримував в ╕н'╓кц╕ях ам╕наз╕н, тр╕фтаз╕н, галоперидол, ╕ протягом двох м╕сяц╕в мене кололи два рази в тиждень сульфаз╕ном. Ти зна╓ш, - пояснював в╕н мен╕, - якщо б я хоч режим порушував, але вони мене посадили на сульфаз╕н, щоб отримати задоволення в╕д тортур над╕ мною. Тут працюють справжн╕ садисти. А коли мене поклали на курс ╕нсул╕ну, я тод╕ вир╕шив, що я точно тут збожевол╕ю. Нас к╕лька людей з╕брали в одну палату, - продовжував Серг╕й, - прив'язали по рукам ╕ ногам до л╕жок ╕ ввели ╕н'╓кц╕ю ╕нсул╕ну. П╕сля цього в╕дбува╓ться повний провал пам'ят╕, ти кричиш як р╕заний, рвешся сан╕тар╕в бити ╕ вс╕х навколо обзива╓ш матом. Правда, сан╕тарам в цей час заборонено бити хворого. Спасиб╕ л╕карю-терапевту, який п╕сля к╕лькох сеанс╕в попросив припинити робити мен╕ ╕нсул╕н. Зараз моя л╕кар у в╕дпустц╕ ╕ ╖╖ п╕дм╕ня╓ Ельв╕ра Едмундовна, яка мен╕ перепочинок влаштувала, залишила т╕льки дв╕ таблетки ам╕наз╕ну.

- Так чому вони тебе так сильно л╕кують? Ти перейшов кордон чи н╕? Я не м╕г зрозум╕ти, чим викликане таке ставлення л╕кар╕в до Серг╕я.

Я пор╕внював з тим, що почув в╕д Серг╕я, свою огидну повед╕нку п╕д час видач╕ на кордон╕, проблеми з КДБ з 1970 року, до того ж ми були в Ф╕нлянд╕╖ - ╕ п╕сля всього цього я отримую т╕льки чотири таблетки на день ╕ мене вже випустили на роботу .

- Р╕ч у т╕м, - спок╕йно вибираючи кожне слово пояснив Серг╕й, - п╕сля Чехословатських под╕й в 1968 роц╕ мене викликали у в╕йськкомат, я заявив, що на знак протесту проти окупац╕╖ Чехословаччини в╕дмовляюся служити в Радянськ╕й Арм╕╖. За це мене пом╕стили в псих╕атричну л╕карню, де я пров╕в б╕льше року. Я з с╕мнадцяти рок╕в мр╕яв про Америку ╕ тепер, вийшовши з л╕карн╕, зрозум╕в, що мен╕ в Радянському Союз╕ робити б╕льше н╕чого. У липн╕ 1971 року вир╕шив втекти до Туреччини в район╕ Батум╕. Розум╕╓ш, в ц╕й кра╖н╕ вони (КПРС) нав╕ть власним радянським людям не дов╕ряють, тому я н╕де не м╕г знайти хорошу карту м╕сцевост╕. Недалеко в╕д кордону я заблукав, а зустр╕вшийся з м╕сцевого аулу хлопчисько, до якого я звернувся з питаннями, поб╕г додому ╕ здав мене,адже йому за це прем╕ю дали. Мене затримали ╕ посадили в Батумську в'язницю КДБ, звинувативши за статтею "Спроба переходу Державного кордону", де мене протримали три м╕сяц╕. Я добре знав, що я не був нав╕ть у прикордонн╕й зон╕ ╕ вважав мо╓ затримання незаконним. Сл╕дчий запитав мене, чи хот╕в я д╕йсно перейти кордон. Я йому в╕дпов╕в, що так, одна справа думати, а ╕нша справа - робити. Я з ним з цього приводу сперечався ╕ вимагав мене зв╕льнити за незаконне затримання. Сл╕дчий звозив мене на експертизу до псих╕атра, де л╕кар мене запитав: "Що ти будеш робити, коли тебе зв╕льнять?" Ти зна╓ш, Саша, я звичайно м╕г би викручуватися, але мен╕ було гидко принижувати себе перед псих╕атром ╕ я в╕дпов╕в: "Буду працювати до остаточно╖ перемоги комун╕зму ". Як бачиш, сл╕дчий ╕ один експерт все вир╕шили, ╕ ось я вже чотири роки в цьому концтабор╕.

- А коли л╕кар тебе виклика╓ на сп╕вбес╕ду, ти визна╓ш себе хворим? В очах л╕кар╕в ми в т╕й чи ╕нш╕й м╕р╕ хвор╕ люди, ╕ вони оч╕кують побачити результати свого л╕кування.

Я задавав Серг╕ю питання, намагаючись зрозум╕ти як мен╕ поводити себе в цих ст╕нах. Попередн╕ роки у нас дуже схож╕. Правда, протест проти окупац╕╖ Чехословаччини, - це сильний виклик, в пор╕внянн╕ з мо╖м бажанням служити в американськ╕й арм╕╖. Так само, як Серг╕й, я поводився на допитах у сл╕дчого ╕ говорив багато того, про що краще було б помовчати, але у мене, як ╕ в Серг╕я, тод╕ звучав голос протесту, в╕дчаю, хот╕лося поб╕льше дати зухвалих сл╕в влад╕. По сут╕ - я просто не хот╕в бути разом з ц╕╓ю владою, я не хот╕в, щоб мене тримали силою. За сво╓ю природою я був ╕ залишився ╕ндив╕дуал╕стом. Я уникав все сво╓ життя щоб не приймати участ╕ в колективних заходах. Я не м╕г крокувати стро╓м, не хот╕в сп╕вати в хор╕, не хот╕в когось обговорювати на п╕онерських зборах, не хот╕в, щоб хтось командував мною, ╕ я н╕ за що не хот╕в командувати кимось.

╤нш╕ люди навпаки, не можуть жити без колективу, це нормально. Ми вс╕ р╕зн╕. Т╕льки тому я мр╕яв ви╖хати в Америку, кра╖ну ╕ндив╕дуал╕ст╕в, як про це писала радянська преса, туди де до мене н╕кому не буде д╕ла ╕ я зможу залишитися наодинц╕ з собою ╕ будувати для себе одного св╕й власний св╕т. Ця кра╖на, тримаючи мене як власн╕сть, як раба, для виконання зовс╕м непотр╕бних мен╕ ц╕лей буд╕вництва соц╕ал╕зму. Для мене соц╕ал╕зм в будь-якому його вигляд╕ в╕д нац╕онал-соц╕ал╕зму до соц╕ал╕зму з людським обличчям - це мурашник, де ╕ндив╕дууму просто нема╓ м╕сця.

- Н╕, я себе хворим не визнавав ╕ не визнаю, - переконливо в╕дпов╕в Серг╕й.

- Але л╕кар╕ тут - типов╕ радянськ╕ люди, вони щиро вважають, що т╕льки божев╕льн╕ можуть втекти з цього раю, ╕накше, як ╖м тебе розум╕ти? П╕д╕грай ╖м!

- Н╕! Я цього н╕коли не зроблю, - категорично заперечив Серг╕й.

- Ти Леон╕да Плюща зна╓ш? - зм╕нив я тему.

- В╕н ран╕ше в нашому, дванадцятому в╕дд╕ленн╕ був. Мен╕ за зустр╕ч з ним Ельза Кох (кличка Ельзи Кам'янецько╖, л╕каря, зав. 12 -го в╕дд╕лення) сульфаз╕н прописала, ось скажи, що вони не садисти. Плюща перевели пот╕м в ╕нше в╕дд╕лення, а я так ╕ сиджу у в╕дд╕ленн╕ з хворими, у яких ╓ ще й внутр╕шн╕ хвороби, де половина з них ходити не може, так вся робота з прибирання для таких, як я, - в╕дпов╕в мен╕ Серг╕й.

Медсестри ╕ сан╕тари пом╕тили хворого, який занадто високо закотив сорочку, щоб позагоряти, ╕ кричали на нього, погрожуючи допов╕сти л╕карев╕ ╕ посадити на "с╕рку".

- ╥м аби було до чого причепитися, - похмуро сказав Серг╕й ╕ продовжував: - Ти зна╓ш, тут два м╕сяц╕ тому зам╕сть паркану був натягнутий рядами колючий др╕т. Ось, дивись, - в╕н показав на стовпчик, до якого був прибитий штахетник ╕з залишками дроту, обр╕заного кусачками. - Тод╕ ми ходили на прогулянку в кальсонах ╕ нас змушували одягати ватяну фуфайку, якою б не була спека на вулиц╕, зн╕мати ╖╖ заборонялося. Ну, ось скажи, х╕ба вони не садисти?

Я продовжував ходити з Серг╕╓м ╕ тепер ч╕тко розум╕в, що мен╕ ╕ братов╕ тут доведеться бути невизначено багато рок╕в, а ск╕льки саме, цього знати я не м╕г. Кожен наступний день був непередбачуваним ╕ залежав в╕д вол╕ л╕кар╕в, сан╕тар╕в ╕ наших куратор╕в з КДБ.

- Ти Ач╕мова зна╓ш? - запитав Серг╕й у той момент, коли до нас п╕д╕йшов Андр╕й, який отримав в╕д медсестри наказ опустити п╕дняту вгору сорочку ╕ не загоряти.

-Ач╕мов! Так, це шизик, та ще й який! Он в╕н, - ╕ Андр╕й вказав на довготелесого, зовн╕ незграбного хлопця. - В╕н у себе у Кривому Роз╕ в╕дв╕дував ╤нститут марксизму-лен╕н╕зму.

- Так я теж з Кривого Рогу, потр╕бно з ним познайомитися, - сказав я, намагаючись розглянути Ач╕мова.

- Р╕ч у т╕м, в╕н вир╕шив, що в Радянському Союз╕ неправильно будують комун╕зм, ╕ писав скарги в ус╕ ╕нстанц╕╖. Вир╕шив, що жити так б╕льше не можна ╕ треба б╕гти за кордон. Так ти зна╓ш куди в╕н вт╕к? - запитав Серг╕й. - В╕н вт╕к до Румун╕╖, щоб там д╕статися до радянського посольства ╕ поскаржитися ╖м, що його пересл╕дують в Радянському Союз╕, де не бажають будувати справжн╕й комун╕зм. Зараз ти сам побачиш, яке в╕н марення жене, - сказав Андр╕й ╕ ми п╕д╕йшли до Ач╕мова. - Який настр╕й у народу сьогодн╕? Коли оч╕куються хвилювання? - запитав Андр╕й.

Ач╕мов подивився на безхмарне небо ╕ сказав ц╕лком серйозно.

- У кра╖н╕ зараз все спок╕йно, але скоро погода з╕псу╓ться ╕ народн╕ маси будуть незадоволен╕ життям.

- А чого тебе до цих п╕р в Кремль правити кра╖ною не забирають? Ти ж казав ран╕ше, що з приходом весни ...

- Зараз пол╕тична обстановка сильно зм╕нилася, ╕ я буду в Кремл╕, коли випаде перший сн╕г, - допов╕в в╕н.

Повертаючись з прогулянки, я встав в пар╕ з Ач╕мовим, зовн╕ зовс╕м нормальним хлопцем, якщо т╕льки не починати з ним розмову про погоду ╕ про комун╕зм. У л╕карн╕ в╕н був вже шостий м╕сяць. Я д╕знався, що ми працювали разом з ним протягом року в одному цеху на металург╕йному комб╕нат╕ т╕льки в р╕зн╕ зм╕ни, може, тому й не познайомилися ран╕ше. Повернувшись з прогулянки, кидаючи кепки в м╕шок, ми почули голос медсестри:

- Сан╕тар! Приведи Кошмелюка в процидурку.

- Переодягайся в кальсони, у тебе курс л╕кування в чотири точки. У надзорку наказано тебе закрити за "к╕нську морду", - виводячи Ваську з╕ строю пояснював йому сан╕тар.

## Глава 47

╤стор╕╖ вбитих

Минуло два м╕сяц╕. Орган╕зм м╕й адаптувався до л╕к╕в, ╕ н╕чого б╕льше, кр╕м слабкост╕ ╕ пост╕йно╖ сухост╕ в рот╕, я не в╕дчував. Я бачив М╕шу два рази. Його л╕кар вимагала, щоб в╕н з╕знався, а якщо н╕, - то посадить на сульфаз╕н.

- Хоч би сказала вона мен╕, у чому з╕знатися, я поняття не маю, чого вона в╕д мене хоче, - говорив мен╕ брат, з жахом чекаючи покарання.

Другий раз я бачив його, коли в╕н йшов в строю на трудотерап╕ю в'язати с╕тки. В╕н пританцьовував разом з ус╕ма - це був пов╕льний "танець" п╕д впливом л╕к╕в. В╕н встиг мен╕ сказати, що його тримають в надзорц╕, т╕льки випускають в'язати с╕тки, а л╕кар все ще домага╓ться в╕д нього незрозум╕ло якого визнання, але поки про "с╕ру" (сульфаз╕н) мовчить.

Весь перший поверх л╕карн╕ займали прим╕щення хозобслуги: прачка, кухня ╕ л╕карня для ув'язнених, яких привозили з р╕зних зон на операц╕╖ або на л╕кування в╕д р╕зних хвороб. Вечорами сан╕тари натягували в курному подв╕р'╖ с╕тку ╕ грали в волейбол. Я часто спостер╕гав за ними, дивлячись у в╕кно. Ц╕ зеки були майже в╕льними людьми, пересувалися по л╕карн╕ сам╕ ╕ н╕ перед ким не зв╕тували. Коли в баню з х╕рург╕чного в╕дд╕лення на носилках проносили зека в╕ддавшого Богу душу з биркою на великому пальц╕ ноги, ╕ отримавшего "дострокове зв╕льнення", волейбол╕сти-сан╕тари не звертали на це н╕яко╖ уваги, в╕дбиваючи ╕нод╕ м'яч прямо з-п╕д пок╕йника. Р╕дкий тиждень в л╕карн╕ проходив без пригод: то в якомусь в╕дд╕ленн╕ побили хворого, то хтось намагався накласти на себе руки. У мо╓му в╕дд╕ленн╕ мен╕ доводилося бачити як розлючений сан╕тар м╕г надавати по бокам зовс╕м загорнутому хворому, погано розум╕ючому через л╕ки що в╕д нього хочуть.

Сьогодн╕ в оч╕куванн╕ каструль на кухн╕, д╕знався новину: - в 12-му в╕дд╕ленн╕ у хворих вс╕ механ╕чн╕ бритви забрали. Тепер можуть ╕ у нас забрати ╕ доведеться терп╕ти гол╕ння з водою з тазик╕в для миття п╕длог.

- Що там сталося? - питаю Серг╕я на прогулянц╕.

- В принцип╕, н╕чого особливого. Новенького до нас привезли, до реч╕, антипорадник. В╕н не зрозум╕в куди потрапив ╕, не витримавши докучань сан╕тара, дав йому бритвою по голов╕ п╕д час гол╕ння. Сан╕тар в╕дбувся шишкою, а новенький лежить побитий, прив'язаний до л╕жка в наглядов╕й палат╕ ╕ сульфаз╕н отриму╓. Ельза Кох вир╕шила, що цей хворий дуже збудився, л╕кувати його треба. А к╕лька рок╕в тому - це сталося при мен╕, - продовжував Серг╕й, п╕д зовн╕шн╕м споко╓м якого кип╕ла дика ненависть до цього закладу, - сан╕тари вбили одного хворого, а л╕кар╕ в св╕доцтв╕ про смерть написали якусь дурницю, н╕би в╕н сам вдарився ╕ помер. Батьки цього хлопця домоглися, щоб зробили додаткову експертизу, що встановила, що в╕н помер в╕д побо╖в. Л╕кар╕, як╕ знали причину його смерт╕, до цих п╕р тут працюють.

-А Маруху, хто на той св╕т в╕дправ ив? Я не знаю, за що в╕н потрапив сюди з Одеси. Йому було рок╕в двадцять п'ять, ╕ справжн╓ його пр╕звище Пол╕щук. В╕н був в╕д народження недоумкуватим, але ф╕зично м╕цним ╕ дуже пок╕рним хлопцем. Для сан╕тар╕в в╕н був розвагою. Вони брали п╕впачки тютюну, скручували щось схоже на кубинську сигару ╕ пропонували хворим викурити ╖╖ до к╕нця, а якщо не зможеш, так отрима╓ш сильний удар в жив╕т. Т╕льки Маруха, та ще один такий же загорнутий хворий Льонька Брильов пост╕йно п╕дписувалися на цю приманку. Викуривши третину сигари ╖х починало рвати, а кулак сан╕тара п╕д носом нагадував, що ╖х чека╓. Все одно ╖╖ неможливо було викурити, ╕ дурн╕в змушували встати по ст╕йц╕ "Струнко!", щоб отримати удар в жив╕т.Серг╕й замовк, пот╕м продовжив:

- Був ╕ ╕нший спос╕б розваги. "Маруха, заводь машину!" - наказували йому. Це означало почати смикати чолов╕чу г╕дн╕сть д╕да Максимова, пост╕йного пац╕╓нта ╖х наглядово╖ палати. Старий д╕д зазвичай спав, коли Маруха починав робити це. Сонний, в╕н схоплювався, лаявся, ╕ це сильно веселило сан╕тар╕в. Але ось одного разу п╕сля чергового кур╕ння "сигари" Марух╕ стало погано, його пом╕стили в х╕рург╕чне в╕дд╕лення, зв╕дки в╕н був виписаний через "баню". Ще одна, не менш огидна ╕стор╕я вбивства сталася в третьому в╕дд╕ленн╕. Новоприбулий хворий п╕шов без дозволу покурити в туалет. Сан╕тари зупинили його ╕ забрали с╕рники ╕ махорку. За те, що в╕н став обурюватися, три сан╕тари з бригадиром затягли нещасного в туалет ╕ били, поки сам╕ в╕д цього не втомилися. В╕дпочивши, вони вилили в╕дро холодно╖ води на нього ╕ продовжували бити, не розум╕ючи, чому в╕н б╕льше не кричить. А в╕н був вже мертвий. Я не чув, а може просто не знав, що хтось за це вбивство був покараний.

## Глава 48

Прожарювання

Антипорадник Микола Гершан знаходився в ц╕й оздоровниц╕ шостий р╕к. В╕н мав вищу економ╕чну осв╕ту ╕ був з Зах╕дно╖ Укра╖ни. У стал╕нський пер╕од в╕н був репресований ╕ в╕дсид╕в багато рок╕в. В ╤нститут╕ Сербського п╕д час експертизи професор задав йому питання:

- Якби ти опинився сьогодн╕ при влад╕, що б ти вчинив з нашим урядом?

- Якщо ви дума╓те, що я б ╖х розстр╕ляв або посадив в табори, то ви мене недооц╕ню╓те, - в╕дпов╕в Гершан. - Я для комун╕ст╕в маю куди б╕льш страшне покарання. Я б ╖х самих змусив для себе створювати матер╕альн╕ блага, опустив би ╖х в забо╖ шахт, рудник╕в або змусив на полях худобу пасти.

П╕сля тако╖ садистсько╖ за сво╖м зм╕стом в╕дпов╕д╕, Гершан отримав диплом ╕нституту дурн╕в з д╕агнозом шизофрен╕я. Мен╕ часто доводилося бачити його- маленького зросту, худенького з перекошеним обличчям, клянчившого л╕ки в╕д болю в печ╕нц╕.

Л╕кар╕ вважали його ╕похондриком (помилкове сприйняття хвороби орган╕в т╕ла) ╕ додавали йому ще б╕льше нейролептик╕в.

Гершан був пост╕йним гостем процедурно╖ к╕мнати, де його сильно кололи. В╕н весь пожовк ╕, виявивши у нього жовтяницю, л╕кар╕ швидко в╕дправили Миколу в тринадцяте в╕дд╕лення туберкульозного ╕золятора, посадивши в палату на л╕кування.

Наступн╕ три дн╕ у в╕дд╕ленн╕ ми робили дез╕нфекц╕ю проти жовтяниц╕, витягуючи ╕ затягуючи л╕жка то в коридор, то назад, тримаючи в руках ганч╕рки, тазики та хлорку. Зам╕сть прогулянки в ц╕ дн╕ в╕дд╕лення заганяли в маленьку буд╕влю прожарювання з високою трубою, як у крематор╕╖. Сан╕тари змушували нас роздягатися догола, в╕шати на велик╕ к╕льця св╕й одяг, матраци, ╕ вони все це заганяли в розпечен╕ камери. Була така спека, що сан╕тари не могли ╖╖ терп╕ти ╕ чекали зак╕нчення годинного прожарювання на вулиц╕, а ми лежали на гарячому бетон╕, ст╕каючи потом.

Хвор╕, у яких на с╕дницях були абсцеси в╕д укол╕в тверд╕ як кам╕ння, прогр╕вали сво╖ задн╕ м╕сця, спод╕ваючись, що це допоможе ╖м позбутися болю. Т╕льки дивак Адам з мо╓╖ палати щодня витанцьовував гопака, насп╕вуючи укра╖нську п╕сеньку, хвацько плескаючи себе по голому заду. Через годину сан╕тари в╕дкривали прожарочн╕ камери ╕ розпечене пов╕тря обпалювало наш╕ т╕ла. Кожен шукав св╕й матрац, сво╖ реч╕, щоб одягнутися ╕ вискочити .

Але одн╕╓╖ жовтяниц╕ виявилося мало. У житловому прим╕щенн╕ у сан╕тар╕в були знайден╕ б╕лизнян╕ вош╕, ╕ тепер вся л╕карня повинна була пройти бол╕сну процедуру прожарювання. Ми разом з ус╕ма в╕дд╕леннями в четвертий раз знову вирушили туди. Адам б╕льше не танцював, в╕н лежав ст╕каючи потом, важко дихаючи ╕ не в╕рив, що колись цьому всьому прийде к╕нець.

## Глава 49

Швейна майстерня

В л╕карн╕ в╕дкрили швейний цех з пошиттям трус╕в.Хвор╕, що працювали там, вийшли на перекур ╕ стояли в т╕н╕ одного - ╓диного на територ╕╖ л╕карн╕ дерева. Мен╕ дуже хот╕лося бути серед них, ╕ я думав як це зробити. З прогулянкового двору було добре видно обличчя людей ╕ нав╕ть чути про що вони говорять. Одна особа мен╕ здалася знайомою. Так, це був ╤гор Пина╓в, я згадав його по харк╕вськ╕й пересилц╕.

- ╤гор, прив╕т! - махаю йому рукою. - Давно ти тут?

- Вже м╕сяць, - вп╕знав в╕н мене. - Я ж профес╕йний кравець, так мене в╕дразу на швейку л╕кар в╕дправив.

- Замов там за мене слово, набридло у в╕дд╕ленн╕ сид╕ти.

На наступний день медсестра п╕д╕йшла до мене ╕ сказала, щоб я збирався на роботу в швейну майстерню. Для мене це було великою под╕╓ю, - вийти на роботу за меж╕ в╕дд╕лення. Тепер п╕сля об╕ду мен╕ не потр╕бно було мити посуд в корит╕ з хлоркою.

Сан╕тар вив╕в мене в порожн╕й прогулянковий дв╕р, де збиралися прац╕вники швейки. ╤гор був вже там.

- Я сам не оч╕кував, що так все швидко вийде, - побачивши мене, сказав в╕н.

- Спасиб╕ тоб╕, ╕накше з глузду можна з'╖хати сидячи в палат╕, - дякував я його.

- Я сам думав, що у мене "дах" по╖де, коли все це побачив, - обв╕в в╕н рукою л╕карню. - Слава Богу, що профес╕я у мене така, кравц╕ ╕ тут потр╕бн╕.

- А де той дивак, Сашка Комар? - поц╕кавився я.

- На в╕льну л╕карню по╖хав в╕дразу п╕сля вас. Пощастило йому,ш╕сть тисяч рубл╕в хапнув. Так би, як рецидив╕сту, рок╕в в╕с╕м вмазали б, а тепер м╕сяц╕в через ш╕сть вдома буде - ╕ судимост╕ нема╓ ╕ грош╕ ц╕л╕. Молодець, Комар! А у мене справа набагато прост╕ше, а сюди загнали. Я ж до л╕кування за судом числюсь. Через ш╕сть м╕сяц╕в ком╕с╕я буде тут, а що ╕з залу суду мене зв╕льнять, так я в цьому не сумн╕ваюся.

- Значить, в к╕нц╕ зими ти покинеш ц╕ ст╕ни? Можна т╕льки позаздрити тоб╕.

- Мен╕ б краще трояк на зон╕ в╕дсид╕ти, н╕ж ц╕ ш╕сть м╕сяц╕в, яким, зда╓ться, к╕нця не видно. Ох! Це мене один дурень надоумив "гнати" (симулювати), якщо б я т╕льки знав, що мене чека╓, - сказав ╤гор з досадою.

- Якщо не секрет, що у тебе за справа?

- Простенька - карти. З одним б╕сом грав п╕д ╕нтерес у нього ж на хат╕. Програв в╕н мен╕ к╕лька сотень, а "бабок" платити нема╓, так в╕н мен╕ сам запропонував взяти його телев╕зор ╕ магн╕тофон. На цьому ╕ роз╕йшлися, але пот╕м в╕н помчав до м╕л╕ц╕╖ н╕би я його об╕крав. Менти мене пов'язали, звинувачуючи в крад╕жц╕. Справа д╕йшла до суду. На суд╕ з'ясувалося, що я виграв ц╕ реч╕ в карти ╕ мен╕ статтю зам╕нили на "Азартн╕ ╕гри", а у цього б╕са-терп╕ли (потерп╕лого) на суд╕ спливли гр╕шки ╕ досить серйозн╕. Так я, ╕д╕от, за к╕лька дн╕в до цього "косити" почав. Ось ╕ косив на свою голову!

Б╕дний ╤гор, мен╕ здавалося, що в╕н сам себе поб'╓ зараз в╕д образи. Я стримував см╕х з великими труднощами, але це не був см╕х зловт╕хи, швидше, см╕х над самим собою. В╕н як ╕ я з братом, потрапив в цю яму з власно╖ вол╕ ╕ тепер не знав, як з не╖ вибратися.

- Ти зна╓ш, як т╕льки мене сюди привезли, так я нав╕ть спочатку не зрозум╕в, що це ╕ куди я потрапив. Кругом вишки з автоматниками, кричать вс╕ на мене, а чого кричать, я не знаю. На другий день б╕гу я до л╕каря з повною розкладкою, думаю, нехай мене скор╕ше на суд в╕дправлять, аби на зону, на будь-який терм╕н. Про свободу я ╕ думати перестав. ╤ що ти дума╓ш в╕н мен╕ в╕дпов╕в? "Не треба було" гнати ". З п╕вроку, а може ╕ б╕льше тоб╕ доведеться пробути тут ╕ прол╕куватися ". Я йому:- "Доктор, чому мене л╕кувати ╕ нав╕що? Адже я здоровий. Над╕шл╕ть мене до суду ". Так в╕н каже: "Раз ти зараз здоровий, ми зробимо тебе хворим, а пот╕м вил╕ку╓мо, ╕ тод╕ ти будеш здоровий ╕ на суд по╖деш". У жах я прийшов в╕д його сл╕в, згадавши пики дурн╕в в сво╖й палат╕, як вони вс╕ мнуться ╕ трясуться, ╕ що я таким скоро стану.

- Що тоб╕ л╕кар приписав? - запитав я.

- Отримую як╕сь слабеньк╕ "колеса". Правда, трясучись в╕д страху кожен день ╕ до л╕кар╕в з╕ сво╖ми проханнями б╕льше не ходжу. Матушка повинна скоро на побачення при╖хати, буду ╖╖ просити, щоб б╕гла скор╕ше до суду ╕ вибивала там папери, щоб скор╕ше мене забрали зв╕дси.На подв╕р'╖ з╕бралося багато людей з р╕зних в╕дд╕лень. П╕сля побудови ╕ переклички черговий прапорщик пов╕в вс╕х в швейну майстерню, яка займала дв╕ велик╕ к╕мнати в нап╕вп╕двальному прим╕щенн╕. Яскраво гор╕ли лампи денного св╕тла, ╕ тут була прохолода. У два ряди стояли стар╕ швейн╕ машинки, на кожн╕й з них були видряпан╕ ж╕ноч╕ ╕мена, можна було припустити, що машинки привезли з ж╕ночо╖ зони. Робота велася потоковим методом. Ж╕нка-╕нструктор показала мен╕, як користуватися машинкою, ╕ мою операц╕ю. ╤гор сид╕в за мною, допомагаючи опанувати хитрощами нового ремесла. Час роботи пролет╕в дуже швидко ╕, вийшовши на перекур, я стояв тепер п╕д кривою шовковицею, тим самим деревом ,що виросло з бетонно╖ щ╕лини, яке ще недавно було для мене таким недосяжним. Я побачив брата ╕ попросив дозв╕л у сан╕тара перекинутися з ним парою сл╕в.

- Дивись, щоб т╕льки н╕хто не пом╕тив, - попередив в╕н.

- Просися до швейки, - кажу неголосно М╕ш╕.

- Я-то прошуся, але з надзорки не випускають, кажуть поки не можна.

- А що з курсом с╕рки?

- Л╕кар вийшла з в╕дпустки ╕ поки мовчить. Може забула? - тримаючись руками за паркан, переминаючись з ноги на ногу, - в╕дпов╕в брат.

Хвилини перекуру пролет╕ли дуже швидко.

Грим╕ли машинки. Робити св╕й рядок на трусах виявилося справою не дуже складною. Я шив ╕ рад╕в, що тепер зможу бачити хоч к╕лька хвилин в день брата.

## Глава 50

Хельс╕нськ╕ угоди

В далеку в╕д Дн╕пропетровсько╖ спецл╕карн╕ Ф╕нлянд╕ю з'╖халися представники ╓вропейських кра╖н на нараду з безпеки ╕ сп╕вроб╕тництва в ╢вроп╕. Прибула в Хельс╕нк╕ ╕ радянська делегац╕я. З божев╕льн╕ здавалося, що весь св╕т збожевол╕в ╕ зах╕дн╕ кра╖ни, с╕даючи за ст╕л переговор╕в з Радами, погано соб╕ уявляють, з ким вони мають справу, особливо, коли почалося обговорення Третього розд╕лу Хельс╕нського Заключного Акту.

У ньому передбачалося сп╕вроб╕тництво в галуз╕ культури, осв╕ти, розширення контакт╕в м╕ж людьми, обм╕н ╕нформац╕╓ю. При цьому держави-учасники висловили бажання сприяти зм╕цненню миру, вза╓морозум╕нню м╕ж народами, взявши на себе конкретн╕ зобов'язання у вир╕шенн╕ питань щодо возз'╓днання с╕мей, шлюб╕в з громадянами ╕ншо╖ кра╖ни, розвитку сп╕впрац╕ м╕ж молод╕жними орган╕зац╕ями. Заключний Акт передбачав ряд заход╕в щодо пол╕пшення обм╕ну ╕нформац╕╓ю, включаючи розширення поширення газет ╕ ╕нших заруб╕жних друкованих видань, а також к╕но, рад╕о ╕ телев╕з╕йно╖ ╕нформац╕╖, пол╕пшення умов для роботи ╕ноземних журнал╕ст╕в.

Про те,що в╕дбувалося там ми д╕знавалися з радянських газет. Заголовки рясн╕ли статтями про передов╕ позиц╕╖ Радянського Союзу, як╕ в╕н зайняв на переговорах у вир╕шенн╕ питання про права людини ╕ статтями таких писак, як Бов╕н ╕ Зор╕н, одночасно звинувачуючи зах╕дн╕ кра╖ни в наклеп╕ ╕ ╖х втручанн╕ у внутр╕шн╕ справи кра╖ни Рад.

Нед╕ля. У прогулянковому двор╕, як завжди, повно народу, бруду ╕ тютюнового диму. Пол╕тичн╕ хвор╕ - т╕, хто ще м╕г думати ╕ висловлювати думки, гаряче обговорюють цю тему. Андр╕й сьогодн╕ був поруч з журнал╕стом ╕ письменником Борисом Дмитровичем ╢вдокимовим. Це була середнього зросту, худа, людина, в окулярах з великими д╕оптр╕ями ╕ в сво╖ 52 в╕н виглядав значно старше сво╖х рок╕в . Ельза Кох його сильно "л╕кувала" -в╕н ледве рухався, як старий д╕д через б╕ль в╕д абсцес╕в на с╕дницях. В╕н говорив з Андр╕╓м тихим хрипким голосом:

- З ними потр╕бно не в Хельс╕нк╕ с╕дати за ст╕л переговор╕в, а в Нюрнберз╕, - чув я уривки фраз, проходячи б╕ля них.

Борис ╢вдокимов в минулому трич╕ дивом уникнув страти за св╕й зв'язок з Народно-Трудовим Союзом (НТС). Перший раз його заарештували, коли йому було 25 рок╕в, в 1948 р. В╕н "закосив" п╕д дурня ╕ перебування в божев╕льн╕ врятувало його життя. Другий раз заарештували в 1952, але в╕д розстр╕лу врятувала смерть Стал╕на, ╕ втрет╓ доля змилувалася над ним в 1964, коли зняли Хрущова, ╕ це знову врятувало йому життя. Четвертий раз ╢вдокимов був заарештований в 1971 роц╕.

Професор Лунц з ╤нституту Сербського визнав його неосудним. У лен╕нградськ╕й спецл╕карн╕ за м╕сцем проживання в╕н пробув недовго. Там його хот╕в захищати французький адвокат. Щоб цього не сталося, КДБ перевезло його в закрите для ╕ноземц╕в м╕сто Дн╕пропетровськ.

[picture]

Борис ╢вдокимов.

На м╕й жаль, я н╕коли не сп╕лкувався з членом НТС Б. ╢вдокимовим, з правозахисником л╕вих марксистських погляд╕в Л. Плющем, з правозахисником ╕ укра╖нським нац╕онал╕стом Плохотн╕ком, з громадянином Бельг╕╖ ,калмиком Е. Лук'яновим, з анарх╕стом А. Ан╕с╕мовим ╕ ще з багатьма пол╕тичними, перебувавшими в ст╕нах л╕карн╕. Ц╕ люди мали прекрасну ерудиц╕ю ╕ глибок╕ р╕зносторонн╕ знання, яких мен╕ так не вистачало, але мо╓ бажання вирватися в Америку багатьма з них не схвалювалося ╕ розц╕нювалося як юнацька авантюра. В душ╕ я не був революц╕онером ╕ не хот╕в битися н╕ п╕д яким прапором ╕ слова "союз" ╕ "соц╕ал╕зм" на мене д╕яли, як таблетки галоперидолу. Для вс╕х цих людей я був би нудним сп╕врозмовником. Мене б╕льше ц╕кавили люди, так╕ як я , що мр╕яли втекти на Зах╕д з цього ненависного раю, або т╕, кому довелося пожити за кордоном ╕ волею дол╕ виявитися знову на Батьк╕вщин╕, але вже в цих ст╕нах.

Таким був Володя Корчак, щ╕льно╖ статури, невисокого зросту колишн╕й судновий механ╕к рок╕в тридцяти п'яти з нашого другого в╕дд╕лення, ╕ мен╕ завжди було ц╕каво проводити час з ним. Ось ╕ зараз в╕н демонстрував сво╖ феноменальн╕ зд╕бност╕. Володя прочитав т╕льки один раз статтю про нараду в Хельс╕нк╕ ╕ передав мен╕ газету.

- Перев╕ряй! - ╕ починав переказувати. -"Проблема забезпечення ╓вропейсько╖ безпеки - одна з ключових проблем сучасност╕. ╤сторичний досв╕д св╕дчить, що ╢вропа завжди грала ╕ сьогодн╕ в╕д╕гра╓ важливу роль у розвитку м╕жнародних в╕дносин у всьому св╕т╕. У зв'язку з цим п╕дсумки Наради з безпеки ╕ сп╕вроб╕тництва в ╢вроп╕, закр╕плен╕ в Заключному Акт╕, п╕дписаному 1 серпня 1975 року в Хельс╕нк╕ д╕ячами 33 ╓вропейських кра╖н, а також США ╕ Канади, його посл╕довна реал╕зац╕я мають справд╕ ╕сторичне значення. "

- Ну як? Все правильно?

- Жодно╖ помилки, - не можу в це пов╕рити, в╕дпов╕дав я, а в╕н продовжував дал╕.

- "Хельс╕нський Заключний Акт, який ув╕брав в себе десять головних принцип╕в д╕алогу ╕ сп╕впрац╕ м╕ж державами, як╕ брали участь у Нарад╕ з безпеки та сп╕вроб╕тництва в ╢вроп╕, заклав нар╕жний кам╕нь б╕льшо╖ свободи ╕ безпеки в ╢вроп╕. ╤, що б╕льш важливо, в╕н заклав основи для зм╕н в ╢вроп╕. "

-Що, будеш слухати дал╕?

- Досить! - говорив я, намагаючись про себе повторити перший рядок. "Проблема забезпечення ╓вропейсько╖ безпеки - одна з проблем ...." - Н╕, моя пам'ять на незр╕внянному р╕вн╕ з Волод╕ною.

Корчак зак╕нчив Одеський ╕нститут водного транспорту ╕ був судновим механ╕ком на кораблях далекого плавання. Ця обставина мене з ним зближувала, тому, що я теж був моряком, але був в╕драхований з п'ятого курсу ╕ з мене не вийшов штурман далекого плавання.

Як в╕дм╕нного механ╕ка Одеське пароплавство в╕дправило Володимира до Швец╕╖ повноважним представником для ознайомлення ╕з заруб╕жним судновим обладнанням. Коли прийшла пора повертатися на Батьк╕вщину, в╕н прийняв р╕шення залишитися на Заход╕ ╕ став працювати на шведському корабл╕ механ╕ком. Через чотири роки його корабель зайшов в Онежський порт на Б╕лому мор╕ завантажитися л╕сом.

"Який т╕сний св╕т", - думав я, коли Корчак розпов╕дав мен╕ про це. В╕н з╕йшов з корабля в порту м╕ста Онега ╕ виявився на набережн╕й ╕мен╕ Петра Олекс╕йовича Попова, назван╕й на честь мого д╕да! У дитинств╕ ми з братом М╕шею при╖жджали в це м╕сто з Ашхабаду, де жили з батьками, ╕ проводили тут л╕тн╕ кан╕кули у бабус╕.

[picture]

М╕сто Онега. Набережна ╕мен╕ мого д╕да, Петра Олекс╕йовича Попова ╕ його будинок, другий з тополею у двор╕.

- Мене не могли заарештувати на корабл╕, ╕ кап╕тан сказав: "Головне, не сходи на берег". Я все-таки вир╕шив з╕йти ╕ залишитися, вважаючи, що я н╕яких радянських закон╕в не порушив. До в╕дходу корабля я гуляв по м╕сту Онега, ╕ в КДБ сказали, що мене нема за що пересл╕дувати ╕ я можу ╖хати додому, на Укра╖ну. Кап╕тан, як знав, що як т╕льки в╕ддадуть швартов╕ мене в╕дразу заарештують, - бубон╕в Володя. - Як в╕н просив мене не робити цього! Т╕льки швартов╕ в╕ддали, мене в╕дразу ╕ пов'язали. Припаяли мен╕ статтю "Зловживання службовим становищем", медекспертиза визнала мене неосудним. В╕дправили в Казанську спецл╕карню, де я пробув два роки до 1973 , зв╕дки мене привезли в л╕карню загального типу на ╤грень, за м╕сцем проживання. Минули перш╕ п╕вроку, повинна була в╕дбутися медком╕с╕я з р╕шенням про мою виписку, але ╖╖ нема╓. Прочекавши два м╕сяц╕, маючи в╕льний вих╕д з в╕дд╕лення, я по╖хав в КДБ. В╕дв╕дування КДБ було розглянуто як втечу з л╕карн╕, ╕ мене через к╕лька дн╕в привезли сюди. Тут мен╕ л╕кар в╕дразу пояснив, що вс╕ попередн╕ роки, проведен╕ в Казан╕ ╕ на ╤грен╕, в рахунок не йдуть, що приготуйся на "все з початку".

Я знав продовження ц╕╓╖ ╕стор╕╖, Корчак про не╖ не любив говорити. Через те, що з ним трапилося, в╕н вир╕шив накласти на себе руки. В╕н вис╕в у петл╕ на труб╕ в туалет╕, коли туди випадково зайшов хворий ╕, побачивши його, викликав сан╕тар╕в. П╕сля цього випадку пройшло два роки, але бурий шрам в╕д петл╕ на ши╖ нагадував про ц╕ трагичн╕ дн╕ в його житт╕. Покарання за цей вчинок Володимир не пон╕с, може, тому, що його батько був високопоставленим сп╕вроб╕тником орган╕в внутр╕шн╕х справ ╕ був особисто знайомим з начальником л╕карн╕ Пруссом.

Як правило, за спробу самогубства л╕кар╕ карали дуже жорстоко. Хворому спочатку могли прописати "сухий бром" (бути побитим сан╕тарами), пот╕м пом╕стити на в'язки по руках ╕ ногах у каральну сорочку, попередньо просочену водою, висихаючи, вона лещатами стискала т╕ло, а пот╕м колоти в чотири точки (у с╕дниц╕ ╕ п╕д лопатки) сульфазн╕н для болю, як у пекл╕ з температурою т╕ла до сорока одного градусу, а щоб сильн╕ше т╕ло навивор╕т вивертало, л╕кар додавав уколи галоперидолу або ще б╕льш моторошного трисед╕лу.

Мен╕ було важко зрозум╕ти р╕шення Волод╕ повернутися на Батьк╕вщину. На Заход╕ в╕н читав багато л╕тератури про Радянський Союз, добре знав ╕стор╕ю ц╕╓╖ кра╖ни з ╖╖ величезним ГУЛАГом, ╕, як в╕н м╕г не знати, що може чекати на нього п╕сля повернення ?!

## Глава 51

Австрал╕╓ць Cтеба та вчитель С╕рий.

Прийшла ос╕нь. Я продовжував працювати в швейн╕й майстерн╕. Разом з╕ мною на роботу виводили В╕ктора Соколова, спок╕йного хлопця ╕ при╓много сп╕врозмовника. Провчившись три роки в мед╕нститут╕, в╕н кинув навчання ╕ був в╕дправлений на службу в арм╕ю в п╕дрозд╕л, що супроводжу╓ в╕йськов╕ вантаж╕. Одного разу, перебуваючи в по╖зд╕, в╕н чистив св╕й автомат, вставив р╕жок з патронами ╕ ... вистрелив у лейтенанта, вбивши його наповал. Два солдати,товариш╕ по служб╕, в╕д страху вискочили на ходу з вагона по╖зда.

В╕ктор розпов╕дав мен╕, що в╕н сам не знав, нав╕що це зробив. В╕н отримував невелику порц╕ю л╕к╕в ╕ спод╕вався, що через п'ять рок╕в його випишуть.

Перед об╕дом по в╕дд╕ленню пройшов слух, що виходячи з прогулянкового двору п╕д машину кинувся хворий Гаркуша, який пробув тут на л╕куванн╕ вже с╕м рок╕в. Вантажна машина везла продукти на кухню ╕ ╖хала дуже пов╕льно. Гаркуша стрибнув п╕д колесо, ╕ машина про╖хала по його т╕лу. Розпов╕дають, що в╕н живий ╕ лежить в х╕рург╕чному в╕дд╕ленн╕ з переламаними ребрами. П╕д цю ж машину ран╕ше кинувся ╕нший хворий, але його сп╕ткала теж невдача. Машина вчасно загальмувала, ╕ т╕льки колесом з╕рвала з його голови скальп. В результат╕ нещасний зам╕сть "лазн╕" потрапив в наглядову палату ╕ його задн╓ м'яке м╕сце пот╕м багато м╕сяц╕в страждало в╕д ╕н'╓кц╕й нейролептик╕в. Тепер ╕ Гаркуш╕, якщо в╕н виживе, л╕кар╕ цього не пробачать.

Через ц╕ под╕╖ сан╕тар Семенович нас з В╕ктором вив╕в на роботу з невеликою затримкою. За парканом на про╖ждж╕й частин╕ дороги було добре видно велику пляму кров╕ Гаркуш╕, посипану п╕ском.

Працюючи в майстерн╕, я навчився швидко строчити ╕ тепер не боявся, що мене закриють у в╕дд╕ленн╕ за пов╕льн╕сть ╕ зрив конве╓ра. ╤нструктори вимагали норму ╕ категорично забороняли вставати з м╕сця, якщо хворого починало крутити в╕д л╕к╕в.

Вс╕ хвор╕, хто працював з╕ мною отримували б╕льше, н╕ж в'язальники с╕ток, приблизно, 18-20 рубл╕в на м╕сяць. Так само як у засуджених зек╕в, як╕ працювали на зон╕, так ╕ у цих хворих, як╕ перебували п╕д д╕╓ю страшних л╕к╕в, радянська держава забирала 50% зароблених ними грошей. Неспод╕вано в майстерню припинилася подача електрики. Сан╕тари, не довго думаючи, завели вс╕х прац╕вник╕в в прогулянковий дв╕р, де було ╕ без нас досить т╕сно. Я був щасливий знову побачити тут М╕шу.

- Як тво╖ справи?

- Як╕ справи?!- в╕дпов╕дав роздратовано брат, - просив, щоб хоч менше л╕к╕в давали, так л╕карка каже: "Л╕куватися потр╕бно", - ╕ тиця╓ мен╕ на тих, кого зовс╕м звело, або на повн╕стю загорнутих. З розуму я з╕йду тут. Уяви, щоранку до п╕дйому будять, змушують л╕жка в коридор виносити. Прибирання пройде - затягувати. Пот╕м обх╕д л╕кар╕в почина╓ться, хоч би вс╕ разом прийшли, а то поодинц╕, зайде з питанням: "Як здоров'я? Як самопочуття? "Не встигне вийти - ╕нша, ╕ знову:" Як здоров'я? Як самопочуття?" Пройшли л╕кар╕, повалили сестри, т╕льки й встигай в╕дпов╕дати:" Добре, добре!", а сам хочу закричати ╖м прямо в морду, що божевол╕ю, нестерпно крутить мене, зменш╕ть хоч трохи л╕к╕в.

- М╕ша, намагайся при вс╕х розмовах з л╕карем пояснити, що ти п╕ддався на вмовляння Анатол╕я ╕ в майбутньому н╕коли не зробиш под╕бно╖ дурост╕, - радив я, пов╕льно протискуючись м╕ж хворими.

- Та я говорив це, так л╕кар тепер хоче знати, що у мене було, коли я в психд╕спансер прийшов скаржитися. Як я можу пам'ятати, що було тод╕? Там л╕кар ставив р╕зн╕ питання, а я т╕льки й в╕дпов╕дав: "Так, так, так!" - "У тебе голоси ╓?" - "Так!" - "Галюцинац╕╖ ╓?" - "Так!" Я там чорти-чого напл╕в , аби в арм╕ю не взяли. Ти зна╓ш, до мене он той хлопець п╕дходив, що з Плющем гуля╓. В╕н мене розпитував про нашу справу, як ми кордон переходили ╕ нав╕що, я вир╕шив раз в╕н з Плющем, то можна дов╕ритися ╕ все йому розпов╕в.

- Добре, що так зробив, - п╕дбадьорив я М╕шу, - може в╕н якось зможе ╕ про нас з тобою ╕нформац╕ю на Зах╕д передати.

- А ось бачиш цього? - брат показав на худого ╕ сивого чолов╕ка. - Я думав, що його Стьопою звуть, а виявля╓ться у нього пр╕звище Стеба. В╕н з Австрал╕╖. В с╕мнадцять рок╕в туди по╖хав, коли ще Зах╕дна Укра╖на Радам не належала. У нього там дружина ╕ д╕ти залишилися. У 1961 роц╕ в╕н вир╕шив на Укра╖ну в гост╕ з'╖здити. При╖хав, ╕ йому сподобалося. Грош╕ ╓, гор╕лка р╕кою тече ╕ все село його любить. В╕н прийняв нав╕ть радянське громадянство ╕ почав працювати шофером. Привезен╕ грош╕ зак╕нчилися ╕ почалися радянськ╕ будн╕. В╕н вир╕шив повернутися додому, але зам╕сть Австрал╕╖ виявився тут. Його може ╕ виписали б зв╕дси, але в╕н на кожн╕й професорськ╕й ком╕с╕╖ каже: "Пуст╕ть мене назад додому. Ненавиджу вас, жид╕в ╕ комун╕ст╕в ".

- В╕н що, дурень таке говорити на ком╕с╕╖? - здивувався я. - Та й до чого тут ╓вре╖?

- Начебто не дурень. Йому ╕ медсестри вже кажуть: "Мовчи! Говори, що зрозум╕в свою хворобу ╕ н╕ в яку там Австрал╕ю б╕льше не хочеш, а до жид╕в ╕ комун╕ст╕в тоб╕ байдуже ".

- Колять його? Адже так багато тут л╕кар╕в ╓вре╖в?

- Н╕, вони см╕ються, що його к╕стлявий зад т╕льки шприци лама╓ ╕ н╕яко╖ корист╕, отриму╓ лише жменями л╕ки.

Я став уважно розглядати Стебу. У нього було при╓мне, але наче, втомлене обличчя. В╕н тихо розмовляв з незнайомою нам людиною ╕ д╕йсно був схожий на австрал╕йського фермера, якби т╕льки одягнути йому зам╕сть зек╕всько╖ кепки ковбойський капелюх. "Яка доля у ц╕╓╖ людини, думав я. При╖хати в╕дв╕дати Батьк╕вщину, перетворену за час його в╕дсутност╕ в роб╕тничо-селянський рай ╕ не мати права назавжди подал╕ в╕д не╖ ви╖хати ".

- Випишуть його зв╕дси через "баню", - сказав М╕ша з жалем.

- А он той чолов╕к, що притулився до паркану, - показав М╕ша, - вчитель географ╕╖ на пр╕звище С╕рий, хот╕в л╕так викрасти, щоб з ц╕╓╖ кра╖ни втекти, але невдало, тепер в╕н тут.

Вчитель зовс╕м не був схожий на викрадача л╕така. В╕н мовчки спостер╕гав, як хворий на пр╕звище Кичка виконував замовлення, видуваючи задн╕м м╕сцем мелод╕ю "Чижик-Пижик". Кичка надувалася ╕ пнувся так см╕шно, що розсм╕шив нав╕ть замученого л╕ками брата.

- З тобою хоче познайомитися Тол╕к Яворський. В╕н багато раз╕в намагався вирватися на Зах╕д, правда на в╕дм╕ну в╕д нас, в╕н тут числиться за судом.

Розглядаючи хворих, М╕ша шукав Тол╕ка, але його не було на подв╕р'╖.

- А он той, теж пол╕тичний, - брат показав на чолов╕ка, який зовн╕ мало в╕др╕знявся в╕д Стеби, може т╕льки був трохи вище ростом. - Це вчитель ╕стор╕╖, Рафальський.

[picture]

Сила ╕ м╕ць духу В╕ктора Рафальського вражали непереборним "рефлексом свободи" (визначення псих╕атрично╖ експертизи в 50-тих) в ц╕лому пров╕в в невол╕ 27 рок╕в. 20 з них - в "спец╕альних" псих╕атричних л╕карнях (СПЛ) в Москв╕, Лен╕нград╕, Казан╕, Смоленськ╕й област╕, Ки╓в╕, Дн╕пропетровську.

Про укра╖нського нац╕онал╕ста В╕ктора Рафальського я д╕знався в╕д Андр╕я Заболотного. Сам Рафальський, згадуючи перш╕ роки арешт╕в, писав:

"П╕сля сл╕дства на початку ш╕стдесятих я потрапив перший раз в казанську психл╕карню. Кололи мене там нещадно. Бути весь час п╕д нейролептиками - р╕ч страшна. Цей стан описати неможливо. Нема╓ спокою н╕ вдень, н╕ вноч╕. Людина переста╓ бути людиною. Ста╓ просто особиною, ╕стотою жалюг╕дною, зведеною до тваринного стану. Будь-якого медичного п╕дходу до л╕кування тут нема╓, призначення л╕к╕в д╕╓ автоматично - м╕сяць за м╕сяцем, р╕к за роком. Н╕кому нема╓ д╕ла, що таким ось чином людину роблять ╕нвал╕дом, бо н╕який людський орган╕зм не взмоз╕ витримати систематичн╕ атаки нейролептик╕в ...

У Лен╕нградськ╕й спецл╕карн╕, де мен╕ довелося теж побувати, застосовувався досить часто метод приборкання: роздягають догола, загортають мокрим простирадлом, прив'язують до л╕жка ╕ в такому стан╕ тримають, поки людина не завола╓, тому що висихаючи, щ╕льно загорнуте простирадло запод╕ю╓ нестерпний б╕ль. Це так звана "укутка" в лен╕нградськ╕й психл╕карн╕ застосовувалася досить часто ...

Чи це г╕дно цив╕л╕зовано╖ держави? В╕д╕брано життя. Обпльована, загиджена душа. Двадцять рок╕в загублено, починаючи з дня останнього арешту - р╕к 1966-й. Двадцять рок╕в. Вдумайтеся т╕льки в це. Не знаю, ╖й-Богу, не знаю, як я все це перен╕с ".

Журнал "Власть" N5 (709) в╕д 12.02.2007 р.

У Дн╕пропетровськ╕й л╕карн╕ В. Рафальський був уже к╕лька рок╕в.


## Глава 52

Зв╕льнення в╕д варти ╕ покарання.

У швейну майстерню подали електрику. Я розпрощався з братом ╕ п╕шов на роботу, де мене зустр╕в ╤гор, який повернувся п╕сля побачення з мамою. Його обличчя св╕тилося в╕д радост╕.

- Судили мого терп╕лу (потерп╕лого), - в╕дразу пов╕домив в╕н. - Суд визнав мене невинним! Тепер я йду у справ╕, як св╕док. Скоро прийде сюди документ з суду, ╕ тод╕ для мене проведуть позачергову ком╕с╕ю по виписц╕. Пов╕рити не можу, що дуже скоро я з л╕карн╕ по╖ду.

На наступний день ╤горя не випустили на роботу. Хвор╕ з його в╕дд╕лення сказали мен╕, що зам. начальника по медчастин╕ Над╕я Як╕вна Каткова вир╕шила все ╕накше. Вона наказала перевезти ╤горя в наглядову палату ╕ виписала йому ц╕лий арсенал ╕н'╓кц╕й карально╖ медицини. Я т╕льки м╕г уявити, що зараз творилося в душ╕ у б╕дного ╤горя, судом визнаного невинним. Всю решту життя в╕н буде пам'ятати про цей подарунок Катково╖. Минуло к╕лька тижн╕в. Я зустр╕в ╤горя абсолютно випадково, коли в прогулянковому двор╕ в╕н чекав побачення з мамою.

- Прив╕т, ╤горьок! Як ти?

На м╕й подив, в╕н не звернув на мене н╕яко╖ уваги, продовжуючи ходити взад ╕ вперед маленькими кроками, ледве згинаючи ноги в кол╕нах. Руки були з╕гнут╕ в л╕ктях, немов прикле╓н╕ до бок╕в, а голова ╕ спина н╕би прив'язан╕ до дошки.

- ╤гор, прив╕т! Що з тобою? - повторив я.

- А, Саньок ... - вимовив в╕н тихо, пов╕льно вс╕м т╕лом повертаючись до мене. - Колять мен╕ сульфаз╕н, галоперидол, таблетки жменями дають. Н-е-е-можу, у-у-жа-ас, що з╕ мною д╕╓ться! М╕сця соб╕ не знаходжу-у-у-у! Це все Каткова призначила п╕сля того побачення, так мен╕ моя л╕кар сказала. Буду зараз мат╕нку просити, що б хоч якось допомогла, - тремтячим голосом ледь чутно прохрип╕в в╕н.

- Так коли тебе зв╕дси випишуть?

- Не зна-а-а-ю. Суд посила╓ться на л╕карню, а л╕карня - на суд. Ц╕ (л╕кар╕) говорять через п╕вроку. Сам тепер н╕чого не розум╕ю. Як на мене, нехай тут тримають ск╕льки ╖м заманеться, аби ц╕ л╕ки зняли. Несила просто ... Не можу-у-у, Саньок, ой, краще б я п'ят╕рку в табор╕ в╕дсид╕в, н╕ж ц╕ п╕вроку тут ...

Зараз б╕ля мене стояв не ╤гор, а худа, замучена людина, зовс╕м не схожа на м╕цного хлопця, в╕н нагадував древнього д╕да, щось шепеляво розпов╕давшого мен╕ про життя. В╕н м╕г зараз об╕йнятися з╕ сво╖м братом по нещастю, Ваською Кашмелюком, якого Каткова донин╕ страчу╓ за "к╕нську морду". Ваську колять вже трет╕й м╕сяць сульфаз╕ном ╕ годують, як ╕ ╤горя, жменями л╕к╕в. Т╕льки недавно його стали випускати на прогулянку. Ось в╕н ╕де, як робот нам назустр╕ч. Зараз в╕н зупиниться ╕ буде думати як об╕йти нас. Його перетворили тут в цю висохлу, з ╕д╕отським виразом, ╕стоту.


## Глава 53

Д╕алог з маячням.

Завтра 7 листопада. Перед святами на ком╕с╕╖ ш╕сть щасливчик╕в з нашого в╕дд╕лення були виписан╕, ╕ тепер вони чекали постанови суду про зм╕ну л╕кування в спецл╕карн╕ ╕ переведення до л╕карн╕ загального типу, де зазвичай тримають ще ш╕сть м╕сяц╕в. Четверо з них в╕дбули в л╕карн╕ по багато рок╕в. Сашка Рущак 16 рок╕в був тут на л╕куванн╕ за вчинене вбивство, Олег Шляхов пробув 11 рок╕в за тяжк╕ т╕лесн╕ ушкодження на ╜рунт╕ ревнощ╕в. Для тих, хто залишався, начальник л╕карн╕ Прусс вир╕шив удосконалити стару систему канал╕зац╕╖. В╕н особисто знайшов нехитрий прилад, на вигляд конусопод╕бний стакан, зроблений з товстого дроту. Зеки з хозобслуги отримали наказ встановити цей винах╕д в отворах туалет╕в до початку свят, ╕ тепер б╕гали з в╕дд╕лення до в╕дд╕лення, тягаючи за собою зварювальну установку. Це нововведення додало роботи Адаму, директору туалету - так з насм╕шкою його вс╕ називали. Тепер в╕н пропадав ц╕лими днями там, пильно стежачи, щоб кожен, хто користувався туалетом сам пробивав палицею все, що застрягло в "конус╕ Прусса". Нер╕дко хвор╕ залишали все як ╓, проте Адам, як пес-шукач завжди визначав, хто це зробив.

- Адам, ти що, жу╓ш говно там втихоря, раз так добре визнача╓ш, - дражнили його хвор╕.

Перед самим в╕дбо╓м в палату разом з Адамом, жваво з ним розмовляючи, в╕йшла немолода, маленького зросту, схожа на с╕ру мишу медсестра.

- Що це вас за кордон понесло? - п╕ймавши м╕й погляд, запитала вона з п╕длим жалем.

- По дурост╕, помандрувати захот╕ли, - в╕дпов╕в я, спод╕ваючись, що тепер вона в╕д мене в╕дстане.

- Добре, що ви по дороз╕ н╕кого не вбили. Це т╕льки тому, що ви н╕кого не зустр╕ли, а ╕накше точно б вбили.

- Нав╕ть при бажанн╕ вбити когось ми б не змогли це зробити. У мо╖й компан╕╖ якщо б треба було курц╕ голову в╕друбати, так н╕ в кого б см╕ливост╕ на це не вистачило.

- Н╕ , н╕! Вбили б, це точно! - вигукнула вона категорично. - Он у ф╕льмах - шпигуни завжди людей на кордон╕ вбивають, ╕ ви б вбили.

- Так це у ф╕льмах, де режисер спец╕ально це робить для гострих в╕дчутт╕в. Та й ми зовс╕м не шпигуни, - я в╕дчував, що розмова заходить занадто далеко, ╕ як вона пот╕м все це опише в сво╓му журнал╕ спостережень, я теж не знав.

- Ось вона! Ось вона, твоя хвороба! Ти - справжн╕с╕нький хворий раз н╕ в що не в╕риш. Л╕кувати тебе треба. Н╕чого, п╕дл╕кують тебе тут, - ╕ медсестра повернулася до хворих, що сид╕ли мовчки на л╕жках.

- Ось ми скоро побуду╓мо комун╕зм, т╕льки для цього потр╕бно краще працювати, - сказала вона, немов виступаючи з трибуни. Як ми зараз добре живемо! Хл╕б ╓ ╕ всього вдосталь, не те, що ран╕ше! А ось побуду╓мо комун╕зм, - ще краще буде."Боже! - подумав я, - ╕ живуть на земл╕ так╕ дурепи! "

Ол╕гофрен╕к Адам в наш╕й палат╕ був найб╕льшим мислителем ╕ знавцем пол╕тики, ╕ хоча в╕н не знав значення багатьох сл╕в, схоже, в╕н був набагато вище в сво╓му розумовому розвитку, н╕ж ця двонога ╕стота в б╕лому халат╕.

- Який там комун╕зм! Ск╕льки його не будуй, все одно не побуду╓мо, ╕ чи можна його взагал╕ побудувати? - чухаючи потилицю, сказав Адам.

- Побуду╓мо, Адам, побуду╓мо комун╕зм! Дай Бог, що б в╕йни т╕льки не було! Здавалося, що говорячи це, вона зараз розплачеться. - ╤мпер╕ал╕сти, Америка озброюються, щоб не вони , - ми б давно вже жили при комун╕зм╕.

- Що нам Америка! Ось Китай зараз загрожу╓! Але ми ╖х роз╕б'╓мо, як н╕мц╕в. - Адам, сидячи на л╕жку, жестами тиснув н╕мц╕в.

Медсестра забула про мене ╕ тепер з Адамом ще довго обговорювала м╕жнародну обстановку ╕ плани нашо╖ дорого╖ КПРС. Я намагався не слухати цю маячню, намагаючись заснути. Завтра буде важкий день, 7 листопада, день народження епохи соц╕ал╕стичного мракоб╕сся.


## Глава 54

Сьомого Листопада чи дияв╕льська п'ятниця.

Ранок. Сан╕тари будили на оправлення, кричали на хворих, але не забували при цьому прив╕тати з╕ святом. Хвор╕ волокли сво╖ поколен╕ дупи ╕ в╕тали медперсонал, а т╕ - хворих.

У радянських людей сьогодн╕ свято. В динам╕ку гримлять марш╕, виступають диктори з промовами, написаними як н╕би спец╕ально для них вчорашньою медсестрою в пар╕ з Адамом.

- Працювати, товариш╕! Хай живе комун╕зм! Геть американських агресор╕в!

Лунають заклики по рад╕о, як понос з хворого орган╕зму.

У зв'язку з╕ святом, для хворих було вир╕шено влаштувати святковий об╕д та в╕дпочинок. Н╕яких труднощ╕в в цей св╕тлий день, н╕яких ганч╕рок ╕ тазик╕в з хлоркою. На об╕д принесли повсякденний розсольник, - суп з╕ старими солоними ог╕рками ╕ крупою, але на друге були макарони по-флотськи. Медсестри, л╕кар ╕ зав╕дуюча в╕дд╕ленням ходили вздовж столу, спостер╕гаючи як ╖дять хвор╕.

- Ну як, Корчак, подобаються тоб╕ макарони по-флотськи? - пита╓ л╕кар хворого, який прослужив багато рок╕в на флот╕.

- Т╕льки не по-флотськи, а по-черво-о-нофлотськи. Червонофлотськи ц╕ макарони, - огризнувся колишн╕й моряк, наминаючи ╖х за обидв╕ щоки.

- Нехай буде так, червонофлотськи, - спок╕йно в╕дпов╕ла л╕кар.

К╕лька хворих, розсм╕ялись, захекалися, давлячись макаронами в╕д см╕ху, ╕нш╕ поглядали скоса то на Корчака, то на л╕каря, оч╕куючи що в╕н ще в╕дмочить. Л╕кар не стала з ним розмовляти ╕ п╕д╕йшла до в╕с╕мнадцятир╕чного Слав╕ка Гон╕на.

- А що ти, Гон╕н, скажеш про макарони по-флотськи?

- Дуже смачн╕, - в╕дпов╕в Слав╕к, знаючи що Корчаку в╕дпов╕дь може ╕ пройде, а у нього ще с╕дниц╕ дос╕ болять в╕д курсу сульфаз╕ну.

Б╕дний Слав╕к. В╕н з раннього дитинства намагався втекти на Зах╕д, але тод╕ все обходилося дитячим приймачем. На цей раз в╕н вир╕шив вибратися через Ф╕нлянд╕ю. У Лен╕нград╕ в кас╕ на вокзал╕ у нього запитали пропуск, для оформлення квитка в прикордонне м╕сто Виборг. Н╕чого у Слав╕ка не було ╕ в╕н був затриманий, наговоривши в╕д образи дуже багато поганих сл╕в на адресу кра╖ни Рад ╕ ... кра╖на в╕дправила його л╕куватися.

Поруч з╕ Слав╕ком прицмокуючи ╖в старий беззубий колгоспник, д╕д Кул╕ш. Л╕кар пройшла повз, не пом╕чаючи його, вона прекрасно розум╕ла, який в╕н антипорадник з двома класами церковно-приходсько╖ школи, ляпнувш╕й в сво╖й с╕льрад╕, що при панах краще жилося, н╕ж за комун╕ст╕в. Вже протягом трьох рок╕в вона хот╕ла виписати його, але це було не в ╖╖ силах. Головн╕ псих╕атри, що вир╕шували долю д╕да, сид╕ли в ╕нших каб╕нетах з табличками на дверях: КДБ.

Я не м╕г дочекатися прогулянки, в палат╕ з включеним динам╕ком перебувати було неможливо та ще й д╕д-фронтовик, контужений, майже глухий, включав динам╕к на повну гучн╕сть ╕ ходив взад ╕ вперед, п╕дсп╕вуючи п╕сн╕.

Я вир╕шив терп╕ти, не вимикати рад╕о, щоб це не було розц╕нено медперсоналом як мо╓ небажання в╕дзначати велику дату революц╕╖.


## Глава 55

Слав╕к Меркушев

Прийшла зима, ╕ тепер, виходячи на прогулянку, ми витягали з м╕шк╕в зек╕вськ╕ зимов╕ шапки, кирзов╕ черевики ╕ забруднен╕ соплями фуфайки. Черевики були р╕зного розм╕ру, багато з цвяхами всередин╕ ╕ могли бути обидва на одну ногу. У двор╕ вранц╕ приморожувало ╕ не так сильно смерд╕ло, як в теплу погоду. У мене тепер був новий знайомий, який в╕дслужив на кордон╕ з Туреччиною ╕ вир╕шив в 1971 роц╕ його перейти. Це був Слав╕к Меркушев. Його заарештували, дали статтю "Зрада Батьк╕вщин╕" ╕ терм╕н-десять рок╕в.

Я бачив, як в╕н прибув до л╕карн╕ в зек╕вському вбранн╕ ╕ з пишною довгою бородою, яку йому тут в╕дразу зголили. Л╕к╕в призначили трохи, ╕ Слав╕к поки був схожий на нормальну людину, розпов╕в мен╕ ╕стор╕ю свого життя.

- Одного разу в клуб╕ нашого табору п╕д прикриттям темряви були розкидан╕ лист╕вки. Вони мали провокац╕йний характер - стравити одну групу в'язн╕в з ╕ншою. Це було зроблено, безсумн╕вно, таб╕рною адм╕н╕страц╕╓ю. Я ╕ ще к╕лька мо╖х товариш╕в почали проводити розсл╕дування ╕ сл╕д вив╕в нас на мент╕в. Адм╕н╕страц╕я, боячись викриття, причепилася до нас за липовими причинами ╕ як порушник╕в режиму, в╕дправила у володимирську в'язницю на критку, де я пробув к╕лька рок╕в. Одного разу я поскаржився л╕карев╕, що голова болить, просто хот╕в таблетку для сну отримати, хоча голова у мене н╕коли не бол╕ла. Минуло к╕лька м╕сяц╕в, ╕ раптом мене в ╤нститут Сербського привезли, де мен╕ цю скаргу ╕ показали. З Сербського зам╕сть табору, де мен╕ залишилося досид╕ти три роки, я опинився тут. До реч╕, мен╕ на зон╕ про двох брат╕в Шатравка - переходчик╕в кордону розпов╕дав Альд╕г╕с Ж╕пре. В╕н з тобою в Сербському був, - посп╕шив пов╕домити мен╕ Слав╕к.

- Так значить його все-таки визнали здоровим, - зрад╕в я.

- У нього визнали тимчасовий псих╕чний розлад, - в╕дпов╕в в╕н ╕ запитав:

- А ти з братом бачишся?

- Дуже р╕дко. Коли Каткова питала хворих чи ╓ прохання або скарги, я попросив ╖╖ пом╕стити мене з братом в одне в╕дд╕лення, але вона сказала, що це неможливо, а ось побачення нам об╕цяла влаштувати.


## Глава 56

Побачення з М╕шею

У понед╕лок медсестра пов╕домила, що побачення з братом буде сьогодн╕ в каб╕нет╕ л╕каря. Це було подарунком в╕д Катково╖, стара чек╕стка тримала слово. М╕ша був вже в каб╕нет╕ ╕ сид╕в на ст╕льц╕ б╕ля сан╕тара ╕ медсестри з╕ свого десятого в╕дд╕лення.

- Ви хоч прив╕тайтеся, адже так давно не бачилися, а може бачилися, а? - посадивши мене на ст╕лець поруч з братом ╕ спостер╕гаючи за нами, почала моя медсестра.

- Що ви! Як тут побачиш?

Знала б вона, що зовс╕м недавно ми ц╕лу годину на прогулянц╕ разом провели.

- Здрастуй, М╕ша! Ой, тебе прямо не вп╕знати, як ти поправився за ц╕ п╕вроку! - почав я спектакль.

- Тебе теж не вп╕знати. Як тво╓ здоров'я? - простягнувши руку для в╕тання, п╕д╕гравав мен╕ брат.

- Анна Володимир╕вна, можна ми побудемо в палат╕ одн╕? - запитав я свого л╕каря.

- Н╕! Т╕льки тут! - сказала вона, як в╕др╕зала.

- Пощастило тоб╕, Шурик! Гарне в тебе в╕дд╕лення, тепло у вас, - сказав Мишко, який не м╕г н╕як з╕гр╕тися, притискаючи руки до грудей.

- Чим ви дума╓те займатися, коли вас випишуть з л╕карн╕? - запитала л╕кар, дивлячись на нас ╕ розум╕ючи , що розмова у нас не виходить.

- Працювати п╕демо, холодильники будемо лагодити, за них добре платять, - брехали ми.

- А за кордон як же? Коли знову туди п╕дете?

- Н╕! Що ви! З нас ╕ ц╕╓╖ досконало╖ дурниц╕ досить. Якби ми не були знайом╕ з нашим прикордонником, ми б тут зараз не сид╕ли, - в╕дпов╕в я за себе ╕ за М╕шу.

- Так, це Романчук у всьому винен, - киваючи головою додав брат.

- Що б ви там за кордоном робили, якщо б вас не видали? - вступив в розмову молодий л╕кар-терапевт, який сид╕в в дальньому кутку каб╕нету щось записуючи. - Адже там ╕ сво╖х таких волоцюг вистача╓. Ви хоч газети чита╓те? -Звичайно, ми все знали. Там же кап╕тал╕зм, за все платити треба - ╕ за л╕кування, ╕ за осв╕ту. Ми й не збиралися там залишатися. Ви не подумайте, що ми з братом могли Батьк╕вщину зрадити, - пояснював я радянському спец╕ал╕сту з вищою осв╕тою.

- Шкода, що ви там не залишилися, довелося б там лазити по см╕тниках, збирати недо╖дки, - на жирному обличч╕ л╕каря застигла бридлива посм╕шка ╕, трохи подумавши, в╕н додав:

- Зах╕дн╕ люди.

Ми сид╕ли ╕ мовчали, не знаючи, про що тут можна говорити, лише в╕дпов╕дали на питання медперсоналу ╕ чекали, щоб скор╕ше зак╕нчилося це непотр╕бне нам уявлення.


## Глава 57

Новий р╕к 1976. Побачення з батьками.

Вася Рубан зайшов до к╕мнати для побачень ╕ с╕в поруч з╕ мною на лавку. Це був молодий, дуже при╓мний ╕нтел╕гент рок╕в тридцяти, який перебував в л╕карн╕ вже п'ятий р╕к. Про сво╖ справи в╕н не любив говорити, я лише знав, що Вася написав книгу про проблеми молод╕ ╕ називалася вона "Помер сн╕г, проткнутий прол╕ском". Вас╕ни родич╕ сид╕ли навпроти ╕ нервували, ╕ в╕н був дуже засмучений.

- Щось трапилося? - запитав я.

- Менти-падлюки не дозволяють малюка мен╕ побачити.

Вас╕н маленький син з його батьком так ╕ простояли п╕д в╕дкритим небом в морозний с╕чневий день на вулиц╕ п╕д покажчиком: вул. Чичер╕на N101, ╕ на побачення не потрапили. Шум в к╕мнат╕ для побачень швидко наростав.

- Зараз по "голосам" багато про вашу л╕карню кажуть, - кричала мен╕ мама ╕, почекавши, поки пройде контролер, додала: - Плюща повинн╕ скоро на Зах╕д в╕дправити. Французьк╕ комун╕сти сильно його захищають ╕ з якихось Хельс╕нських угод про вас про вс╕х говорять.

Поки мама мен╕ все це розпов╕дала, я побачив Валентину Йосип╕вну, М╕шиного л╕каря.

- Спробуй попросити ╖╖ випустити М╕шу на роботу, - кричав я, показуючи на л╕каря.

Мати благаючим голосом покликала ╖╖:

- Прошу вас, випуст╕ть М╕шу на роботу, в╕н ц╕лими днями перебува╓ т╕льки в прим╕щенн╕, йому в╕д цього дуже важко ╕ подив╕ться, який в╕н бл╕дий.

- На роботу? - здивувалася л╕кар. - В╕н сам н╕куди не хоче йти. Я йому багато раз╕в пропонувала, так в╕н в╕дмовля╓ться, а те, що в╕н у в╕дд╕ленн╕ сидить, так це його вина. У нас в л╕карн╕ хороший прогулянковий дв╕р з фонтаном, на прогулянку хворих два рази в день водимо, але в╕н не ходить, ми ж його не примушу╓мо.

Я мовчки слухав цю брехню. Брат не хоче в'язати с╕тки, сидячи ц╕лий день в коридор╕ в╕дд╕лення, може бути, це правда, але дворазова прогулянка у двор╕ з фонтаном? Що вона мала на уваз╕, питний краник, прибитий до штахетнику?

- Ну, ось бачиш, Саша, М╕ша сам не хоче ходити на прогулянки ╕ на роботу, а мен╕ скаржиться, що його не випускають, - звернулася до мене мати в повному здивуванн╕.

- А в швейну майстерню можете його випустити? - запитав я л╕каря.

- Як я його туди випущу? В╕н у вас такий загальмований, що ╕ пальц╕ соб╕ може пришити.

- Що ви! На швейн╕й машинц╕ неможливо пальц╕ пришити, - сказав я, намагаючись бути якомога вв╕члив╕ше, боячись зачепити ╖╖ самолюбство.

- Ну, добре, я подивлюся. У вас ╓ до мене ще питання? - звернулася вона до матер╕ ╕, не чекаючи в╕дпов╕д╕, посп╕шила до виходу.

Побачення зак╕нчилося. Родич╕ в коридор╕ передавали продукти контролеру на перев╕рку.

- Громадяни! Читайте перел╕к того, що я можу прийняти, - пояснював сп╕вроб╕тник л╕карн╕ у в╕йськов╕й форм╕, показуючи на плакат:

ДОЗВОЛЯ╢ТЬСЯ ХВОРИМ ПЕРЕДАВАТИ В ПЕРЕДАЧАХ ТА ПОСИЛКАХ:

Масло - до 400 г. Хл╕бобулочн╕ вироби - до 400 г.

Цукор - до 500 г. Цукерки - до 500 г.

Варення - до 500 г. Сало - до 500 г.

Мед - до 500 г. Цибуля, часник - до 500 г.

Овоч╕ - до 1 кг. Яйця - 10 штук

Фрукти - до 1 кг.

Молоко згущене, консерви - 2-3 банки.

На другий день я на св╕й страх ╕ ризик п╕д час перекуру в майстернях непом╕тно п╕рнув в прогулянковий дв╕р. В╕дразу знайшов брата. Недалеко походжав накульгуючи на одну ногу Леон╕д Плющ. В╕н розмовляв з Сашком Полежа╓вим, колишн╕м десантн╕ком, який, як мен╕ було в╕домо, намагався з ╢гипту перейти кордон до ╤зра╖лю, але був схоплений. Ми п╕д╕йшли ╕ прив╕талися з ними.

- Вас скоро на Зах╕д в╕дправлять, - посп╕шаю допов╕сти Плющу.

- Це я знаю, - спок╕йно в╕дпов╕в в╕н, - можливо, 9 с╕чня.

- Ви хоч там розкаж╕ть про вс╕ жахи, як╕ в╕дбуваються тут. Ось ╕ я з братом в л╕карн╕ т╕льки за те, що ми не хот╕ли жити в ц╕й кра╖н╕.

Мен╕ хот╕лося розпов╕сти Плющу про Андр╕я Заболотного, але Андр╕й просив мене не робити цього, вважаючи, що м╕жнародний розголос т╕льки пог╕ршить його положення.

- Не знаю, чи зможу я все запам'ятати. У мене зараз зовс╕м пам'ят╕ нема╓. Так, а як ваше пр╕звище? - запитав Плющ, з яким ми вже не раз зустр╕чалися ...

- М╕ша, розкажи все спочатку, а я поб╕жу, - попросив я брата.

Хвор╕ починали заходити в майстерн╕. Контролер, спершись на паркан стояв спиною до мене в метр╕ в╕д хв╕ртки. Через хвилину в майстерн╕ через мою в╕дсутн╕сть могла бути п╕днята тривога. Я обережно вийшов, прикрив хв╕ртку ╕, нахилившись, як н╕би п╕дбираю з земл╕ недопалки, пов╕льно п╕д╕йшов до дверей майстерень. Серце мо╓ билося в╕д страху.

З швейки вже б╕г сан╕тар розшукувати мене.

- Ось, бички на куриво мен╕ передали, - показав я сан╕таров╕.

- Наступного разу закрию тебе у в╕дд╕ленн╕. Зрозум╕в? - попередив в╕н.


## Глава 58

В╕д'╖зд Плюща на Зах╕д.

9 с╕чня адм╕н╕страц╕я наказала, щоб п╕д час виведення Плюща з л╕карн╕ вс╕ хвор╕, сан╕тари ╕ хозобслуга залишалися всередин╕ прим╕щення ╕ не намагалися вийти назовн╕ без дозволу. Адм╕н╕страц╕я л╕карн╕ дотримувалася та╓мниц╕, про яку давно вс╕ знали ╕ говорили. Тепер цю неймов╕рну под╕ю пол╕тичн╕ хвор╕ обговорювали м╕ж собою на прогулянц╕ ╕ в палатах. Як себе поведе Плющ на Заход╕? Чи буде в╕н розпов╕дати там про вс╕ жахи радянсько╖ псих╕атр╕╖? Чи зм╕нить в╕н сво╖ пол╕тичн╕ переконання або п╕сля всього пережитого все одно залишиться переконаним марксистом?

Вранц╕ 11 с╕чня медсестри переш╕птувалися м╕ж собою, обговорюючи почуте в передачах, заборонених антирадянських рад╕оголос╕в.

- Плющ вже встиг дати прес-конференц╕ю у Вен╕. Знову Любарську ╕ Бочковську згадували.

Медсестри д╕лилися ╕нформац╕╓ю з сан╕тарами, а т╕ поширювали все почуте по вс╕й л╕карн╕. Це був парадокс радянсько╖ д╕йсност╕. Н╕хто з цих людей ╕ не п╕дозрював, що сам╕ вони ставали розповсюджувачами антирадянсько╖ "наклепницько╖" пропаганди. З ц╕╓ю статтею Крим╕нального кодексу "За антирадянську пропаганду" тут у л╕карн╕ серед ус╕х пол╕тичних хворих перебувало чолов╕к п'ятдесят, а може, ╕ б╕льше.

Серг╕й Потил╕цин розпов╕в мен╕, що Плющу незадовго до в╕д'╖зду на Зах╕д провели позачергову медком╕с╕ю. Каткова разом з професором Блох╕ною ╕ л╕куючим л╕карем визнали, що у Плюща п╕д впливом ╖х л╕кування наст╕льки зм╕нився в кращу сторону стан здоров'я, що можна зам╕нити йому режим на б╕льш м'який. Два м╕сяц╕ тому на ком╕с╕╖ вони були зовс╕м ╕ншо╖ думки, переконуючи Леон╕да, що йому треба ще довго - довго л╕куватися. Так ми стали св╕дками лицем╕рно╖ повед╕нки пропащих мракоб╕с╕в, - ╕накше не назвеш це д╕яння авторитетних св╕тил медицини.

[picture]

Л. Плющ. Вена, 10 с╕чня 1976 р.


Радянська преса на цю под╕ю в╕дреагувала швидко. Почали з'являтися статт╕ у в╕дпов╕дь на звинувачення Заходом в порушенн╕ прав людини в Радянському Союз╕.

Зм╕ст ╕ тон цих статей були такими, що прост╕й радянськ╕й людин╕ при повн╕й в╕дсутност╕ об'╓ктивно╖ ╕нформац╕╖ справд╕ було складно роз╕братися. Радянська людина дов╕ряла сво╖й прес╕. Читаючи газети ╕ журнали, люди знали, що дисиденти - це очорнител╕ соц╕ал╕зму, що працюють вони за американськ╕ долари; що переходчик╕ кордон╕в - це зрадники Батьк╕вщини або шпигуни; що з Радянського Союзу може ви╖хати в╕льно будь-який бажаючий. Он, ╓вре╖, якщо хочуть, в╕льно ╖дуть в ╤зра╖ль, але т╕, хто вже ви╖хав, тепер додому на Батьк╕вщину рвуться, але для зрадник╕в нема╓ зворотно╖ дороги додому. Тут, в ст╕нах спецл╕карн╕, брехлив╕сть радянсько╖ пропаганди була перед очима. Це, мабуть, ╕ спонукало адм╕н╕страц╕ю вжити заходи. Газети з╕ статтями таких писак як Бовин, Зор╕н або журнал╕ст-м╕жнародник ╤она Ионович Андронов на звинувачення зах╕дно╖ преси у використанн╕ радянсько╖ псих╕атр╕╖ в пол╕тичних ц╕лях стали та╓мниче зникати. Тепер, як це не см╕шно звучить, л╕карняна адм╕н╕страц╕я проводила цензуру радянських газет. Номери, яким вдавалося проскочити, передавалися з в╕дд╕лення до в╕дд╕лення, з рук в руки як нелегальний антирадянський матер╕ал. Особливим усп╕хом користувалася статейка з "Червоно╖ З╕рки" п╕д назвою "Куди под╕вався захист". Автором цього куховар╕ння був якийсь Микола ╢ф╕мов, коментатор АПН. Ось початок ц╕╓╖ статт╕:

"Ця кампан╕я мало не побила рекорди живучост╕ на Заход╕. Але вона випуска╓, нарешт╕, дух. Ма╓ться на уваз╕ галас, п╕днятий в зах╕дн╕й прес╕ про спец╕альн╕ псих╕атричн╕ л╕карн╕ спец╕ального типу, н╕бито ╕снуючи в СРСР, в яких примусово тримають ╕накомислячих. Здавалося б як можна було з самого початку пов╕рити в цю н╕сен╕тницю? Зрештою, нав╕що нам л╕карн╕? А йшлося т╕льки про те,що ╖х багато. Якщо ╕накомислячих в кра╖н╕, за власними п╕драхунками ╕н╕ц╕атор╕в п╕днятою галасу, не б╕льше чотирьох десятк╕в? Вистачило б не те що одн╕╓╖ л╕карн╕, а ╕ одного в╕дд╕лення. Зараз, коли багато хто з цих людей опинилися на Заход╕, досить було б, очевидно, ╕ одн╕╓╖ палати. "


Прочитавши це, нав╕ть переконан╕ фанатичн╕ патр╕оти хвор╕ -побутовц╕ ╕ сан╕тари хитали головами:

- Такого просто не оч╕кували. Це - явна брехня.

В ╕нший, не менш брехлив╕й газет╕, зач╕палася честь ╕ порядн╕сть колишн╕х пац╕╓нт╕в радянських псих╕атричних л╕карень, яким вдалося вибратися на Зах╕д. Одним з таких був Леон╕д Плющ. Зам╕сть того, щоб в╕ддячити радянських л╕кар╕в, як╕ дбали про його здоров'я, державу, витратившу ск╕льки кошт╕в на його утримання, л╕кування в л╕карн╕ ╕ нав╕ть радянський уряд, не перешкоджавший йому ви╖хати на Зах╕д, в╕н, невдячний в╕дщепенець, ╕накомислячий дисидент тепер зв╕дти облива╓ Батьк╕вщину брудом.

Я приведу нижче документ, з якою "турботою" л╕кували Л. Плюща, а що стосу╓ться витрачених грошей на тортури, ╖х д╕йсно було витрачено багато.

Хрон╕ка поточних под╕й / 32/13

Л. ╤. Плющ як ╕ ран╕ше в Дн╕пропетровськ╕й СПЛ

Вже р╕к (з 15 липня 1973 р.) в Дн╕пропетровськ╕й спец╕альн╕й псих╕атричн╕й л╕карн╕ м╕ститься ки╖вський математик Леон╕д Плющ (Хр. 29, 30).

З серпня 1973 року по с╕чень 1974 року як л╕кувальний препарат Л. Плющ отримував за призначенням л╕кар╕в у великих дозах галоперидол в таблетках.

У лютому-березн╕ л╕кування галоперидолом зам╕нили уколами ╕нсул╕ну з╕ зростаючим дозуванням. Псих╕атрична експертиза визнала за необх╕дне продовжити л╕кування Л. Плюща.

Члени Ком╕с╕╖ з Плющем не розмовляли . Л╕куючий л╕кар Л. Плюща, Л. А. Часовських, на питання дружини, як╕ ж симптоми захворювання св╕дчать про необх╕дн╕сть продовжити л╕кування ╖╖ чолов╕ка, в╕дпов╕ла: "Його погляди ╕ переконання" ... На подальш╕ питання про д╕агноз ╕ л╕кування вона в╕дпов╕дати в╕дмовилася.

На побаченн╕ 4 березня 1974 був невп╕знанним. У нього з'явилася сильна набрякл╕сть, в╕н насилу пересувався, погляд втратив свою звичайну жвав╕сть.

Плющ пов╕домив, що л╕кар╕ наполягають, щоб в╕н в╕др╕кся в╕д сво╖х погляд╕в ╕ переконань ╕ обов'язково в письмов╕й форм╕. Це в╕н зробити в╕дмовився.

Кв╕тнева експертиза знову рекомендувала продовжити утримання Л. Плюща в Дн╕пропетровськ╕й л╕карн╕. Л╕кар╕ запропонували Л. Плющу написати докладну автоб╕ограф╕ю, з яко╖ було б ясно, як формувалися його погляди, як з'явилися у нього "маячн╕ ╕де╖". Плющ в╕дмовився написати таку автоб╕ограф╕ю.

На побаченн╕ 12 травня ста╓ в╕домим, що з кв╕тня Л. ╤. Плющу перестали давати препарати. Плющ поясню╓ це тим, що у нього з'явилися бол╕ в черевн╕й порожнин╕ ╕ л╕кар╕ злякалися. П╕сля скасування л╕к╕в стан його пол╕пшився: стали спадати набряки, пройшли бол╕. Плюща перевели в ╕ншу палату, там меньше хворих, тих╕ше. В╕н знову став читати, правда, тепер вже не наукову, а т╕льки художню л╕тературу, ╕ писати листи. Дружина д╕зналася, що 13 числа ╖╖ чолов╕ков╕ знову стали робити уколи ╕нсул╕ну ╕ знову з╕ зростаючим дозуванням. З'явився алерг╕чний висип, сверб╕ж, проте уколи не припинили. П╕сля кожного уколу Плюща на чотири години прив'язують до л╕жка, ╓ побоювання, що цими ╕н'╓кц╕ями хочуть домогтися ╕нсул╕нового шоку.

У той же день (тобто 29 травня) з дружиною Л. Плюща розмовляв начальник Дн╕пропетровсько╖ л╕карн╕ Прусс. В╕н сказав, що Л. Плющ ще потребу╓ л╕кування ╕ що дружина повинна допомогти л╕карям в цьому.

- Ваш чолов╕к занадто багато чита╓, не можна надсилати йому ст╕льки книжок - його хворий мозок необх╕дно щадити, ви не повинн╕ це забувати.

У процес╕ бес╕ди з'ясувалося, що читання книг в л╕карн╕ строго контролю╓ться ╕ що Л. Плющу дають читати дуже мало. Листи близьких в╕дразу п╕сля прочитання в╕дбираються; не дозволяють мати при соб╕ нав╕ть фотограф╕ю дружини ╕ д╕тей.

В╕д в╕дпов╕дей на питання про те, чим л╕кують Л. Плюща, в яких дозах вводять л╕ки, доводять його до ╕нсул╕нового шоку, Прусс ╕ л╕куючий л╕кар ухилилися, пославшись на якусь ╕нструкц╕ю, зг╕дно з якою вони не мають права в╕дпов╕дати на под╕бн╕ питання.

На побаченн╕ 3 липня 1974 р. Л. Плющ пов╕домив, що в к╕нц╕ червня протягом 7-8 дн╕в йому не вводили ╕нсул╕н, так як в╕н був застужений. Однак з 30 червня уколи поновилися ╕ через 3-4 дн╕ знову стали вводити повний шприц.

Л. Плющ пов╕домив, що його оглядала якась ком╕с╕я, що складалася з м╕сцевих л╕кар╕в. Члени ком╕с╕╖ задали йому три питання:

- Як ви себе почува╓те?

- Задов╕льно.

- Як на Вас д╕╓ ╕нсул╕н?

- Виклика╓ алерг╕ю.

- Як Ви ставитеся до сво╓╖ колишньо╖ д╕яльност╕?

- Шкодую, що в це вплутався.

Ком╕с╕я винесла р╕шення продовжити л╕кування.

╤нша стаття в газет╕ писала про в╕домого правозахисника, сина Серг╕я ╢сен╕на, Олександра ╢сен╕на-Вольп╕на, якого не раз намагалися втихомирити примусовим л╕куванням у л╕карнях спец╕ального типу. Стаття розпов╕дала читачев╕, що ╢сен╕н-Вольп╕н ви╖хав на Зах╕д, але в╕н наст╕льки хвора людина, що при╖хав до Риму ╕ в╕дразу опинився пац╕╓нтом псих╕атрично╖ л╕карн╕. В╕дпов╕дь на ц╕ наклепи я знайшов значно п╕зн╕ше в статт╕ журналу "Власть".

[picture]

ФОТО: РГАКФД / Рос╕нформ

На посад╕ голови КДБ Юр╕й Андропов (праворуч) був головним продовжувачем справи псих╕атрично╖ боротьби Фел╕кса Дзержинського (в центр╕) з ворогами радянсько╖ влади. Його наступникам (зл╕ва - В╕ктор Чебр╕ков) врешт╕-решт довелося в╕д тако╖ боротьби в╕дмовитися

Журнал "Власть" N5 (709) в╕д 12.02.2007 р.

"Як завжди, текст з посиланням на зах╕дне видання передав ТАСС, пот╕м його надрукували радянськ╕ газети, зв╕дки його запозичили видання заруб╕жних компарт╕й. Але виявилося, що палиця була з двома к╕нцями. У 1977 роц╕ ╢сен╕н-Вольп╕н подав у Нью-Йорку в суд на ╕нформагентства ТАРС ╕ АПН. ╤ зам'яти цю справу вдалося з величезними зусиллями шляхом пол╕тичних поступок американцям, про як╕ вважають за краще не згадувати ╕ дос╕.

Мало того, по всьому св╕ту почалися акц╕╖ проти радянсько╖ карально╖ псих╕атр╕╖, Андропов допов╕дав у ЦК в 1976 роц╕: "У ряд╕ зах╕дних кра╖н нагн╕та╓ться антирадянська кампан╕я з грубими вигадками про використання в СРСР псих╕атр╕╖ н╕бито як ╕нструмент пол╕тично╖ боротьби з" ╕накомислячими ". ╤деолог╕чн╕ центри ╕ спецслужби противника широко залучають до цього засоби масово╖ ╕нформац╕╖, використовують трибуни наукових форум╕в, ╕нсп╕рують антирадянськ╕ "демонстрац╕╖" ╕ "протести". Систематично надають можлив╕сть виступати з брудними вигадками про умови розм╕щення та утримання хворих у радянських псих╕атричних л╕карнях "живим св╕дкам", в╕домим сво╓ю антирадянською д╕яльн╕стю на Заход╕, - Файнбергу, Плющу, Некрасову, Горбан╓вськ╕й ╕ деяким ╕ншим ...

Орган╕затори наклепницьких виступ╕в прагнуть п╕дготувати, як видно, громадську думку до публ╕чного осуду "зловживань псих╕атр╕╓ю в СРСР" на майбутньому VI Всесв╕тньому конгрес╕ псих╕атр╕в (Гонолулу, США) в серпн╕ 1977, розраховуючи викликати пол╕тично -негативний резонанс в переддень святкування 60-╖ р╕чниц╕ Велико╖ Жовтнево╖ соц╕ал╕стично╖ революц╕╖ ... Ком╕тетом держбезпеки через оперативн╕ можливост╕ вживаються заходи щодо зриву ворожих випад╕в, ╕нспирируючих на Заход╕ навколо радянсько╖ псих╕атр╕╖ ".

[picture]

Нью -Йорк. А. ╢сен╕н-Вольп╕н. Нью-Йорк.Фото автора, 2003 р. Фото 70-х рок╕в


Звичайно, заходи приймалися, радянськ╕ псих╕атри давали в╕дс╕ч зовн╕шн╕м ворогам. Але все ж документи св╕дчать про те, що вони здригнулися. Уже на к╕нець 1970-х кер╕вництво псих╕атр╕╖ почало занижувати сво╖ заслуги в боротьб╕ з ╕накомисленням. У зв╕т╕ про боротьбу з дисидентами ╤нституту судово╖ псих╕атр╕╖ ╕мен╕ Сербського, п╕дписаним начальником управл╕ння по впровадженню нових л╕карських засоб╕в ╕ медично╖ техн╕ки МОЗ СРСР ╕ пост╕йним представником СРСР в ком╕с╕╖ з наркотик╕в при ООН Едуардом Бабаяном, говорилося, що обвинувачен╕ за пол╕тичними статтями з 1972 по 1976 р╕к склали менше 1% обстежених в ╕нститут╕ - 132 людини. Причому 37 з них були визнан╕ осудними.

Ще б╕льш ц╕кавими були слова зв╕ту про те, що данних в ц╕лому по кра╖н╕ МОЗ не ма╓ в розпорядженн╕. На цьому фон╕ наведен╕ в допов╕д╕ м╕ркування про гуман╕зм радянсько╖ псих╕атр╕╖ виглядали ц╕лком орган╕чно: "У радянських псих╕атричних ╕ психоневролог╕чних установах для л╕кування хворих застосовуються методи ╕ засоби л╕кування, загальноприйнят╕ в ус╕х заруб╕жних кра╖нах" ".ТАСС з великими труднощами вдалося уникнути матер╕ально╖ в╕дпов╕дальност╕ за занадто творчий п╕дх╕д радянських спецслужб до ╕стор╕╖ хвороб Олександра ╢сен╕на-Вольпина.


## Глава 59

Вих╕д на буд╕вництво.

П╕дходила до к╕нця зима. М╕шина л╕кар випустила його на роботу в швейну майстерню з умовою, що я п╕ду зв╕дти. Завдяки цьому мен╕ дозволили вийти на буд╕вництво, добудовувати новий корпус л╕карн╕. Тепер я м╕г в╕льно ходити по територ╕╖ л╕карн╕ ╕, порушуючи режим, заходити в прогулянковий дв╕р ╕ бачити брата.

У майстерн╕ М╕ша довго не зм╕г працювати. Трудо╕нструктор була засмучена зам╕ною, ╖й потр╕бно було, щоб хвор╕ виконували денну норму, а брата треба було вчити, в╕н робив пов╕льно ╕ затримував весь конве╓р. Тепер в╕н сид╕в у в╕дд╕ленн╕ ╕ його б╕льше н╕куди не випускали. Л╕кар вир╕шила добути його визнання ╕ почала колоти препарат барбам╕л. П╕д впливом барбам╕лу людина як би п'ян╕╓, втрача╓ почуття обережност╕ ╕ в╕дпов╕да╓ на будь-як╕ питання. М╕ш╕ н╕чого було приховувати, ╕ в╕н охоче йшов на ц╕ допити. Йому це так сподобалося, що в╕н сам випросив у л╕каря додатково ще десять таких укол╕в.

- Зна╓ш, Шурик, хороша р╕ч цей барбам╕л! Робили б його част╕ше, так можна було б перебувати в л╕карн╕. На душ╕ в╕д нього легко ╕ все байдуже. Ех, шкода, що в╕н так мало в орган╕зм╕ трима╓ться! Як т╕льки кайф пройде, знову на душ╕ робиться дуже погано, - д╕лився з╕ мною брат на прогулянц╕.

- Дивись, наркоманом не стань, - жартував я. Мен╕ було при╓мно бачити, як посм╕ха╓ться брат ╕ що йому зараз добре.

- В╕д нього легко в╕двикнути, та й л╕кар мен╕ б╕льше барбам╕л не пропише.

Щоранку черговий оф╕цер заходив до в╕дд╕лень ╕ забирав тих, хто сьогодн╕ йде працювати на буд╕вництво. На першому поверс╕ недобудованого будинку в велик╕й к╕мнат╕ збиралися хвор╕ з ус╕х в╕дд╕лень. П╕ч-буржуйка притягувала до себе сво╖м теплом, за в╕кном було ще темно, хот╕лося спати. Останн╕ми прийшли в╕льнонайомн╕ виконроб ╕ бригадир з хворих, ╤ванчай. Бригадир працював тут з самого початку буд╕вництва ╕ добре знав свою справу. В╕н був у л╕карн╕ за вбивство через ревнощ╕ ╕, схоже, тод╕ втратив розум, б╕гаючи з в╕др╕заною головою коханця дружини вулицями Харкова, лякаючи перехожих. Начальник л╕карн╕ Прусс ц╕нував його ╕ об╕цяв виписати по зак╕нченню роб╕т. ╤ванчай вийняв список ╕ став зачитувати, кому ╕ де працювати. Я потрапив на бетоном╕шалку, що стояла на вулиц╕ м╕ж купами п╕ску ╕ бетону. У мене було два напарники.

Один - Льоша ╢ф╕мов, на пр╕звисько Пузир, бо був маленький на зр╕ст ╕ весь надутий, як справжн╕й м╕хур. Лешка вже шостий р╕к л╕кувався в л╕карн╕ за наклеп на державний лад. В╕н був переконаним соц╕ал╕стом ╕ вважав, що Пол╕тбюро веде кра╖ну по неправильному шляху. В╕н написав статтю з╕ сво╖ми м╕ркуваннями в "Комсомольську правду", вказавши свою зворотну адресу. КДБ при обшуку виявив у нього записи, зроблен╕ ним п╕сля прослуховування зах╕дних рад╕опередач, чого ц╕лком вистачило, щоб посадити його в божев╕льню.

╤ншим був Андр╕й Бек╕ш. У суперечц╕ з╕ сво╓ю нареченою в╕н в╕дкусив ╖й к╕нчик носа, за що ╕ потрапив на л╕кування в спецл╕карню. Два м╕сяц╕ тому його наречена при╖жджала до нього на побачення, хто тепер ╖╖ з в╕дкушеним носом полюбить. Повернувся в╕н п╕сля побачення в в╕дд╕лення засмучений. Завв╕дд╕лу, його л╕кар, на пр╕звисько "Риб'яче Око", запитав у нього що трапилося ╕ за грубу в╕дпов╕дь л╕карю, Микол╕ Карповичу, Бек╕ш два м╕сяц╕ отримував ╕нтенсивне л╕кування. Сьогодн╕ п╕сля цього в╕н перший день вийшов на роботу. Незважаючи на мороз, робота на буд╕вництв╕ кип╕ла. Одн╕ хвор╕ цеглини подають, ╕нш╕ воду в╕драми тягають в нашу бочку, що об╕гр╕ва╓ться вогнищем. Ми ломом ╕ лопатами довба╓мо замерзлий п╕сок ╕ закида╓мо його в гурк╕тливу бетоном╕шалку, заливаючи теплою водою. У мене ╕ у Бек╕шева сил нема╓, а маленький моторний Пузир один за трьох працю╓ ╕ ще й см╕╓ться. Ми т╕льки в побитовку до грубки погр╕тися по черз╕ встига╓мо б╕гати.

До об╕ду прийшов прапорщик з рац╕╓ю через плече ╕ дав команду побудуватися. Зробив перекличку, прощупав у вс╕х кишен╕ ╕ пов╕в на об╕д. ╥дальня перебувала поруч з кухнею, ╖жа була такою ж, як ╕ у в╕дд╕ленн╕, т╕льки тут можна було ╖сти цю бурду до в╕двалу, ск╕льки вл╕зе.

П╕сля об╕ду був недовгий в╕дпочинок. Хтось ╕шов до побут╕вки грати в дом╕но, хтось др╕мав б╕ля печ╕, а я вир╕шив походити ╕ подивитися буд╕вництво. На вс╕х поверхах ламали ст╕ни, викладен╕ з цегли недавно, а поруч викладали нов╕. Внизу загрим╕ла бетоном╕шалка ╕ я швидко помчав вниз.

- Леха, поясни мен╕, чому там хорош╕ ст╕ни ламають,а ╕нш╕ будують.

- А тому, що начальство зм╕нилося. Був Прусс, вел╕в робити невелик╕ палати ╕ кладку в одну цеглину, тепер начальник - Бабенко, в╕н вир╕шив, що так╕ палати будуть занадто мал╕ ╕ перегородки дуже тонк╕. Нова м╕тла по-новому мете! Гей, Колесо! - раптом Лешка звернувся до щ╕льного хлопця, який тягав нам в бочку воду. - Розкажи, як ти дружину замочив?

- Як? Дуже просто.

Колесо в╕дкинув порожн╕ в╕дра ╕ став зображати сцену вбивства.

- Взяв сокиру, ╕ - трах ззаду по голов╕! Ну, вона бах - на п╕длогу ╕ дрига╓ться. Тут-то мен╕ ╖╖ так шкода стало! Ну, я ╖╖ ще по голов╕ бах, бах, дивлюся - готова, тепер мучитися не буде.

- Значить тоб╕ ╖╖ шкода стало? - жартував Лешка.

- Так, дуже шкода було.

- Ну, а що пот╕м? Ти ж, напевно, ст╕льки жаркого насмажив, та не ламайся як д╕вчинка, розпов╕дай, як менти до тебе при╖хали, а ти ╖м ту ╖жу з грубки пропонував.

- Так, було таке, - знехотя погоджувався Колесо, на ╕м'я Коля.

Бек╕ш, жвавий на мову хлопець, кинув лопату ╕ в╕д душ╕ см╕явся. Я не знав, чи можна всьому цьому в╕рити, може, Пузир це все вигадав ╕ тепер витягу╓ як визнання у цього дурня.

- Мене на дурку привезли тому, що я "косив" на експертиз╕.

- Так, тоб╕ Колесо ╕ гнати не треба, на тебе т╕льки поглянь, в╕дразу видно, що - дурень, - см╕явся Бек╕ш.

- Не слухай його, Колесо! Який же ти дурень? - продовжу╓ заводити його Лешка-Пузир, - розкажи як ти "гнав"?

- Як "гнав"? Я брав св╕й матрац, лягав на ньому в коридор╕ ╕ кричав ус╕м, що я в Ялт╕ загораю.

- Ну, тепер я бачу, що ти справжн╕й дурень, - д╕ставав його Лешка.

- Ну вас, не в╕рите ╕ не треба, - ображений Коля-Колесо п╕д╕брав в╕дра ╕ п╕шов за водою.

Лешка давно працював на буд╕вництв╕. В╕н любив ч╕пляти хворих сво╖ми жартами, як╕ т╕ не розум╕ли ╕ все приймали всерйоз. Мен╕ з ним було працювати дуже при╓мно, в╕н був добре ерудованим сп╕врозмовником, до того ж, в╕н пост╕йно влаштовував вистави з хворими, в╕д яких ми з Бек╕шем падали з╕ см╕ху, чого з╕ мною не траплялося за вс╕ довг╕ м╕сяц╕, проведен╕ в л╕карн╕.

- Кошта, нав╕що ти брата свого сапою на город╕ вбив? - тепер Лешка пристав до добродушного на вигляд, л╕тнього абхазця.

- Меншовик в╕н у мене був, тому я його вбив.

- Так значить ти - б╕льшовик?

- Так, я - б╕льшовик! - гордо в╕дпов╕в Кошта.

У старого абхазця було ╕нше пр╕звище. Тут вс╕ його звали Кошта Гомеш, це ╕м'я йому дали тому, що в╕н дуже сильно зовн╕ був схожий на ватажка Компарт╕╖ Португал╕╖. Наш Кошта жив на Кавказ╕ в маленькому г╕рському аул╕, де в╕н захвор╕в: вс╕х п╕дозрюючи класовими ворогами. Найсм╕шн╕ша сцена в╕дбулася, коли до Кошти Гомеша п╕д╕йшов д╕д Черепаха на пр╕звисько Фел╕кс Дзержинський ╕ сказав тихенько на вухо:

- Ну що, сам з╕зна╓шся, що на ЦРУ працю╓ш, або я зараз в КДБ допов╕м?

Д╕д Черепаха перебирав цеглини, складав ╖х на носилки ╕ спостер╕гав за хворими, в╕дшукуючи серед них агент╕в ЦРУ.

- Ти що, дурень, яке ЦРУ, - обурювався махаючи руками, абхазець.

- Признавайся, я все про тебе знаю.

- А я ж вважав тебе б╕льшовиком! А ти - американський шпигун, - кричить Лешка ╕ см╕╓ться.

- Ти зна╓ш за що в╕н с╕в? - запитав мене Лешка. -В╕н вир╕шив, що ЦРУ закинуло в СРСР тридцять тисяч агент╕в ╕ н╕кому нема╓ д╕ла до них. В╕н м╕сцеве КДБ в сво╓му м╕ст╕ так д╕став, що вони його просто виганяли, розум╕ючи що справу мають з психом. Так наш Дзержинський розп╕знав ворога з ЦРУ в сво╖й власн╕й дружин╕ ╕ влаштував над нею суд. Вбивши ╖╖, в╕н ╕ потрапив сюди.

П╕д бочкою, з яко╖ ми брали воду для бетоном╕шалки, весь час гор╕ло багаття, тому тут збиралися люди, то п╕дкидаючи в багаття дрова, то гр╕ючись.

Юра Мединський з╕ сво╖м нерозлучним другом Будильником носять цеглу на носилках на верхн╕ поверхи. Юра був захисником навколишнього середовища ╕ ненавид╕в цив╕л╕зац╕ю. Ф╕лософ╕я його носила неприхований маревний характер, так що помилки з д╕агнозом бути не могло. В╕н дуже ображався, якщо в суперечц╕ хтось називав його шизиком або неосудним. Його улюбленим ф╕лософом був Д╕аген, але не в бочц╕ Д╕агена Юр╕й мр╕яв прожити життя, а в ╕нд╕анському в╕гвам╕. Друг його, Будильник, абсолютно загорнутий сопливий хлопець отримував купу л╕к╕в. Можна було бачити, як в╕н, н╕с носилки з цеглою, раптом м╕г зупинитися, розкидати вс╕ цеглини куди попало, а пот╕м почати так╕ крендел╕ ногами виробляти, що вс╕, хто це бачив реготали. Нещодавно в╕н щура дохлого притягнув, гладить його, шкоду╓, це другов╕ Юр╕ подарунок.

Ось ╕ зараз вони сидять б╕ля багаття ╕ гр╕ються. Юра для себе ╕ для друга картоплю у вуг╕лл╕ пече.

- Брати, брати наш╕ менш╕, кругом так пишуть, а зловлять такого брата ╕ в╕дразу шкуру з нього зн╕мають. Ось тоб╕ ╕ брат менший, як це розум╕ти?

- ╤ нав╕що ╖х вбивати? - обпалюючи руки гарячою картоплею, вторить йому Будильник. - В╕зьмемо, наприклад, лева. Що в╕н поганого робить? Н╕кого не ч╕па╓, рибку лапою ловить, гриби збира╓. Ну нав╕що його вбивати? А ось в╕зьмемо тигра. В╕н такий смугастенький, н╕кого не ч╕па╓, метелик╕в ц╕лий день ловить, гра╓ться ... Ну нав╕що його вбивати? А чи зна╓те ви, що найкращ╕ люди на св╕т╕ - це несамовит╕. Ось, наприклад, Юра Мединський. В╕н - несамовитий ╕ найкраща людина на св╕т╕.

Будильник дивився на Юру задоволений, що зробив йому найб╕льший компл╕мент.

- Юра, ти чу╓ш, що про тебе тв╕й кращий друг сказав? - п╕дхопив Бек╕ш п╕д загальний рег╕т.

- Що ви його слуха╓те, цього дурника! В╕н вам наплете ще не таке, - намагався захистити св╕й авторитет Юра. - Ось що ти мелеш? Витри сопл╕ спочатку ╕ подумай. Як це лев може гриби збирати, адже в╕н таки не б╕лка! А тигр - не к╕шка, що б за метеликами ганятися.

Юра пояснював Будильнику це все наст╕льки серйозно, що ми трималися за боки. Будильник сид╕в, мовчки слухаючи настанови свого вчителя ╕ шмигав сво╖м сопливим носом.

Я пом╕тив, що т╕льки один хворий, кремезний хлопець рок╕в сорока н╕коли не см╕явся, мовчки тягав носилки ╕ н╕коли н╕ з ким не сп╕лкувався. В╕н зробив страшне вбивство - втопив сво╖х чотирьох д╕тей у ставку. Розпов╕дають, що д╕ти, перебуваючи в човн╕ благали його не топити ╖х. Уяв╕ть соб╕, що ви прокинулися в╕д страшного сну, але вам кажуть, що це зовс╕м не сон, а д╕йсн╕сть. Яким був шок у цього хлопця, коли в╕н д╕знався, що втратив д╕тей ╕ що сам в╕н - вбивця.

У л╕карн╕ на примусовому л╕куванн╕ було, приблизно, 1100 ос╕б. Близько 10% з них - за пол╕тику ╕ перех╕д кордону, 70% - за вбивство ╕ ╕нш╕ 20% - за р╕зн╕ тяжк╕ злочини. Пол╕тичн╕ хвор╕ називали вс╕х побутовцями або крим╕нальниками. Жертвами цих людей були або ╖х родич╕, або дуже добре ╖м знайом╕ люди. Б╕льш╕сть з цих хворих ско╖ли злочини в маренн╕. В л╕карн╕ були ╕ справжн╕ садисти: вбивц╕, граб╕жники, що числилися за судом до повного одужання, п╕сля чого ╖х чекала найвища м╕ра покарання. Вони намагалися "косити" п╕д дурня, щоб продовжити соб╕ життя. Л╕кар╕ це розум╕ли ╕ створювали ╖м пекло з л╕ками. Мен╕ ан╕трохи не було шкода цих мерзотник╕в.


## Глава 60

Шприц ╕ свобода.

Прийшла весна. Брата з наглядово╖ палати перевели в загальну. Причиною для цього послужив безглуздий випадок: один з хворих в надзорц╕ поскаржився

л╕карев╕, що М╕ша його г╕пнотизу╓. Завв╕дд╕ленням - Микола Карпович, Риб'яче Око - все ще не в╕дступав в╕д брата ╕ вимагав в╕д нього щирого з╕знання, називаючи М╕шу "брехливою ╕стотою". Схоже, л╕каря, як ╕ д╕да Черепаху ,пересл╕дувала нав'язлива ╕дея, що в ст╕нах л╕карн╕ окопалися агенти ЦРУ.

Робота на буд╕вництв╕ мен╕ дозволяла в╕льно пересуватися по територ╕╖ л╕карн╕. Я частенько попереджав Лешку Пузиря ╕ т╕кав, ризикуючи бути пом╕ченим, в прогулянковий дв╕р, де я знаходив ц╕кавих для себе людей ╕ заводив з ними знайомства. Одним з таких знайомих був з 9-го в╕дд╕лення лен╕нградець, Юр╕й Олександрович Ветох╕н, 1928 року народження, колишн╕й штурман далекого плавання ╕ ╕нженер-к╕бернетик.

У 1942 роц╕ в блокадному Лен╕нград╕ в╕н втратив сво╖х батьк╕в. По зак╕нченню В╕йськово-Морського училища, де в╕н був змушений вступити до КПРС, Ветох╕н з 1950 року ходив штурманом на корабл╕ Тихоокеанського флоту. Одружився в 1951 роц╕, але п╕сля того, як його дружина написала заяву в парторган╕зац╕ю з╕ звинуваченнями чолов╕ка в антирадянщин╕, розлучився з нею.

[picture]

Юр╕й А. Ветох╕н

У 1960 роц╕ Юр╕й повернувся в Лен╕нград ╕ став працювати головним ╕нженером обчислювального центру ╕нженерно-економ╕чного ╕нституту.

Влiтку 1963 року Ветох╕н спробував доплисти до кордону з Туреччиною в район╕ Батум╕, але був затриманий ╕ в╕дбувся лише в╕сьмома добами арешту. До 1966 року в╕н остаточно порвав сво╖ в╕дносини з КПРС, поклавши св╕й партквиток на ст╕л. Тепер в╕н ясно розум╕в, що для нього нема╓ б╕льше майбутнього в ц╕й кра╖н╕, ╕ в╕н вир╕шив знову спробувати щастя ╕ вибратися з СРСР.

На цей раз в╕н вибрав м╕сцем для втеч╕ курортне м╕сто Коктебель в Криму, вир╕шивши на надувному човн╕ доплиcти до берег╕в Туреччини. Вноч╕ в╕н усп╕шно прошмигнув п╕д самим носом сторожового катера, але вдень човен абсолютно випадково пом╕тив в╕йськовий тральщик, виконувавший вчення в цьому район╕.

Це сталося 12 липня 1967 року. Знову арешт. На цей раз його звинуватили за статтею "Зрада Батьк╕вщин╕". Московський ╤нститут судово╖ псих╕атр╕╖ ╕м. Сербського визнав Ветох╕на неосудним, п╕сля чого 13 травня 1968 в╕н прибув до Дн╕пропетровсько╖ спецл╕карн╕. В╕н потрапив до в╕дд╕лення, де зав╕дуючою була страшна садистка, л╕кар Н. Н. Бочковська, яка призначила йому вс╕ нейролептики ╕ повний курс с╕рки (сульфаз╕ну).

- Мен╕ вводили барбам╕л ╕ т╕зерцин з метою виявлення секрет╕в, - розпов╕дав мен╕ Ветох╕н. - Я тод╕ думав, що не виживу, загнуся в╕д серцевих напад╕в ╕ пост╕йно╖ непритомност╕. Як╕ ╖м потр╕бн╕ секрети? Л╕кар поклала мене в наглядову палату до божев╕льних вже хрон╕чних ╕ призначила галоперидол, перетворивши мене в лежачого хворого. У 1975 роц╕ я вир╕шив написати заяву з визнанням себе псих╕чно хворим ╕ об╕цянкою не вживати б╕льше спроб до втеч╕. П╕сля цього мен╕ в╕дразу вс╕ уколи скасували ╕ нав╕ть дозволили працювати в ╖дальн╕ оф╕ц╕антом. Найсм╕шн╕ше те, - дивувався Юр╕й Олександрович, - що п╕сля того, як я визнав себе хворим, л╕кар╕ нав╕др╕з в╕дмовилися оформляти мен╕ пенс╕ю та ╕нвал╕дн╕сть.

У жовтн╕ 1975 року у Ю. Ветох╕на в╕дбулася чергова професорська ком╕с╕я, на як╕й його виписали з спецл╕карн╕, однак про це йому пов╕домили перед самим ви╖здом з л╕карн╕ через два м╕сяц╕. Нав╕що, вир╕шила Бочковська, йому, Ветох╕ну, в╕дчувати це щастя, рад╕ючи зв╕льненню з Дн╕пра.

- Зна╓ш, що мен╕ м╕й л╕куючий л╕кар сказав на бес╕д╕? "Ну, Юр╕й Олександрович, вам дуже пощастило! Суд зам╕нив вам режим, ви переводитеся до л╕карн╕ загального типу. Хочу вам сказати, що ви дуже легко в╕дбулися на цей раз, але див╕ться, якщо потрапите сюди повторно, вам з цих ст╕н не вийти б╕льше н╕коли ". Це майже дев'ять рок╕в за гратами в цьому терор╕, - обурювався Юр╕й Олександрович, д╕лячись з╕ мною сво╓ю рад╕стю, - це для них я легко в╕дбувся! Вже реч╕ мо╖ принесли,схоже,що завтра по╖ду додому в П╕тер, нав╕ть не в╕риться.

Я був радий за Юр╕я Олександровича, ╕ було мен╕ трохи сумно, що доведеться розлучитися з цим мужн╕м при╓мним чолов╕ком. Ми попрощалися, ╕ я б╕льше його не бачив.

У 1975 роц╕ Юр╕й Ветох╕н в заяв╕ визнав себе псих╕чним хворим ╕ об╕цяв не робити б╕льше спроб до втеч╕. Якщо б т╕льки знали його мучител╕, який в╕н ще п╕днесе ╖м сюрприз!

Мене виписали з л╕карн╕ 22 березня 1979 р. як ╕нвал╕да друго╖ групи. Л╕то я пров╕в в л╕сах Свердловсько╖ област╕, в селищ╕ Черноусово, добуваючи соснову смолу, заробляючи там хорош╕ грош╕ ╕ весь час з моменту зв╕льнення не перестаючи думати про те, як вибратися з Радянського Союзу. У мене не було судимост╕ ╕ Укра╖нське КДБ не могло заборонити мен╕ пересуватися по територ╕╖ Радянського Союзу, але мене м╕г затримати перший зустр╕чний м╕л╕ц╕онер ╕ при бажанн╕ знову пом╕стити в божев╕льню.

У передновор╕чну н╕ч 1979 р. я переховувався на дач╕ у друз╕в в селищ╕ Расторгу╓во, що в п'ятнадцяти хвилинах ╖зди в╕д Москви. На Укра╖н╕ мен╕ було небезпечно залишатися, так як укра╖нське КДБ в пор╕внянн╕ з московським, б╕льш агресивно в╕дносилося до таких людей, як я. Тут, в Москв╕, я познайомився з дисидентами з Московсько╖ Хельс╕нсько╖ групи. ╥х адресу я почув по рад╕о "Свобода" кр╕зь рев рад╕оперешкод глушник╕в.

Це були Тетяна ╕ ╤ван Ковальови, Фел╕кс Серебров, ╤рина Гривн╓на, В'ячеслав Бахм╕н, Анатол╕й Коряг╕н ╕ Олександр Волошенович. О. Волошенович був л╕карем ╕ пров╕в мен╕ медекспертизу, визнавши мене абсолютно псих╕чно здоровою людиною. А. Коряг╕н - профес╕йний л╕кар-псих╕атр трохи п╕зн╕ше зробив ще одну експертизу, теж визнавши мене псих╕чно здоровим.

[picture]

Автор (зл╕ва) ╕ А. Волошонов╕ч. Москва 1979. Анатол╕й Коряг╕н. 1980 р.

Цих см╕ливих ╕ самов╕дданих людей КДБ в╕дправить в табори, щоб згубити ╖х там, на щастя, зробити це ╖м не вдасться.

Ще в╕дбуваючи останн╕ ш╕сть м╕сяц╕в примусових заход╕в медичного характеру в л╕карн╕ загального типу, я почав готувати соб╕ грунт, щоб знову не потрапити до л╕карн╕. Тод╕ ж я записав все, що з╕ мною сталося - под╕╖ та враження. Ця чернетка, послужила пот╕м основою для написання ц╕╓╖ книги.

Мета була простою. Якщо рукопис потрапить до рук КДБ, там добре описано, як я симулював хворобу, що дозволить мен╕ при повторному арешт╕ уникнути р╕шення визнати мене неосудним на експертиз╕. ╤ ще я спод╕вався, що рукопис потрапить на Зах╕д ╕ це додасть розголосу про порушення прав людини в Радянському Союз╕. Вл╕тку 1979р. я планував ви╖хати легально, за викликом з закордону, але для цього мен╕ потр╕бен був ф╕ктивний шлюб ╕ московська прописка.

[picture]

Фото автора. Москва, 1979 р., зл╕ва направо: Серг╕й Потил╕цин, Гуля Романова, В'ячеслав Бахм╕н, Тамара Лось, д╕вчина з В╕рмен╕╖, Таня Осипова з чолов╕ком ╤ваном Ковальовим.


Живучи в Расторгу╓во, ховаючись в╕д КДБ, вечорами я читав заборонену л╕тературу, слухав передач╕ ╕ новини рад╕о "Свобода". Було далеко за п╕вн╕ч, коли в новинах прозвучало знайоме мен╕ ╕м'я - "Юр╕й Олександрович Ветох╕н". В╕н давав ╕нтерв'ю з Америки !!!

[picture]

Cерг╕й Потил╕цин, Фел╕кс Серебров ╕ автор. Москва, 1979 р.


- Як ви вир╕шили йти на такий в╕дважний крок - стрибнути в море, де кишить повно акул? - запитав Ю. Ветох╕на ведучий.

- Я вважаю, що на акул даремно звели наклеп. Справжн╕с╕ньк╕ ╕ хиж╕ акули - це комун╕сти в Радянському Союз╕, - в╕дпов╕в Юр╕й Олександрович.

Слухаючи Ю. А. Ветох╕на п╕зн╕ше, я д╕знався, що в 1978 роц╕ з серпня по жовтень в╕н збирав грош╕ для втеч╕, продаючи з╕бран╕ в л╕с╕ гриби. Пот╕м купив пут╕вку на кру╖з "З зими в л╕то" ╕ на теплоход╕ "╤лл╕ч" в╕дправився з Владивостоку вздовж Японських ╕ Ф╕л╕пп╕нських остров╕в.

Дев'ятого грудня, коли теплох╕д д╕йшов до само╖ п╕вденно╖ точки кру╖зу б╕ля екватора ╕ наблизився до ╕ндонез╕йського острова Бацан, Ветох╕н вноч╕ вистрибнув з ╕люм╕натора каюти. Швидко зникли в темряв╕ вогн╕ теплохода, ╕ тепер в╕н був один на один з╕ стих╕╓ю ╕ повною свободою. В╕н плив б╕льше двадцяти годин, його обпалювали медузи ╕ теч╕я несла до океану, але в╕н доплив до острова Бацан! ╤ндонез╕йська влада допомогла йому зустр╕тися з представником американського посольства ╕, отримавши позитивну в╕дпов╕дь на сво╓ прохання про надання йому пол╕тпритулку, Ю. О. Ветох╕н прилет╕в в США.

[picture]

Теплох╕д "╤лл╕ч" перетина╓ екватор у грудн╕ 1979 р.

Почути голос Ветох╕на з Америки було для мене найкращим подарунком в цю новор╕чну н╕ч.

Я зараз сам живу в ц╕й прекрасн╕й кра╖н╕, Америц╕. Ю. О. Ветох╕н живе на самому п╕вденному заход╕ кра╖ни в штат╕ Кал╕форн╕я, я - на самому п╕вн╕чному сход╕ - в штат╕ Мен. Ми часто сп╕лку╓мося по телефону ╕ д╕лимося враженнями про сво╖ подорож╕ по св╕ту. Ветох╕н любить подорожувати, не дивлячись на св╕й похилий в╕к.

Юр╕й Ветох╕н написав дуже ц╕каву книгу спогад╕в п╕д назвою "Схильний до втеч╕" ╕ видав ╖╖ в США в 1983 роц╕ ╕ цю книгу з дарчим написом я бережу

[picture]


[picture]

Зустр╕ч з Юр╕╓м Ветох╕н (в центр╕) через 37 рок╕в в жовтн╕ 2012 року в Сан - Д╕╓го. Кал╕форн╕я. Справа моя дружина ╤ра.


Зустр╕ч з Юр╕╓м Ветох╕н. В╕део https://www.youtube.com/watch?v=vxqJQVuZaO4&t=17s


## Глава 61

Миха╖л ╤ваньков

У л╕карн╕ я дивився стар╕ радянськ╕ нудотно-патр╕отичн╕ ф╕льми в чорно-б╕лому зображенн╕: "Оптим╕стична трагед╕я", "Людина з рушницею", "НП".

Ф╕льм "НП", (Надзвичайна под╕я) був заснований на реальних под╕ях, що в╕дбувалися на Тайван╕ в 1954 роц╕, коли був захоплений радянський танкер "Туапсе". Мене цей ф╕льм наст╕льки зац╕кавив, що я примудрився переглянути його дв╕ч╕, що неймов╕рно важко було зробити в л╕карн╕. Я знав, що радянська пропаганда завжди була брехливою ╕ спотворювала факти, ╕ хоча це був художн╕й ф╕льм, я не в╕рив, що все було саме так, як показано в ньому.

Михайло Васильович ╤ваньков-Н╕колов був начальником рад╕останц╕╖ на цьому танкер╕ ╕ живим очевидцем вс╕х тих под╕й. В╕н повернувся з США до Радянського Союзу у 1961 роц╕ ╕ був заарештований КДБ. Я був з ним дуже добре знайомий. Мен╕ хот╕лося скор╕ше побачитися сьогодн╕ з ╤ваньковим. М╕шине в╕дд╕лення скоро вийде на прогулянку, а разом з ним ╕ ╤ваньков.

Ф╕льм "НП" Лешку Пузиря теж за╕нтригував, ╕ в╕н вир╕шив мене п╕дстрахувати, поки я буду на прогулянц╕ ╕ зустр╕нуся з ╤ваньковим.

╤ваньков, як завжди, багато курив ╕ ходив по двору один.

- Михайло Васильович, я т╕льки що ф╕льм переглянув, - посп╕шаю допов╕сти йому. - Я думаю в╕н правдивий наполовину, - а що ви скажете?

- Там ╕ сото╖ частки правди нема╓, - в╕дпов╕в в╕н спок╕йно, без емоц╕й, зовс╕м приголомшивши мене.

- Як !? - я не м╕г в це пов╕рити, вважаючи, що на Тайван╕ живуть см╕лив╕ люди, раз посм╕ли захопити танкер тако╖ величезно╖ ╕ сильно╖ кра╖ни.

- ╢дина правда - це под╕╖ 1954 року. От ╕ все. Решта - брехня. З самого початку у ф╕льм╕ - брехня. Не було н╕яко╖ ╕стор╕╖ з мавпою, не було н╕яких збор╕в. Н╕сен╕тниця все це! Команда була в цьому рейс╕ вся нова, за винятком комскладу. Один одного н╕хто не знав, так що не до збор╕в було. В Москву я сам радирував, коли тайванськ╕ есм╕нц╕ наказали нам застопорити машини, так що н╕якого рад╕оглуш╕ння тайванцями не було. Голодування д╕йсно було, але лише якусь годину, а не ц╕лодобово, як у ф╕льм╕ розвели, ╕ не було в команд╕ цього блатного одесита ╕, тим б╕льше, не було н╕яко╖ б╕йки з тайванцями.

- Так вони незаконно захопили судно? - допитувався я, зазначивши, що я теж зборам, мавп╕ ╕ цьому огидного одеситу в к╕но не пов╕рив.

- Н╕, судно захопили ц╕лком законно. У т╕ роки м╕ж Тайванем, П╕вденною Коре╓ю ╕ Ф╕л╕пп╕нами ╕снував догов╕р, щоб затримувати в цьому водному трикутнику корабл╕ п╕д будь-яким прапором, як╕ тримають курс до Червоного Китаю з╕ стратег╕чними вантажами, а ми йшли з гасом, сам розум╕╓ш!

[picture]

Фото 1954 року , зроблене з американського крейсера. Радянський танкер "Туапсе" в полон╕, порт Гаосюн.


- Добре! Але вас все-таки в тюрм╕ тримали! - намагався я м╕ркувати. - Нехай ви там, як у ф╕льм╕, не робили тривалого голодування ╕ у в╕рност╕ Батьк╕вщин╕ ви там сво╓ю кров'ю не розписувалися, але тринадцять м╕сяц╕в просид╕ти в тюрм╕ - це щось значить! ...- В як╕й тюрм╕ ?! Нас було сорок дев'ять чолов╕к команди. Тайванц╕ нас розд╕лили на дв╕ групи, та й то з т╕╓╖ причини, що в маленькому м╕стечку, куди нас доставили, не було такого великого готелю, щоб розм╕стити ст╕льки народу. Другу групу в╕двезли в ╕нше м╕сто, там вони теж жили в готел╕. Тайванськ╕ власт╕ нас безкоштовно годували, куриво давали, в к╕но ╕нод╕ водили. А так, ми ц╕лими днями бродили по цьому маленькому м╕стечку, не знаючи до пуття, чим ск╕нчиться вся ця колотнеча. Тайванц╕ - як представники влади, так ╕ прост╕ люди ставилися до нас доброзичливо. Народ, правда, б╕днуватий там живе, тому все було досить скромно. Н╕яких шантаж╕в не було, не було ╕ психолога, а тринадцять м╕сяц╕в ми там пробули т╕льки тому, що Радянський Союз не п╕дтримував н╕яких дипломатичних в╕дносин з Тайванем, ╕ не було н╕яко╖ можливост╕ вести переговори, як нам вибратися додому. Лише через к╕лька м╕сяц╕в нами зайнялося французьке консульство, ╕ т╕льки завдяки його посередництву почалися переговори з Москвою. Москва тим часом використовувала наше перебування на Тайван╕ для нагн╕тання ант╕тайванськой ╕стер╕╖ всередин╕ Союзу, абсолютно не п╕клуючись про наше повернення. Погостювали тринадцять м╕сяц╕в ╕ група з ╕ншого м╕ста була в╕дправлена в Москву, а нас в╕дправили в Штати, напевно тайванцям було накладно нас утримувати. Можливо, французи вели переговори т╕льки про першу групу. Опинившись в нью-йорському аеропорту, ми були стривожен╕, що нас н╕хто не зустр╕в з радянсько╖ м╕с╕╖. К╕лька людей вир╕шили залишитися в Америц╕, побоюючись репрес╕й на Батьк╕вщин╕, як це ╕ було насправд╕. Вт╕м, ╕ к╕нц╕вка ф╕льму наст╕льки ж брехлива, як ╕ весь ф╕льм. Коли я прибув в 1961 до Союзу, мене заарештували, знявши з по╖зда в дек╕лькох к╕лометрах в╕д будинку. Прямо з Одеси, куди я ╖хав, мене доставили до Бутирсько╖ в'язниц╕. В Бутирц╕ мен╕ один наглядач сказав, що трохи б╕льше року тому тут сид╕ли деяк╕ члени команди з комскладу нашого танкера.

- Значить зам╕сть кв╕т╕в, як у ф╕льм╕, ╖х зустр╕ла зона? Я теж чув на етапах в╕д людей, хто був в потьменських таборах в к╕нц╕ 60-их рок╕в, що вони зустр╕чали там член╕в команди танкера "Туапсе", як╕ добивали там сво╖ десятир╕чн╕ сроки, - додав я.

Михайло Васильович промовчав. М╕ша стояв осторонь ╕ розмовляв про щось з ╕ншим хворим. Утрьох в битком набитому двор╕ не було н╕яко╖ можливост╕ пересуватися. Я ходив з ╤ваньковим, ╕ мен╕ нав╕ть було важко уявити, що ось цей невисокий, зовс╕м непоказний худенький чолов╕к рок╕в п'ятдесяти, прожив ш╕сть рок╕в в Америц╕. Мен╕ було дуже ц╕каво знати все про цю кра╖ну, ╕ ╤ваньков спок╕йно, без будь-яких емоц╕й розпов╕дав мен╕, як в╕н там жив. По його тону в╕дчувалося, що в╕н дуже сильно шкодував, що повернувся додому.

- Спочатку я жив в Нью-Йорку. Знайшов роботу в ресторан╕ - мити посуд.

Немов вгадавши мо╓ запитання про цю важку низькооплачувану роботу, в╕н додав:

- Мен╕ ще два м╕сяц╕ довелося вчитися як управляти посудомийними машинами. Ресторан був дуже популярним. За цю роботу мен╕ платили в╕с╕мдесят долар╕в на тиждень. Цих грошей мен╕ ц╕лком вистачало, щоб зн╕мати квартиру ╕ скромно жити. Я там пропрацював чотири роки, поки не перебрався до Вашингтону, де знайшов роботу за фахом. Купив свою першу машину, правда стару, за чотириста долар╕в, величезну в триста к╕нських сил.

Я в╕дразу уявив соб╕ його за кермом шикарно╖ блискучо╖ машини, що про╖жджала повз Кап╕тол╕й, як буц╕м-то в к╕но.

- Дружина моя в Союз╕ з двома синами залишилася, ╖х в Америку не випускали. Я н╕коли нав╕ть ╕ не мр╕яв жити в Америц╕, мен╕ ╕ вдома в Одес╕ було дуже добре. Нерви у мене не витримали, довелося нав╕ть в Америц╕ в л╕карн╕ п╕дл╕куватися. Важко тепер сказати, що мене привело там в радянське посольство, т╕льки ось така розмова тод╕ вийшла: "Давно вам, Михайле Васильовичу, пора повертатися на Батьк╕вщину, - з╕ сп╕вчуттям ╕ розум╕нням говорив мен╕ представник посольства. - Досить вам на кап╕тал╕ст╕в працювати! У нас в кра╖н╕ велик╕ зм╕ни в╕дбулися. Викрили культ Стал╕на, д╕тям в школах безкоштовно молоко дають.

А вам особисто н╕чого боятися, ви ж тут н╕чого проти Радянського Союзу не зробили, так що проти вас не може бути н╕яких репрес╕й. Якщо побажа╓те, то знову можете ходити в плавання. Повертайтеся, Батьк╕вщина вас чека╓ ". Я в╕дчував, що станеться в Союз╕ щось недобре.Вс╕ грош╕, як╕ я заробив в Штатах, постарався витратити. По-всякому думав, але не м╕г уявити, що саме так все обернеться. Тут мене засудили до вищо╖ м╕ри покарання за зраду Батьк╕вщин╕! У чому моя зрада? За кордоном я виявився не з власно╖ вол╕, н╕ разу поганого слова не сказав про Радянський Союз, правда мене н╕хто ╕ не питав. Я думав, ну дадуть рок╕в п'ять, а тут ось як. Вища м╕ра - розстр╕л!Вир╕шив я п╕д дурня "гнати". Суд визнав мене дурнем до л╕кування, а пот╕м до ст╕нки поставити. До 1968 року я був в Чернях╕вськ╕й спецл╕карн╕.

Я уявив соб╕, що значить бути до л╕кування. Кожн╕ ш╕сть м╕сяц╕в влаштову╓ться професорська ком╕с╕я-визнають вил╕куваних, значить ╖дь на суд ╕ отримуй св╕й вирок або "коси" п╕д дурня в л╕карн╕ ╕ отримуй жменями нейролептики, уколи. П╕сля дек╕лькох рок╕в проведених м╕ж молотом ╕ ковадлом, Михайлу Васильовичу суд скасував смертний вирок ╕ залишив його на примусове л╕кування в л╕карн╕ спец╕ального типу. Не потр╕бно було б╕льше симулювати п╕д дурня, ╕ жити в Чернях╕вськ╕й л╕карн╕ стало легше. Але його чекала попереду страшна доля. У 1968 роц╕ в╕дкрилася Дн╕пропетровська СПБ, куди в╕н ╕ прибув з Чернях╕вська. У 1973 на професорськ╕й ком╕с╕╖ ╤ванькова виписали ╕ в╕н чекав результату районного суду, точн╕ше дозволу КДБ зм╕нити режим ╕ ви╖хати додому в л╕карню загального типу. Вс╕ ц╕ роки його чекала дружина ╕ д╕ти. Через чотири м╕сяц╕ л╕кар пов╕домив, що суд вир╕шив продовжити його л╕кування в спецл╕карн╕.

Час прогулянки зак╕нчився. Я розпрощався з ╤ваньковим.


## Глава 62

Документи про танкерТуапсе.

Живучи в Америц╕ трет╕й десяток рок╕в, я часто згадую про Михайла ╤ванькова ╕ весь час намагаюся зрозум╕ти причину його повернення ╕ ╕нших моряк╕в до Радянського Союзу. Борис Сопельн╕ков у "Веч╕рн╕й Москв╕" ╕ р╕зн╕ автори писали, що "Н. ╤. Ваганов, В. А. Лукашков, В. М. Рябенко, А. Н. Шир╕н, М. ╤. Шишин, В. Татарник╕в, М. ╤ваньков-Н╕колов, В. ╢ременко ╕ В. Соловьйов в жовтн╕ 1955 року ви╖хали в США, де до них приставили "оп╕кун╕в" з орган╕зац╕╖ "World Church Service" ".

Чому "World Church Service" називають "оп╕кунами", маючи на уваз╕ агент╕в з ФБР? Дв╕ч╕ мен╕ довелося з╕ткнутися з ц╕╓ю "та╓мничою" орган╕зац╕╓ю. Перший раз в 1988 роц╕, коли за мо╖м викликом в Америку при╖хала моя мама ╕ "World Church Service", була маминим спонсором, допомагала ╖й оформляти ╕ отримувати документи, грошову допомогу, вивчати англ╕йську мову. Другий раз в 1989 роц╕ в Америку перебрався м╕й батько ╕ його спонсором теж була "World Church Service". Т╕льки в одному Нью-Йорку набереться з десяток орган╕зац╕й-спонсор╕в, як╕ допомагають новоприбулим ем╕грантам. У мене був спонсор IRC (International Rescue Committee). Вони допомагали мен╕ почати жити в нов╕й кра╖н╕, вир╕шуючи вс╕ мо╖ запитання перш╕ п╕вроку.

В Америц╕, отримуючи допомогу в╕д цих орган╕зац╕й, н╕ мен╕, н╕ мо╖м р╕дним ╕ друзям не доводилося стикатися з╕ спецслужбами. Видавати бажане за д╕йсне, схоже, було притаманне радянським писакам. Якщо риба - в вод╕, птах - в неб╕, то неповерненець повинен бути оточений спецслужбами.

Допомогу отримував ╕ М. ╤ваньков. Ш╕сть рок╕в в╕н прожив в ц╕й по-справжньому в╕льн╕й кра╖н╕, ╕ я не переставав ставити соб╕ питання: що цю житт╓рад╕сну людину привело до депрес╕╖ ╕ бажання повернутися? Може, розлука з с╕м'╓ю? Ради це прекрасно розум╕ли ╕ не випускали дружину з д╕тьми в Америку. См╕шно читати, коли про М. ╤ванькова пишуть, що в╕н був наст╕льки хворим, що американц╕ п╕дкинули його в радянське посольство. В Америц╕ такого просто не могло статися; жодна орган╕зац╕я не взяла б на себе таку в╕дпов╕дальн╕сть - вир╕шувати долю людини, а якби под╕бне сталося, то преса ╕ захисники громадянських прав ╕ свобод п╕дняли б такий шум, що ╕ в Конгрес╕ почалися б слухання з метою роз╕братися, як таке могло статися ╕ хто винен у видач╕ людини на розтерзання за "зал╕зну зав╕су".

Моряк╕в ,як╕ використовали Америку, як транзит, по дороз╕ додому можна зрозум╕ти, вони погано знали свою Батьк╕вщину ╕ нав╕ть не могли уявити соб╕, як низько ц╕ну╓ться там людське життя. Страшна доля чекала ╖х вс╕х там!

У 2004 роц╕ я прочитав статтю Бориса Сопельняка "Заручник танкера" Туапсе "" про траг╕чну долю Миколи Ваганкова, учасника тих далеких под╕й. Наводжу ╖╖ в скороченн╕:

[picture]

Автор: Борис Сопельняк

"Флот Китайсько╖ республ╕ки намагався встановити морську блокаду КНР починаючи з 1949 року. У 1949-1953 роках було затримано к╕лька десятк╕в суден. Незадовго до захоплення "Туапсе", в жовтн╕ 1953 тайванським флотом був захоплений польський танкер "Praca", а в 1954 - польське вантажне судно "Prezydent Gottwald".

- А що, власне, сталося? Чому чанкайшисти затримали радянський танкер?

- Справа в тому, що в цей час була оголошена морська блокада комун╕стичного Китаю, ╕ чанкайшисти оглядали вс╕ п╕дозр╕л╕ судна. Скаж╕мо, незадовго до нас вони затримали два польських суховантажники, але досить швидко в╕дпустили. А тут п╕д╕йшли ми з вантажем осв╕тлювального гасу, але чанкайшисти були впевнен╕, що ми веземо гас не осв╕тлювальний, а ав╕ац╕йний - про це я д╕знався набагато п╕зн╕ше. Все минуло, але я так ╕ не знаю, який гас ми везли насправд╕ ... Захопили наш танкер на св╕танку. Н╕яко╖ стр╕лянини не було. Я, наприклад, спав ╕ н╕чого не чув. А коли вранц╕ вийшов на палубу, там вже були озбро╓н╕ китайц╕. Пот╕м нас загнали в червоний куточок, а до штурвала встав кита╓ць.

- Вас били, катували, ображали, принижували?

- Н╕чого цього не було. Правда, коли ми оголосили голодування ╕ с╕ли на палуб╕, зчепившись руками, китайц╕ застосували силу ╕ на берег буквально виштовхали.

- ╤ що пот╕м?

- Пот╕м нас розд╕лили на три групи ╕ поселили в р╕зних м╕сцях. Сп╕лкуватися з ╕ншими групами не могли. Жили ц╕лком пристойно, нас годували, по╖ли ╕ нав╕ть давали грош╕ на кишеньков╕ витрати. Н╕ залишатися на Тайван╕, н╕ перебиратися в США н╕ у кого з нас ╕ думки не було. Але як втекти з оточеного водою острова? На Тайван╕ не було н╕ нашого посольства, н╕ торгпредства. Т╕й груп╕, яку очолював кап╕тан, пощастило: вони змогли встановити зв'язок з французьким консульством. Французи п╕дняли шум, поставили на вуха пресу, протестували в ООН ╕ домоглися згоди чанкайшист╕в в╕дпустити додому групу з 29 ос╕б.

- ╤ ви про це не знали?

- Знали. Але ми були ╕зольован╕ ╕ н╕чого не могли зробити. ╤ тод╕ ми вир╕шили чанкайшист╕в перехитрити. П╕дписали листа з проханням про пол╕тичний притулок в США. В голов╕ у нас було т╕льки одне: д╕статися до кра╖ни, де ╓ радянське посольство, ╕ вже там звернутися до наших з проханням про допомогу.

- А контакти з ЦРУ?

- Та яке там ЦРУ! На який ляд ╖м я, простий с╕льський хлопець? Що я ╖м м╕г пов╕домити? Ск╕льки отриму╓ кап╕тан ╕ ск╕льки моторист? "

Микола Ваганов був одним з тих, хто повернувся на Батьк╕вщину не в╕дразу, а через два роки. А через с╕м рок╕в, 20 листопада 1963 року його заарештували. П╕вроку тримали в одиночц╕, мало не кожен день тягали на допити ╕, нарешт╕, 31 березня 1964 р. два сл╕дчих ╕ начальник Управл╕ння КДБ Горьк╕всько╖ област╕ п╕дписали обвинувальний висновок. Ось що там говориться:

"Ваганов, будучи бухгалтером радянського танкера" Туапсе "... в пер╕од знаходження на остров╕ Тайвань ╕ в США зрадив Батьк╕вщин╕ ╕ до повернення в СРСР у кв╕тн╕ 1956 року займався активною ворожою д╕яльн╕стю проти Радянського Союзу.

П╕ддавшись антирадянськ╕й обробц╕, що проводилася групою чанкайшистських розв╕дник╕в на чол╕ з генералом Пу Дао-М╕ном ╕ ем╕грантом Соколовим, що називав себе представником США, Ваганов в╕дмовився в╕д повернення до Радянського Союзу ╕ написав на ╕м'я Чан Кайши заяву з проханням надати йому пол╕тичний притулок на Тайван╕ з подальшим ви╖здом на пост╕йне проживання в США ... "

Отже, на двор╕ - середина 1960-х, викрито культ особи Стал╕на, йде масова реаб╕л╕тац╕я жертв пол╕тичних репрес╕й, в мистецтв╕ ╕ л╕тератур╕ буйствують "ш╕стдесятники", в╕ддан╕ анафем╕ костоломи з Луб'янки, а в цей час в одиночц╕ нудиться молодий моряк, який п╕сля двор╕чних понев╕рянь добров╕льно повернувся на Батьк╕вщину, але якого звинувачують в тому, що в╕н ц╕й Батьк╕вщин╕ зрадив ╕ проводив антикомун╕стичну д╕яльн╕сть.

Докази антирадянсько╖ д╕яльност╕ знайшлися: це вир╕зки з газет ╕ журнал╕в, роздрук╕вки виступ╕в по рад╕о ╕ т.п. Ось, скаж╕мо, як Ваганов "зводив наклепи на радянську пресу". 15 вересня 1955 року в "Правд╕" був надрукований лист член╕в ек╕пажу "Туапсе", як╕ разом з кап╕таном повернулися до Радянського Союзу. Микол╕ ╕ ╕ншим морякам, як╕ перебували в США, показали цей номер "Правди", ╕ вони страшно обурилися надрукован╕й там брехн╕.

"Ми прекрасно розум╕╓мо, в якому становищ╕ перебувають наш╕ товариш╕, як╕ повернулися в Радянський Союз, - сказав у прямому еф╕р╕" Голосу Америки "Микола Ваганов, - тому вони говорили ту правду, яку в╕д них чекали. Вони пишуть, що п╕д час затримання судна китайц╕ нас били, катували ╕ нав╕ть погрожували закидати гранатами. Н╕чого цього не було. Насправд╕ нас попросили пройти в червоний куточок, де за паспортами перев╕рили наш╕ особистост╕. А на Тайван╕ в жодний концтаб╕р нас не заганяли. Ми жили спершу в готел╕, а пот╕м - за м╕стом на дач╕. ╤ голодом нас н╕хто не морив, ╕ насильно залишатися на Тайван╕ не змушував, ╕ в╕дмовлятися в╕д повернення на Батьк╕вщину не змушував. Ми сам╕ вибрали свободу, але це не означа╓, що забули Батьк╕вщину. Додому ми повернемося, але повернемося тод╕, коли там буде повна свобода ╕ демократ╕я ... "

З позиц╕й сьогодн╕шнього дня н╕чого крим╕нального в заяв╕ Ваганова нема╓, але тод╕, в середин╕ 50-х, це було справжн╕с╕нькою антирадянщиною. Дивно, що Ваганова не заарештували в╕дразу п╕сля повернення. Але в 1963 роц╕ "помилку" виправили ╕ вл╕пили морячку-бухгалтеру 10 рок╕в колон╕╖ суворого режиму.

Коли говорять, що шляхи Господн╕ неспов╕дим╕, це, звичайно, в╕рно, але ще б╕льше неспов╕дим╕ шляхи КПРС ╕ КДБ. Суд╕ть сам╕. Разом з Миколою Вагановим з США повернулися Михайло Шишин, В╕ктор Рябенко, Олександр Шир╕н ╕ Валентин Лукашов. Так ось ╖х чомусь не ч╕пали, хоча "зм╕нювали Батьк╕вщин╕ ╕ обмовляли на радянську д╕йсн╕сть" вони разом. А повернувшихся в 1957-му через Бразил╕ю ╕ Уругвай Леон╕да Анф╕лова, Володимира Бенковича, Павла Гвоздика ╕ Миколу З╕брова схопили ╕ в╕ддали на розтерзання В╕йськов╕й колег╕╖ Верховного суду СРСР. Судд╕ були сол╕дн╕ ... ╕ терм╕ни давали теж сол╕дн╕: Анф╕лову ╕ Бенковичу дали по п'ятнадцять рок╕в, а Гвоздику ╕ З╕брову - по дванадцять.

[picture]

Мордовськ╕ табори. У колектив╕ столярного цеху працювало багато естонських ╕ укра╖нських нац╕онал╕ст╕в У задньому ряду трет╕й зл╕ва Павло Гвоздик. Дали 12 лет. Следователь Кулешов пообещал Гвоздику:-Выясняются подробности, и мы тебя шлепнем!

А у березн╕ 1959 року з╕бралася Судова колег╕я Одеського обласного суду, щоб розглянути крим╕нальн╕ справи тих, хто на Батьк╕вщину так ╕ не повернувся - В╕ктора Татарникова, Михайла ╤ванькова-Н╕колова, Венедикта ╢ременко ╕ В╕ктора Соловьйова. Оск╕льки вони залишилися в США, судили ╖х заочно. Одеськ╕ судд╕ п╕дняли з полиц╕ прийнятий з ╕н╕ц╕ативи Стал╕на в 1950 роц╕ Указ "Про застосування смертно╖ кари до зрадник╕в Батьк╕вщини, шпигун╕в, п╕дривник╕в-д╕версант╕в" ╕ засудили моряк╕в-невозвращенц╕в ... до розстр╕лу!

Пройде тридцять чотири роки з дня захоплення танкера "Туапсе". Чи вийдуть на свободу з радянських табор╕в члени команди ╕ буде виписаний ╕з спецл╕карн╕ в 1978 роц╕ М. В. ╤ваньков. Батьк╕вщина, яка так гн╕вно засуджувала уряд Тайваню через арешт член╕в команди, досить швидко забуде про сво╖х моряк╕в. Сабл╕н, Писанов, Книга, Лопатюк будуть заживо похован╕ ╕ викинут╕ з пам'ят╕ як в╕дпрацьований, непотр╕бний пропагандистський матер╕ал.

Автор статт╕ "Фатальний рейс танкера"ТУАПСЕ "" Турченко Серг╕й в журнал╕ "Життя" - N053, 22 березня 2001 р. опису╓ що сталося з моряками,як╕ жили на Тайван╕:

"Т╕льки абсолютно випадково в 1988 роц╕ новий зав╕дуючий консульським в╕дд╕лом посольства СРСР в С╕нгапур╕ Олександр ╤ванович Ткаченко, приймаючи справи в одному з сейф╕в виявив список радянських моряк╕в, що нудяться на Тайван╕. В╕н звернувся до Рему Чандре На╖ру, заступника консульського в╕дд╕лу МЗС С╕нгапуру, з проханням навести про них дов╕дки ╕ з'ясувати позиц╕ю тайваньсько╖ влади. Незабаром На╖р подзвонив ╕ пов╕домив, що тайванц╕ готов╕ передати трьох колишн╕х радянських моряк╕в в СРСР через С╕нгапур, а четвертий - Всеволод Лопатюк - в╕дмовився в╕д повернення на Батьк╕вщину. Перел╕т до Москви ╕ готель в С╕нгапур╕ будуть оплачен╕ тайванською владою, ╕ 15 серпня 1988 року с╕нгапурц╕ зможуть зустр╕ти радянських моряк╕в в зал╕ почесних гостей аеропорту Чанг╕. Володимиру Сабл╕ну в 1954 роц╕ було 21 р╕к. Мам╕ в подарунок на Тайван╕ купив в╕др╕з. З готелю подзвонив ╕ д╕знався, що батьк╕в вже нема╓ в живих. У Сабл╕на в Коломи╖ знайшлася сестра Тамара Микола╖вна, в Харков╕ виявився молодший брат ╢вген Миколайович, а в Черняховську - старший брат Юр╕й Миколайович. Почувши про це, Володимир Миколайович щасливо засм╕явся - може бути, вперше по-справжньому за тридцять чотири роки.

Чому ж не захот╕в разом з Сабл╕ним, П╕сановим, Книгою, повернутися Лопатюк? Ц╕лком ймов╕рно, в╕н знав ╕ пам'ятав, як зустр╕ли на Батьк╕вщин╕ Бенков╕ча, Гвоздьова, З╕брова ╕ ╕нших. П╕сля повернення вони були засуджен╕ до 15 рок╕в позбавлення вол╕. В╕дсид╕ли по в╕с╕м рок╕в, а пот╕м були зв╕льнен╕ в зв'язку з в╕дсутн╕стю складу злочину.

Тро╓ з танкера "Туапсе" залишилися в Америц╕ ╕ не повернулися: В. ╢ременко. В. Соловьйов, В. Татарник╕в. "(Прим. Газета" Труд ", N53, 22 березня 2001 р.)

Я з ц╕кав╕стю знайомився з╕ спогадами член╕в ек╕пажу ╕ хот╕в зрозум╕ти, чому так╕ р╕зн╕ факти приводили вони п╕д час ╕нтерв'ю. Можливо, з перших хвилин не зовс╕м розум╕ючи, що в╕дбува╓ться, не бажаючи п╕дкоритися вимогам пол╕ц╕╖ чужо╖ кра╖ни, проявивши см╕лив╕сть у висловлюваннях, юнацьку зухвал╕сть, вони створили ситуац╕ю, в як╕й опинилися, потрапивши на Тайван╕ в тюрму.

Серг╕й Турченко в статт╕ "Фатальний рейс танкера" Туапсе "" продовжу╓:

"У тайваньських кат╕внях загинули, не витримавши тортур, Ж. М. Димов, О. В. Ковальов, М. М. Калмазан. Згинули десь завербован╕ в американську арм╕ю В. П. ╢ременко ╕ В. С. Татарник╕в. Втрачен╕ сл╕ди в Нью-Йорку В. Д. Соловьйова. М. В. ╤ваньков-Н╕колов збожевол╕в в Вашингтон╕ ╕ був переданий в 1969 роц╕ представникам радянського посольства. (Про М. В. ╤ванькова-Н╕колова нев╕рна ╕нформац╕я. В╕н прибув до радянського посольства в здоровому глузд╕ ╕ повернувся в СРСР в 1961 роц╕. - О.Ш.) Група у склад╕ В. ╤. Книги, В. В. Лопатюка, В . А. Сабл╕на майже 35 рок╕в провела в полон╕ на Тайван╕. С╕м рок╕в у в'язниц╕, а пот╕м на поселенн╕ в передм╕ст╕ Тайбея. У 1988 роц╕ завдяки радянському консулу в С╕нгапур╕ Олександру ╤вановичу Ткаченко вони були зв╕льнен╕ ╕ доставлен╕ в Москву. Мен╕ довелося зустр╕чати ╖х в Шереметь╓во, де я (Турчин) ╕ записав розпов╕дь Володимира Сабл╕на про понев╕ряння ц╕╓╖ групи:

- П╕сля того як ми в╕дмовилися в╕д написаних ран╕ше заяв з проханням в╕дправити на проживання в Америку, на нас в╕дразу ж над╕ли наручники, посадили в машину, привезли в центральну пол╕ц╕ю в Тайбе╖. Сидимо з тиждень. При╖жджають чолов╕к двадцять в╕йськових, виводять спочатку мене до в╕дкритих камер з металевими гратами. Там сид╕ли затриман╕ спекулянти, др╕бн╕ злодюжки. ╤ ось б╕ля цих камер почали бити, поки не впав.

Пот╕м вивели Книгу, Писанова, ╖х теж били поки пол╕цейськ╕ не заборонили. Тод╕ нас в╕двели в нашу камеру, ╕ там побиття тривало. Пот╕м через кожн╕ три-чотири дн╕ все це повторювалося до середини кв╕тня. Били свинцевими рукавицями.

Пот╕м в╕дбувся суд - без нас, звичайно. 9 травня вноч╕ нам зачитали вирок: за те, що ви обдурили нашого президента (то бажа╓те, то не бажа╓те на свободу) - десять рок╕в в'язниц╕.


"Уряду В╕льного Китаю Пану Ген╕рал╕с╕мусу Чан Кай Ш╕

В╕д моториста танкера "Туапсе" Книга Валентина ╤вановича

Прохання

Шановний Пане Президенте Ген╕рал╕с╕мус Чан Кай Ш╕ ╕ Уряд В╕льного Китаю.

Дозвольте мен╕ в╕д усього чистого серця дуже подякувати Вам за Вашу увагу ╕ турботу про мене в╕д яко╖ мен╕ на душ╕ ╕ серц╕ було спасиб╕ Вам дуже добре ... "(Пунктуац╕я ╕ мова збережен╕. - В.К.)

- С╕м рок╕в просид╕ли. Нарешт╕ нам оголосили, що президент Тайваню нас помилував,але що робити з нами, н╕хто не зна╓. Адже з Радянським Союзом дипломатичних в╕дносин нема╓. До прояснення ситуац╕╖ поселили нас в особняку на берез╕ моря. Приставили охорону. Стали видавати по 200 долар╕в на м╕сяць. Дозволили ходити в магазини, кафе, правда, т╕льки з охоронцем. Так ╕ жили майже тридцять рок╕в, поки про нас не згадали на батьк╕вщин╕ ". (Прим. Газета "Труд", N53, 22 березня 2001 р.)


Ц╕ ж под╕╖ опису╓ Володимир Казанський, автор статт╕ "Г╕ркота на губах".

- Спочатку нас, розд╕лили на групи ╕ кинули в концтабори. Що т╕льки не робили з нами: били, не давали ╖ж╕, влаштовували провокац╕╖, намагалися п╕дкупити. Тримали в окремих камерах, де весь час гор╕ла потужна електролампа.Охоронцям н╕чого не коштувало в будь-який час ув╕рватися в камеру ╕ побити виснажених моряк╕в. Вимагали в╕д нас одного - п╕дписати заяву про згоду по╖хати в Америку або ╕ншу кра╖ну. Але ми були так вихован╕, що вважали: краще смерть, н╕ж зрада Батьк╕вщин╕! Мабуть, не вс╕ з нин╕шнього покол╕ння мають нашу переконан╕сть ╕ ст╕йк╕сть. Часом здавалося, що Батьк╕вщина забула про нас. Т╕льки представники М╕жнародного Червоного Хреста ╕нод╕ в╕дв╕дували, передавали пакети з ╖жею ╕ одягом, а десь в 60-х роках ми отримали маленький рад╕оприймач, завжди налаштований на Москву. Тепер ми могли знати, що в╕дбува╓ться в наш╕й кра╖н╕. Але ми жодного разу не почули н╕ слова про рос╕йських моряк╕в, що залишилися в аз╕атському полон╕, хоча минуло 10, пот╕м 20, пот╕м вже 30 рок╕в ... ╤ т╕льки з приходом до влади Горбачова, з початком перебудови про нас згадали. Через 34 роки ╕ два м╕сяц╕!

- Невже до цього н╕хто з нашого уряду не ц╕кавився, де ви? - запитав я.

- Кажуть, на запит нашого М╕н╕стерства морфлота Тайвань в╕дпов╕дав: "Ми не зна╓мо, де знаходяться ваш╕ моряки". Сам╕ ми через французьке консульство зум╕ли передати сво╖ заяви, як╕ дивом д╕йшли до радянського посольства ...

До останнього дня нам не в╕рилося в зв╕льнення. Нав╕ть коли привезли в Ав╕апорт ╕ посадили в л╕так, ми ще думали, що це якась нова провокац╕я. Як компенсац╕ю уряд Тайваню (у них на той час теж сталася "перебудова") виплатив кожному з нас по 20 тисяч долар╕в. Коку Лопатюку кра╖на (Рос╕я) принесла $ 20.00 (двадцять!) долар╕в компенсац╕╖ за вс╕ ц╕ роки.

Але т╕льки тро╓ з семи витримали весь цей жах, один збожевол╕в, ╕нший наклав на себе руки, дво╓ померли у в'язниц╕.

Може бути, хтось пам'ята╓ улюблений багатьма пригодницький ф╕льм "Надзвичайна под╕я", в якому знявся у головн╕й рол╕ В'ячеслав Тихонов. Згадали? Це про них, моряк╕в танкера "Туапсе". Правда, у ф╕льм╕ ╕ натяку нема╓ на продовження ╕стор╕╖, яка в 50-х роках зовс╕м не зак╕нчилася. ╤стор╕я страждань ╕ над╕й, мужност╕ ╕ любов╕ до Батьк╕вщини, пронесених нашими моряками кр╕зь роки.

23.04.2003

З╕ статт╕: "Довгий шлях з Тайвансько╖ ями"

Хтось ╕з "туапсинц╕в" в╕др╕кався ╕ ╖хав в Америку. Одн╕ ос╕дали там, ╕нш╕ рвалися додому, поверталися ╕ потрапляли за колючий др╕т вже на Батьк╕вщин╕. Хтось загинув на Тайван╕,хтось жив в безстроковому полон╕, а на Батьк╕вщин╕ повним ходом йшли зйомки ф╕льму "Надзвичайна под╕я" про подвиг ек╕пажу танкера. В'ячеслав Тихонов ще не з╕грав Шт╕рл╕ца, вже з╕грав Лопатина, (нав╕ть заради людсько╖ ц╕кавост╕ не поц╕кавився долею реального героя).

Дружина Елеонора Лопатюк вимикала телев╕зор, коли на екран╕ йшов цей ф╕льм. ╥╖ чолов╕к був забутий кра╖ною, в╕н був в справжньому полон╕ ... 39 рок╕в!

У 1993 роц╕ ╖й подзвонили китайц╕ ╕ сказали:

- Ваш чолов╕к живий. Ми веземо його додому. Ви приймете його такого?

Р╕дний порт з'явився на горизонт╕, ╕ в╕н його не вп╕знав. Колишн╕ тюремники, що повертали бранця на Батьк╕вщину, спустили трап. Йому, корабельному коку Лопатюку кра╖на принесла $ 20.00 (двадцять!) долар╕в компенсац╕╖ за вс╕ ц╕ роки.

[picture]

Елеонора ╕ Всеволод Лопатюк, 1993р. Елеонора ╕ Всеволод Лопатюк, 1954


(Прим. П. ╤ванушкин. Довгий шлях з Тайвансько╖ ями. Дружина чекала його з полону 39 рок╕в. - "Аргументи ╕ Факти": http://www.peoples.ru/state/citizen/vsevolod_lopatuyk/

Мен╕ дуже шкода, що М. В. ╤ванькову ╕ ╕ншим членам ек╕пажу випав шанс стати в╕льними людьми, але вони вибрали повернення до життя в ст╕йл╕ комун╕стичного режиму ╕ повернулися на Батьк╕вщину. Основоположники ╕ буд╕вельники нового соц╕ал╕стичного сусп╕льства Лен╕н, Троцький, Стал╕н ╕ ще багато б╕льшовик╕в не страждали в╕д поняття "туга за Батьк╕вщиною", ц╕ майбутн╕ тирани розум╕ли, що для створення ╖х утоп╕чного товариства ╖м будуть потр╕бн╕ спец╕альн╕ люди, як╕ не здатн╕ мислити в╕льно в розрив╕ з ╖х комун╕стичною ╕деолог╕╓ю. Для створення под╕бно╖ "породи" над людьми проводили насильницьку ╕деолог╕чну обробку. Ця "людина-мутант" була отримана ╕ назвали ╖╖ "радянська людина", в╕рна ╕ в╕ддана комун╕стичному режиму, а якщо йшов брак в ╕деолог╕чн╕й обробц╕, нав╕ть з др╕бним дефектом, то в╕н повинен був бути знищений. Для цього ╕ був створений ГУЛАГ ╕ використовувалися псих╕атричн╕ л╕карн╕. Людина-мутант - продукт псих╕чно хворого сусп╕льства, ╕ ╖й дуже важко адекватно сприймати навколишн╕й св╕т.

Т╕льки три моряка: В. П. ╢ременко, В. С. Татарник╕в ╕ В. Д. Соловьйов змогли зробити св╕й виб╕р. Ц╕ тро╓, безсумн╕вно були дефектом радянсько╖ ╕деолог╕чно╖ машини, ╕ ╖х за це на Батьк╕вщин╕ засудили заочно ... до смертно╖ кари.


## Глава 63

╤нсул╕н

П╕сля зв╕льнення Леон╕да Плюща ╕ пост╕йних звинувачень Заходом Радянського Союзу в порушенн╕ прав людини ╕ використанн╕ псих╕атричних л╕карень в пол╕тичних ц╕лях Кремлю довелося, хоча б зовн╕, п╕дправити фасад сво╓╖ карально╖ системи.

Режим в л╕карн╕ пом'якшав. Хворим заборонили пригощати сан╕тар╕в продуктами п╕д загрозою покарання уколами с╕рки. Тепер у хворих з'явився виб╕р: зробити сво╖м ворогом сан╕тара за в╕дмову дати йому банку консерв╕в або отримати пару кубик╕в с╕рки в с╕дницю. Сан╕тари стали менше даремно бити хворих, били з оглядкою ╕ то тих, хто надто суперечив або був сильно гнаним хворобою. Нав╕ть Каткова, заступник начальника по медчастин╕, стала стриман╕шою ╕, наск╕льки це було можливо для ╖╖ жорсткого характеру, нав╕ть попереджувальною. Вона згадала ╕ про Ваську Кашмелюка, який ╖╖ восени "к╕нською мордою" нишком назвав, зробивши йому через ш╕сть м╕сяц╕в (!) амн╕ст╕ю, скасувавши уколи сульфазину.

- А чого ти такий скутий? - запитав я Кашмелюка, схожого на скелет, обтягнутий жовто-синьою шк╕рою, ╕ голосом поламано╖ ляльки.

- Т╕льки с╕рку скасували, а таблетки вс╕ залишили, - ледь чутно витягав в╕н слова. - П╕драхуй, в╕с╕мнадцять таблеток вранц╕ дають, двадцять в╕с╕м - в об╕д ╕ двадцять чотири - увечер╕. С╕мдесят таблеток на день! .. як тут не будеш загальмованим.

[picture]

Шокова терап╕я ╕нсул╕ном.

"Як це працю╓? Людин╕, прив'язан╕й р╕мнями до л╕жка, вводять ретельно розраховану дозу ╕нсул╕ну. П╕сля цього в╕дбува╓ться впад╕ння в кому, можливо збудження, судоми, сильне потовид╕лення. Кома ╓ керованою, тобто р╕вень глюкози в кров╕ весь час контролю╓ться. Комусь припиняють через певний час введенням глюкози. "

Мого брата зараз теж сильно л╕кували. Його перевели в ╕нсул╕нову палату, де вже було десять чолов╕к ╕ призначили тридцять дн╕в шоково╖ терап╕╖ ╕нсул╕ном! Кожен день о восьм╕й годин╕ ранку його прив'язували до л╕жка ╕ вводили внутр╕шньовенно ╕н'╓кц╕ю ╕нсул╕ну. В╕н втрачав св╕дом╕сть, рвався, лаявся або просто кричав, як ╕ вс╕ ╕нш╕ хвор╕ в палат╕. Медсестри ╕ сан╕тари не зводили з нього очей ╕ спостер╕гали. Хворий в цьому шоковому стан╕ м╕г говорити нав╕ть особист╕ образи та погрози на адресу головного л╕каря л╕карн╕ або кого завгодно. За це хворого н╕коли не карали. Курс ╕нсул╕ну починали з двох кубик╕в ╕н'╓кц╕╖, зб╕льшуючи кожен день на один кубик. Пот╕м, протримавши на п╕двищен╕й доз╕ ╖╖ починали знову знижувати, тому курс тривав близько м╕сяця. У Лен╕нградськ╕й СПЛ застосовували ще й електрошокову терап╕ю, коли два електроди приставляли до скрон╕ ╕ пропускали розряд струму.

До дванадцято╖ години дня М╕ша приходив до тями, його зн╕мали з в'язок ╕ в╕дразу давали випити ц╕лу кружку дуже солодкого чаю.

Я був радий бачити брата, в╕н став менше топтатися ╕ на обличч╕ почала з'являтися посм╕шка. Тепер, зустр╕чаючи його на прогулянц╕ я бачив, що М╕ша був б╕льш жвавим, н╕ж ран╕ше, але я не знав, що ця шокотерап╕я знищу╓ ц╕л╕ д╕лянки його мозку. Не знав я, що ╕ в╕д прийому галоперидолу протягом двох рок╕в вага с╕ро╖ речовини головного мозку зменшу╓ться в╕д семи до дванадцяти в╕дсотк╕в, що призводить до сильних псих╕чних розлад╕в. Сама процедура шокотерап╕╖ такого нетерпимого болю, як нейролептики, не давала. За розпорядженням л╕каря М╕ша брав тепер ш╕сть таблеток на день. Якими можуть бути насл╕дки в╕д ╕нсул╕ну в подальшому ми не знали.


## Глава 64

Перех╕д у восьме в╕дд╕лення

Стас Ул╕ма - це м╕й новий приятель. Мо╖ друз╕ пол╕тичн╕ не могли зрозум╕ти, що мене пов'язу╓ з цим хитрим ╕ зухвалим, мавшим дияв╕льський розумом, карним злочинцем. В╕н був маленьким на зр╕ст з великим квадратним т╕лом, з якого, як с╕рники з с╕рниково╖ коробки, стирчали тонк╕ руки ╕ коротк╕ ноги. При цьому в╕н був дуже сильним ╕, як мавпа, спритним. Стас працював з╕ мною на буд╕вництв╕. Його знали вс╕ сан╕тари, наглядач╕ л╕карн╕ ╕ ставилися до нього зовс╕м не строго. В╕н сид╕в багато раз╕в в таборах для крим╕нальник╕в ╕ д╕йшов там до самого останнього режиму - особливо небезпечного. За що в╕н сид╕в зараз, я не знав - чи то за бандитизм, чи то за державн╕ крад╕жки. В╕н не в╕рив н╕кому ╕ нав╕ть, як в╕н мен╕ говорив, самому соб╕. Як доросл╕ можуть передбачити вчинки маленьких д╕тей так ╕ Стас, як рентген, одразу визначав кажу я йому правду або просто хочу скор╕ше зв╕льнитися. На прогулянц╕ в╕н часто проводив час з хворим Бусько, москвичем, таким самим злочинцем, як ╕ в╕н, який пройшов вс╕ режими. Правда, Бусько був менш енерг╕йний ╕ походив на маминого синочка, в╕д якого т╕льки й було чути, як його мат╕нка клопочеться про його перев╕д з Дн╕пра ближче до Москви.

Бусько сид╕в за бандитизм. Я слухав його розпов╕д╕ про те, як в╕н з людей витрясував грош╕, як ненавид╕в сво╖ жертви, бо вони завдавали йому ╕ його банд╕ клопоти, не бажаючи в╕дразу говорити, де лежать грош╕. Сво╖м жертвам в╕н ╕ його люди звичайною пилкою - нож╕вкою в╕дпилювали ноги або руки. Часто дружина ставала св╕дком катувань чолов╕ка або навпаки. Бусько розпов╕дав, що один "козел", так в╕н називав жертву, так довго тримався ╕ не хот╕в в╕ддавати грош╕, що з його заднього м╕сця валив вже дим в╕д вставленого туди паяльника. Його сп╕льник╕в засудили до вищо╖ м╕ри покарання, а Бусько вдалося "скосити" на дурня. Тепер йому дуже не подобалися умови утримання в дн╕пропетровськ╕й л╕карн╕ ╕ в╕н весь час скаржився. Що у Стаса було сп╕льного з цим Бусько я не знав.

Прийшов наказ, щоб наше маленьке друге в╕дд╕лення розформувати. Вс╕ чотири поверхи бокового корпусу були в╕ддан╕ укладеним, яких звозили з табор╕в. Стас радив мен╕ попросити,щоб мене перевели в його в╕дд╕лення, де зав╕дуючою була Нелля ╤ван╕вна Слюсаренко, про не╖ дуже добре в╕дгукувалися хвор╕. Я вир╕шив п╕ти на маленьку хитр╕сть, став просити л╕каря перевести мене на четвертий поверх, де в одному з трьох в╕дд╕лень був м╕й брат. Л╕кар╕ в тих в╕дд╕леннях були поган╕ ╕ потрапляти до них н╕хто не хот╕в.

- Я не переведу тебе, ти не можеш бути разом з братом, - сп╕вчутливо пояснила мен╕ моя л╕кар.

- Ну, тод╕ у восьме, можна?

- У восьме можна.

Я знехотя залишав сво╓ маленьке тепле в╕дд╕лення. Восьме знаходилося на третьому поверс╕ головного корпусу, разом з сьомим ╕ шостим в╕дд╕леннями. Ми п╕днялися на трет╕й поверх, контролер в╕дкрив двер╕ ╕, опинившись в тиш╕ широкого довгого з високими стелями похмурого коридору, ми пройшли повз палати в найдальший к╕нець, де знаходилася ординаторська восьмого . Сан╕тар наказав роздягнутися догола, щоб забрати наш одяг з в╕дм╕ткою другого в╕дд╕лення.

Медсестра розглядала нас як живий товар, поки сестра-господиня принесла кальсони ╕ сорочки. Стас стояв ╕ чекав мене, в╕н знав, що я переведений у восьме, ╕ сказав медсестр╕, що забира╓ мене в свою палату. Н╕яких заперечень н╕ в╕д медсестри, н╕ в╕д сан╕тара не було. Я такого ран╕ше й уявити соб╕ не м╕г, щоб хворий м╕г сам ходити по коридорах, та ще приймати р╕шення.

Палата, в як╕й мен╕ належало тепер жити, була дуже великою. Три величезних в╕кна виходили на сторону сл╕дчого ╕золятора. Три ряди л╕жок, приставлен╕ одна до ╕ншо╖, утворювали два вузьких довгих проходи, в яких, як маятники , взад ╕ вперед ходили люди в б╕лому одяз╕. У Стаса було гарне м╕сце п╕д в╕кном, ╕ поруч в╕н приготував м╕сце для мене. У палат╕ було сорок п'ять л╕жок, але людей було значно б╕льше ╕ вони спали на дерев'яних щитах, вставлених м╕ж л╕жками.

Попереду було два вих╕дних дня, ╕ ╖х потр╕бно було провести у в╕дд╕ленн╕. Стас об╕цяв, що в понед╕лок мене випустять на роботу. Хвор╕ грали, сидячи на л╕жках, в шахи, шашки та дом╕но. Дво╓ хворих, повн╕ ╕д╕оти на вигляд, взялися за руки ╕, як маленьк╕ д╕ти п╕дстрибували б╕ля дверей ╕ танцювали.

- Це Гриша Мельник, - показав Стас на одного з танцюрист╕в, - працював на ╕ранському кордон╕, зв╕дки ╕ вт╕к до ╤рану. Жив пот╕м в Зах╕дн╕й Н╕меччин╕ к╕лька рок╕в, а пот╕м вир╕шив повернутися додому. Перебрався якось в НДР, де ╕ був заарештований. В╕н з 1966 року тут.

- А це Вася Король, - вказав Стас на похмурого чолов╕ка, який лаявся з рад╕одинам╕ком. - У роки в╕йни в╕н воював в Укра╖нськ╕й визвольн╕й арм╕╖. З п'ятдесятих рок╕в сидить. Це в╕н зараз з комун╕стами ла╓ться. Поруч з ним лежить комун╕ст - Симченко. В╕н у себе в укра╖нському сел╕ лист╕вки розкидав, п╕дписан╕ Лен╕нградським п╕дп╕льним ком╕тетом парт╕╖, - проводив для мене Стас ознайомчу екскурс╕ю. -Завтра я тоб╕ на прогулянц╕ покажу ╢рмака Лук'янова.


## Глава 65

Калмик ╢рмак Лук'янов

Прогулянка хворих третього поверху дуже в╕др╕знялася в╕д того, як це було у другому в╕дд╕ленн╕. Людей було дуже багато, ╕ рухатися було неможливо. Сиза хмара тютюнового диму стояла в пов╕тр╕, а п╕д ногами липкий бруд нечистот прилипав до шльопанц╕в. ╢рмак Лук'янов, громадянин Бельг╕╖, самотньо ходив, проштовхуючись у натовп╕. Про цього невисокого зросту старого чолов╕ка з припухлим в╕д л╕к╕в обличчям я д╕знався випадково, коли у сан╕тар╕в в ╖х ст╕нгазет╕ прочитав статтю, де йшлося про хворого, який прихопив з собою в туалет рушник, щоб накласти на себе руки, ╕ за спас╕ння його сан╕таром в╕д спроби самогубства. Сан╕тар отримав за це дострокове зв╕льнення, а цим хворим ╕ був Лук'янов. Хвор╕ на буд╕вництв╕ мен╕ розпов╕дали, що н╕яко╖ спроби самогубства не було.

Лук'янов отримував уколи с╕рки, в╕д яких п╕дн╕ма╓ться висока температура. В╕н п╕шов в туалет з рушником, щоб його намочити ╕ пот╕м прикладати до голови. Сан╕тар побачив рушник ╕ дуже сильно за це побив Лук'янова. У л╕карн╕ хворим заборонялося мати рушник, але нав╕ть те ╓дине, що вис╕ло ,б╕ля бочка з хлоркою, було дуже маленьким для зд╕йснення самогубства. Адм╕н╕страц╕я л╕карн╕ використовувала цей випадок, як то кажуть, роблячи з кислого лимона солодкий лимонад, переквал╕ф╕кував побиття хворого в його порятунoк.

Лук'янов знаходився тут до л╕кування вже багато рок╕в, десь з к╕нця ш╕стдесятих рок╕в, ╕ п╕ддавався сильному ╕нтенсивному л╕куванню весь цей час. В╕н був засуджений до смертно╖ кари за статтею "За зраду Батьк╕вщин╕" ╕ через кожн╕ ш╕сть м╕сяц╕в за р╕шенням професорсько╖ ком╕с╕╖ м╕г бути виписаний ╕ в╕дправлений для виконання вироку. Про нього ходили р╕зн╕ чутки. Одн╕ розпов╕дали, що Лук'янов служив у нацист╕в, ╕нш╕ говорили, що був у полон╕ у н╕мц╕в ╕ став неповерненцем. Б╕льш детальну ╕нформац╕ю про нього я знайшов значно п╕зн╕ше у спогадах колишнього пол╕тв'язня Михайла Кукабак╕. Хочу т╕льки пояснити, що ╢. Лук'янов був переведений з Казансько╖ СПЛ в Дн╕пропетровську СПЛ в к╕нц╕ ш╕стдесятих рок╕в ╕ п╕сля ви╖зду Л. Плюща на Зах╕д багато пол╕тв'язн╕в було переведено з Дн╕пропетровсько╖ л╕карн╕ в спецл╕карн╕ по всьому Радянському Союзу, за цим М. Кукабака вказу╓ Казанську СПЛ.

Тепер про факт. З людиною, якого розстр╕ляли, я був особисто знайомий. Три рази, в середньому по 40 дн╕в проводив з ним в одн╕й камер╕-палат╕ в Сербськ╕й. Ось коротко його ╕стор╕я.

На початку в╕йни Лук'янов ╢рмак Михайлович - калмик за нац╕ональн╕стю потрапив в полон, пот╕м - таб╕р. Не допитувався, не знаю; може ╕ сп╕впрацював в╕н якимось чином з н╕мцями. П╕сля в╕йни Лук'янов залишився в Бельг╕╖. Працював на рудниках, отримав громадянство, одружився. Був членом сусп╕льства радянсько-бельг╕йсько╖ дружби (з його сл╕в). Коли почалася хрущовська "в╕длига", прийшов до радянського посольства, розпов╕в про себе ╕ попросив дозв╕л повернутися на батьк╕вщину. Йому в╕дпов╕ли: Ви, мовляв, вчинили злочин в св╕й час; тому повернення треба заслужити, треба попрацювати для батьк╕вщини. ╤ Лук'янов к╕лька рок╕в подорожував ╢вропою, фотографував бази НАТО.Виконував завдання усп╕шно, так як досконало волод╕в н╕мецькою та французькою мовами. Шпигував безкоштовно.Луб'янське начальство компенсувало лише дорожн╕ витрати.Нарешт╕ дозв╕л на по╖здку в СРСР було отримано. Весь шлях до Ел╕сти в╕н ╖хав на особист╕й автомашин╕.Розшукав сина в╕д дово╓нного шлюбу, в╕дв╕дав тих, кого знав ран╕ше або був у родинних стосунках.

Благополучно повернувся додому, в Бельг╕ю. Але п╕сля всього побаченого на власн╕ оч╕, почутого в╕д родич╕в ╕ знайомих про життя ╕ порядки в СРСР - будь-яке бажання повертатися на батьк╕вщину випарувалося. Та й дружина-бельг╕йка проти. Куди, мовляв, по╖демо, каже: -У нас с╕м'я - п'ятеро д╕тей. Хтось влаштувався, ╕нш╕ вчаться.

Загалом, став пан Лук'янов ухилятися п╕д р╕зними приводами в╕д доручень товариш╕в в "цив╕льному" з Радянського посольства. Тим би все ╕ зак╕нчилося,але п╕сля по╖здки до Калмик╕╖ почав регулярно листуватися з родичами та новими знайомими. Через деякий час знову захот╕лося при╖хати в гост╕. Йому охоче дали в╕зу. На цей раз взяв з собою сина п╕дл╕тка, щоб познайомити з "╕сторичною батьк╕вщиною".П╕зн╕ше з╕знавався, що з самого початку в╕дчув за собою стеження. П╕сля завершення свого в╕зиту, в Брест╕ був заарештований. Дал╕ як завжди: Лефортово ╕ Сербський.Визнання хворим на шизофрен╕ю ╕ прим╕щення в Казанську спецпсихл╕карню. Це в╕дбувалося, десь у 1967 роц╕.

Вперше я зустр╕вся з ним вл╕тку 1970 року. Моя настирлива ц╕кав╕сть, мабуть його насторожувала, ╕ я м╕г задовольнятися лише фантаз╕ями сан╕тарок про цю людину. Коли в 1979 роц╕ ми знову побачилися, в╕н зустр╕в мене як р╕дного брата,точн╕ше, як товариша по нещастю. Багато чого розпов╕дав про сво╓ життя, про Бельг╕ю. Трет╕й раз я побачив його взимку 1982 року. Але це була вже ╕нша людина. Виснажений, старий д╕д з повн╕стю втраченими зубами. В╕д "л╕к╕в" за його словами. У Казан╕ його нещадно загодовували нейролептиками ╕ Бог зна╓ чим ще. А головне, мав в╕н пригн╕чений стан. Пост╕йно повторював: "М╕шель! мене хочуть розстр╕ляти; я це в╕дчуваю". Даремно намагався його заспоко╖ти. Мовляв, за радянськими законами стеля - 15 рок╕в, як╕ в╕н уже в╕дсид╕в. Кр╕м того, в╕н оф╕ц╕йно "несамовитий", ╕ це суперечило б нашим законам. Все було марно.Я став сумн╕ватися чи не захвор╕в в╕н?! Все-таки 15 рок╕в в психл╕карн╕ ..

Вл╕тку 1982 року в табор╕, як-то переглядав я газету "Радянська Рос╕я". Байдуже ковзнув по назв╕ статт╕ "Зрадникам нема╓ пощади". У т╕ роки проходила чергова кампан╕я "н╕хто не забутий" ╕ пропагандистських писань вистачало. Але погляд зупинився на знайомому ╕мен╕. Уважно прочитав "... засуджений до вищо╖ м╕ри ... вирок приведений ..." ╕ т.д. У мене буквально волосся заворушилося, наст╕льки неймов╕рною, фантастичною здалася мен╕ ця ситуац╕я.

Можна лише здогадуватися, як це в╕дбувалося. Луб'янка зажадала в╕д професор╕в Сербського оголосити Лук'янова божев╕льним, щоб заховати в спецпсихушц╕. Т╕ -п╕д козирок. Пот╕м через роки Луб'янка вважала, що в╕дпускати Лук'янова небезпечно - занадто багато д╕знався. Значить треба знищити. ╤ наказали "л╕карям" оголосити його здоровим, щоб стратити "зг╕дно ╕з законом". Т╕ знову - п╕д козирок. Якщо хтось сумн╕ва╓ться в ц╕й ╕стор╕╖, то не важко перев╕рити. Молодшому сину Лук'янова в Бельг╕╖, сьогодн╕ приблизно 50 рок╕в. П╕сля арешту батька, оперативники КДБ переправили його разом з машиною через кордон. Напевно, жив╕ ╕ ╕нш╕ родич╕, там в Бельг╕╖.

Коли професори з Сербського стверджують, що посилали обвинувачених в психушки, заради порятунку в╕д в'язниц╕ або страти це-правда.Т╕льки чия правда ?! ╤нститут ╕м. Сербського в радянський пер╕од (як, напевно, ╕ зараз) був головним ╕нструментом "по в╕дмиванню" злочин╕в. За аналог╕╓ю: як "в╕дмивають" злочинн╕ грош╕ всяк╕ граб╕жники ╕ шахра╖.

У 1982 роц╕ Е. Лук'янова розстр╕ляють. Так зак╕нчиться його в╕дв╕дання р╕дно╖ Калмик╕╖.

Блукав поодинц╕ по двору ╕ Джон╕ Хом'як, високий ╕ худий л╕тн╕й чолов╕к з в╕дчуженим обличчям. В╕н м╕г зупинитися ╕ довго стояти, дивлячись на небо. У роки в╕йни Хом'як служив в частинах СС Галичина. К╕лька м╕сяц╕в тому в╕н був виписаний ╕ в╕дправлений в л╕карню до себе додому в ╤вано-Франк╕вськ. Там в╕н пробув два м╕сяц╕, ╕ його знову повернули до "Дн╕пра". Сидить Джон╕ вже багато рок╕в з початку п'ятдесятих рок╕в.

Тут ╕ Гена Черепанов з Ощепковим разом гуляють. Обидва молод╕ й обидва з Союзу вибратися мр╕ють. Вже к╕лька раз╕в кордон намагалися переходити ╕ весь час ╖х осягали невдач╕.


## Глава 66

Л ╕карнян╕ будн╕

Зак╕нчилася прогулянка. Зн╕чев'я валяюсь в л╕жку. Стас гра╓ в шашки з дуже хворою людиною. Стас довго-довго дума╓ ╕ робить х╕д. Божев╕льний не думаючи, г╕г╕каючи, пересува╓ шашку. Вони вже з╕грали парт╕й десять. Дуже розумний Стас програ╓ "всуху" з рахунком 10:00. Треба в╕ддати йому належне, що при такому скупченн╕ роззяв, як╕ спостер╕гають за грою, в╕н спок╕йно ставиться до свого програшу.

[picture]

Стас Улiма.

Два молодих ╕ товстих хлопця зат╕яли боротьбу. ╤ раптом - р╕зкий крик, стог╕н ╕ один з них, на ╕м'я Сенька, в╕дскочив, а ╕нший, на ╕м'я Сашка з перекошеним в╕д болю обличчям через вивихнутий в руц╕ суглоб зл╕з з л╕жка ╕ п╕шов до дверей.

- Добалувалися, кнури! Тепер готуйте сво╖ зади п╕д шило! - кричить ╖м задоволений Стас.

Переляканий не на жарт Сенька став благати приятеля, щоб в╕н його не видав. П╕д╕йшов сан╕тар ╕ вив╕в Сашку в коридор. Через к╕лька хвилин зв╕дти пролунав несамовитий крик, в╕н припинився на пару хвилин, а пот╕м все повторювалося спочатку. Приблизно через годину б╕долаха повернувся в палату ╕з змученим в╕д болю обличчям, а рука, як ╕ ран╕ше звисала.

- Що, вправили тоб╕ руку? - запитали його хвор╕.

- Н╕, чергового л╕каря викликати п╕шли, - мало не плачучи в╕дпов╕в Сашко.

Черговий л╕кар прийшов. Т╕ ж сан╕тари знову вправляли руку, т╕льки тепер в присутност╕ ╕ медсестри ╕ л╕каря. Для мешканц╕в палати це було як веселе розважальне уявлення ╕ чим сильн╕ше Сашка кричав за дверима, тим сильн╕ше щулився Сенька, ╕ в його адресу в╕дпускалися колюч╕ глузування.

- Вставай! П╕шли в процидурку, - викликав переляканого Сеньку сан╕тар.

- Вломив, значить, вломив ... - пробурмот╕в товстун.

- Готуй зад п╕д с╕рку! - лунало навздог╕н п╕д загальний см╕х. Крики в коридор╕ посилилися ╕ стали б╕льш тривалими. Перед вечерею двер╕ в палату в╕дчинилися ╕ обидва геро╖ з'явилися разом. У одного рука, як була так ╕ вис╕ла, в╕н б╕льше нав╕ть не стогнав ╕ мовчки поплентався до свого л╕жка, а ╕нший, товстун, був рум'яний, як п╕сля важко╖ роботи.

- Ск╕льки куб╕в вмазали? - запитали його.

- Ан╕трохи! Викликали тримати його, допомагати руку йому вставляти, - рад╕сно в╕дпов╕в Сенька.

- Це ти, бор╕в, йому спочатку руку вивернув, а тепер костоправом зробився, - знущався Стас, походжаючи в проход╕, явно граючи на публ╕ку.

- Що я, навмисне, чи що? Ох, якщо пронесе, н╕коли б╕льше не буду боротися, - виправдовувався Сенька.

П╕сля вечер╕ мученика Сашку залишили в споко╖. В╕н сид╕в так на сво╓му л╕жку до понед╕лка, тягаючи свою руку на оправлення ╕ ╖жу. В понед╕лок вранц╕ його викликали в процедурний каб╕нет, там за закритими дверима йому знову вправляли руку. Може, йому дали знеболююч╕ л╕ки ╕ тому на цей раз було тихо. У палату в╕н повернувся перед самим об╕дом з шаленим в╕д болю обличчям.

- Ну, що, вправили? - п╕длет╕в до нього приятель Сенька.

-Н-╕-╕-╕, - простогнав Сашка, - з х╕рург╕чного в╕дд╕лення х╕рурга запросили. Крутив, крутив ... н╕як вставити не може. Сказав, що п╕сля об╕ду ще буде намагатися .... ╤ треба тоб╕ було боротися!

- Прости, я ж не знав, що так все вийде, - просив його приятель. - Не знав ... А мен╕ знову зараз в процидурку йти.

До вечора Сашка, в╕н тепер ╕ на товстуна не був схожий, повернувся в палату ╕ мовчки д╕йшов до свого л╕жка. Рука у нього як ╕ ран╕ше звисала, ╕ народ в камер╕ б╕льше не жартував. На наступний день його знову викликали в процедурний каб╕нет, де присутн╕ л╕кар╕ з ус╕х в╕дд╕лень л╕карн╕ кожен з╕ сво╖м методом намагалися вправити руку. Л╕кар╕ промучилися довго ╕ безусп╕шно, п╕сля чого вир╕шили викликати костоправа з м╕сько╖ л╕карн╕. П╕сля об╕ду прибула "Швидка допомога" з костоправом.

Увечер╕, повернувшись з буд╕вництва я побачив задоволеного Сашку, який до цих п╕р не в╕рив, що його рука буде вправлена. Його дружок Сенька сид╕в поруч, ╕ вони, см╕ючись, щось обговорювали. Цей Сашка на пару з р╕дним братом пов╕сив свого батька. Стас мен╕ розпов╕в, що батько у них був сп╕вроб╕тником КДБ. Брату суд дав в╕с╕м рок╕в, а Сашку привезли в спецл╕карню.

Як в будь-якому в╕дд╕ленн╕ л╕карн╕, так ╕ в нашому восьмому, були сво╖ знаменитост╕ з найб╕льш тяжкохворих безумц╕в. Таким був визнаний Сашка-говно╖д, прописаний назавжди в наглядов╕й палат╕. В╕н любив випивати сечу з "качок" лежачих хворих, в╕рячи, що це гарне пиво. Б╕да полягала в тому, що у нього був конкурент, такий же ╕д╕от, любитель сеч╕. З ним Сашка через це часто бився ╕ лаявся. Сан╕тари ╖х уже не били жорстоко, тому, що вони не реагували на б╕ль, ╕ л╕кар╕ ╖х не кололи, давно ╕ безнад╕йно махнувши на них рукою. Найб╕льше уявлення починалося, коли вони билися ,а розн╕мати ╖х приб╕гав один сан╕тар, якого Сашка-говно╖д не м╕г терп╕ти. Його ненависть до цього сан╕тара почалася з того нещасливого дня, коли той вир╕шив будь-що-буде викупати божев╕льного в лазн╕. В лазн╕ не було гарячо╖ води, а п╕д холодний душ божев╕льний н╕ в якому раз╕ л╕зти не бажав. Сан╕тар попався настирливий ╕ вир╕шив викупати дурня. В╕н схопив Сашку ╕ тягнув його п╕д душ, але дурень був не подарунком. В╕н був худющий ╕ до жаху горлатий. В╕н брикався щосили ╕ кричав, як н╕би його р╕жуть. Не знаю чи вдалося викупати сан╕таров╕ Сашку, але сам сан╕тар скупався у всьому одяз╕ дуже добре. У якийсь момент дурень вирвався ╕ виб╕г голяка з лазн╕, кричачи на весь дв╕р. У мокр╕й фуфайц╕ сл╕дом за ним, матюкаючись, б╕г розлючений сан╕тар. З тих п╕р т╕льки побачить Сашка цього сан╕тара ╕ почина╓ верещати як р╕зане порося, ╕ рвати на соб╕ на шматки кольсони, в як╕ в╕н вже встиг накласти. Залишившись голим, в╕н починав ╖сти сво╓ г╕вно ╕ розмазувати його по т╕лу. Сан╕тари гидували ч╕пати його.

- Ти його мив ран╕ше, так ╕ зараз мий, - говорили вони сан╕таров╕, якого так ненавид╕в Сашка-говно╖д. Ось тепер починалася справжня вистава. Верещить ╕ брика╓ться псих,а сан╕тар, тепер вже ╕ сам весь у говн╕ , тягне в туалет мити його ╕ себе холодною водою.

Дивись, я тоб╕ щось покажу, - запропонував мен╕ Стас п╕сля вечер╕, поки ще к╕лька хворих сид╕ли за столом ╕ ╖ли. З маленькою табуреткою, в╕н п╕д╕йшов до хворого на ╕м'я Глашка. Глашка був вгодованим хлопцем рок╕в тридцяти. На величезн╕й голов╕ була велика лисина, яка бува╓ т╕льки в╕д надлишку розуму, може, вона, лисина, ╕ з'явилася, коли в╕н навчався в Ки╖вському ╕нститут╕, але пот╕м в╕н захвор╕в ╕ ско╖в злочин. Стас пустотливо озирнувся по сторонах ╕ з розмаху вдарив Глашку табуреткою по блискуч╕й лисин╕. З╕ткнення товстих дощок табуретки з Глашк╕ною головою рознеслося луною по коридору в╕дд╕лення.

- Що там сталося? - вискочила медсестра з процедурного каб╕нету ╕, переконавшись що все нормально, зайшла назад.

Я стояв в шоц╕ в╕д побаченого. Глашка нав╕ть оком не моргнув, а лише з задоволенням блаженно посм╕хнувся. Стас в╕ддав йому одну сигарету, виконуючи догов╕р, ╕ тепер просив Глашку тр╕снути його по голов╕ тапочком, зб╕льшивши ставку до ц╕ло╖ пачки сигарет. Глашка категорично мотав головою.

- Н╕, тапочком не дам, - швидко ╕ по-д╕ловому торгувався в╕н.

- Ну, Глашка, дв╕ пачки ...

- Н╕! - не погоджувався Глашка, киваючи величезною головою. - Давай лавкою ╕ за одну сигарету, - вимагав в╕н.

- Добре, тримай сигарету, - сказав Стас ╕ поб╕г за маленькою лавкою.

- Кинь ти, Стас, - втрутився я, - не бачиш що, в╕н дурень ╕ н╕чого не розум╕╓.

- Не б╕йся за Глашку, - заспоко╖в мене хворий на пр╕звище Лисий, - я разом з ним на медекспертиз╕ в Ки╓в╕ був. Сам один раз бачив, як Глашка стояв посеред к╕мнати ╕ довго дивився на лампочку, пот╕м як фиркне ╕ як стрибне, вдаривши головою масивн╕ двер╕! Ми вс╕ в камер╕ дихання зата╖ли, а Глашка втупився на не╖, промимрив щось ╕ я-а-а-а-к тр╕сне по н╕й головою, що вин╕с ╖╖ з дверною коробкою. Зрозум╕в? Я сам це бачив, так що там для нього ця лавка!

Я с╕в в╕д гр╕ха подал╕ ╕ почав спостер╕гати. Через св╕й маленький зр╕ст Стас зараз був схожий на спритного таракана ╕, озираючись на вс╕ боки, на повну розмашку вдарив лавкою Глашк╕ну лисину.

- Ул╕ма! Це ти там витворя╓ш? - знову вийшла на шум медсестра, звертаючись до Стаса.

- Що ви! Я вечеряю. Ледь що - Ул╕ма, - см╕явся Стас, розмахуючи в подив╕ руками.

Л╕кар╕ випробували на Сашц╕-говно╖д╕, Глашц╕ ╕ ще к╕лькох под╕бних хворих вс╕ можливости караючо╖ медицини, що були в ╖х арсенал╕, ╕ змушен╕ були в╕дступити ╕ терп╕ти вс╕ вит╕вки дурн╕в. "Н╕, для них ще л╕к╕в не винайшли!" - часто говорили вони, роблячи обх╕д ╕ вислуховуючи скарги на цих хворих.

Перебував в наглядов╕й палат╕ ще один божев╕льний - повна протилежн╕сть активному Сашков╕-говно╖ду, тихий Коля. Сан╕тари привчили його робити ст╕йку, нагороджуючи за це сигаретою. Коля повинен був стати в химерну артистичну позу, п╕днявши, як балерина одну руку над головою, а ╕ншою рукою витончено п╕дтримувати св╕й незвичайно величезний чолов╕чий орган, скорчивши, при цьому, дурну м╕ну ╕ роблячи це для будь-кого, хто т╕льки попросить .

Одного разу сан╕таров╕, який сид╕в в дверях наглядово╖ палати, знадобилося в╕длучитися по нужд╕. В╕н накинув свою б╕лу куртку ╕ ковпак на Колю ╕ наказав йому сид╕ти в дверях на тубарету. В цей час прибула дуже важлива ком╕с╕я, ╕ Каткова, показуючи всю л╕карню, привела високопоставлених гостей до наглядово╖ палати нашого в╕дд╕лення. Обурена, що сан╕тар не встав перед начальством, вона закричала:

- Сан╕тар! Я наказую вам встати!

Переляканий Коля схопився ╕ зробив свою ст╕йку в кращому ╖╖ вигляд╕. Реакц╕я ком╕с╕╖ була ц╕лком зрозум╕лою, т╕льки не знаю, в як╕й ст╕йц╕ пот╕м стояв сан╕тар перед Катковою.

У ц╕й же палат╕ лежав д╕дусь, колишн╕й журнал╕ст, який волод╕в чудовим почуттям гумору. У м╕ст╕, де в╕н жив ╕ працював, у нього виник конфл╕кт з м╕ським прокурором, ╕ в╕н вир╕шив пошуткувати, замовивши для нього труну з доставкою додому, попередньо сплативши вс╕ послуги. Прокурор був на робот╕, а його дружина не встигла прийти в себе, як труна стояла вже в квартир╕, а трунар╕в ╕ сл╕ду не було. Ось за цей жарт сид╕в журнал╕ст уже трет╕й р╕к. Нещодавно його викликали на чергову ком╕с╕ю, де його л╕кар вир╕шувала з професором Шестаковим питання про його виписку. Професора, зовс╕м старезного д╕да, л╕кар╕ зазвичай п╕д руки заводили в каб╕нет, садили на ст╕лець ╕ ставили перед ним склянку солодкого чаю, заздалег╕дь знаючи з якою жадн╕стю ╕ небажанням в╕н виписував хворих.

- За що сидиш? А, за вбивство! Ну чекай ... як неб╕жчик оживе, так ╕ випишу, - зазвичай з╕ старечою усм╕шкою в╕дпов╕дав в╕н.

- Ми хот╕ли б вас просити, - почала завв╕дд╕лу, звертаючись до професора, - в╕н, все-таки журнал╕ст, з вищою осв╕тою, як ╕ ви, ми ходотайству╓мо про його виписку.

- Ну добре. Подавайте його сюди, - погодився професор.

До каб╕нету ввели журнал╕ста, але зам╕сть звичайного "Здрастуйте!" На диво вс╕м ╕ сором л╕кар╕в, в╕н сказав:

- Здрастуй, старий педераст!

Журнал╕ста виписали в терм╕новому порядку, правда, ╕з загально╖ палати в ... наглядову. Йому довелося б довго ще "л╕куватися" тут, якби не помер старий професор. На перш╕й же ком╕с╕╖,яку тепер очолювала професор Блох╕на ,його виписали.


## Глава 67

Переходчики кордону

Двадцятир╕чний хлопець Тол╕к Яворський працював з╕ мною на буд╕вництв╕ ╕ мав славу великого сачка. Родом в╕н був з Казахстану, м╕ста Джамбула. П╕дл╕тком в╕н к╕лька раз╕в намагався перейти кордон, але його ловили ╕ в╕дправляли в дитячий приймач. В╕н був дуже ц╕кавим сп╕врозмовником ╕ переконаним х╕п╕, мр╕яв д╕статися до столиц╕ Непалу Катманду, куди з'╖жджалися з усього св╕ту "д╕ти кв╕т╕в".Правда, Тол╕к негативно ставився до вживання наркотик╕в, ╕ нев╕домо як би його прийняли там х╕п╕.

Його маршрут в Катманду проходив через Польщу, Чехословаччину, Угорщину ╕ вже з Югослав╕╖ - у в╕льний св╕т - ╤тал╕ю ╕ зв╕дти - в Катманду.

У 1973 без особливих проблем д╕стався в╕н до Братислави, там було рукою подати до В╕дня, але межа дуже добре охоронялася ╕ довелося йому переходити кордон з Угорщиною. В Угорщин╕ прикордонники його затримали при спроб╕ перебратися в Югослав╕ю.

- Нав╕що в соцкра╖ни б╕жиш? Ось в США б╕гти треба, - жартували угорц╕ ╕ в╕дправили "дитя кв╕т╕в" через Чехословаччину в Польщу.

Тол╕к добре знав польську мову ╕ два м╕сяц╕ у в'язниц╕ морочив польськ╕й влад╕ голову, переконуючи вс╕х, що в╕н поляк, поки т╕ встановили, що в╕н - громадянин само╖ "в╕льно╖" кра╖ни в св╕т╕ - СРСР, ╕ видали його. Отримавши за р╕шенням суду 18 м╕сяц╕в в'язниц╕, в╕н потрапив п╕д умовно-дострокове зв╕льнення "на х╕м╕ю". Етапом його доставили в Каменець-Подольск, де видали авансом п'ятнадцять рубл╕в ╕ направили працювати на цементний завод разом з зеками.

- Мен╕ не було чого робити з ц╕╓ю компан╕╓ю, ╕ робота на завод╕ не варта справжнього х╕п╕, - розпов╕дав Тол╕к. - Сн╕гов╕ вершини Непалу чекали мене. Вир╕шив повторити весь маршрут спочатку. На попутних машинах, ночуючи в копицях с╕на, ховаючись в╕д пол╕ц╕╖, перейшов два кордони я сяк-так добрався до Братислави. В╕день був зовс╕м поруч, - згадував Тол╕к, - ╕ я вир╕шив, що буду переходити кордон тут. Уб'ють, так уб'ють.

Перейти кордон йому не вдалося.

- Ти зна╓ш, мене побили, правда не сильно, чеськ╕ прикордонники ╕ зна╓ш за що? Я назвав Чехословаччину ш╕стнадцятою Радянською Республ╕кою.

У чехословацьк╕й, а за тим ╕ в польськ╕й тюрм╕ в╕н прикинувся глухон╕мим, що дозволило йому затягнути повернення в СРСР на к╕лька м╕сяц╕в. Пот╕м в╕н опинився у Льв╕вськ╕й тюрм╕ на Укра╖н╕, де кадеб╕сти возили його к╕лька раз╕в на вп╕знання м╕сця переходу кордону. "Дитя кв╕т╕в" довго водив ╖х за н╕с, не бажаючи показувати ╖м свою лаз╕вку, тод╕ кадеб╕сти в╕дправили його в спецл╕карню ╕ дали йому час добре подумати до суду.

- Доведеться показати, - сказав мен╕ Тол╕к, - ╕накше, визнають божев╕льним ╕ надовго знову сюди. П╕д╕йшов до нас ╤ван Бога сказав, що в його в╕дд╕лення привезли переходчика з Афган╕стану.

- Що ти ще про нього зна╓ш?

- Б╕льше н╕чого. Завтра у нас лазня, ось ╕ поговориш з ним.


На другий день дев'яте в╕дд╕лення вийшло в баню. ╤ван Бога вказав на хлопця з таджицькою зовн╕шн╕стю. Не гаючи дорогоц╕нних хвилин, я п╕д╕йшов ╕ познайомився з Володею Колюжним, симпатичним ╕ прив╕тним хлопцем. В╕н в Донецьку з двома товаришами протягом дек╕лькох рок╕в готувався до переходу кордону, вивчаючи мову фарс╕, звича╖ ╕ традиц╕╖ таджик╕в, де вони повинн╕ були переходити кордон в Афган╕стан╕, а пот╕м в Америку через Пакистан. Друз╕ нав╕ть приготували таджицьк╕ нац╕ональн╕ костюми, в як╕ одягалися в Таджикистан╕ в 1975 роц╕. До кордону в район╕ р╕чки Верхн╕й Пяндж вони д╕сталися благополучно.

Б╕ля самого кордону сталося те, чого н╕хто не м╕г передбачити.У Волод╕ розбол╕вся зуб та так сильно, що в╕н вир╕шив повернутися ╕ знайти найближчу л╕карню. Друз╕ пооб╕цяли чекати. Через дв╕ доби Володя повернувся, але друз╕в на м╕сц╕ не було. На кордон╕ ╕ в найближчих аулах в ц╕ дн╕ було все спок╕йно, значить, вони перейшли кордон, вир╕шив Володя, коли сам опинився в Афган╕стан╕. Зам╕сть грошей у нього були хорош╕ годинники ╕ золот╕ к╕льця, ними в╕н розплачувався з вод╕ями машин, добираючись до Кабула. У Кабул╕ в╕н довго ходив по вулицях м╕ста, розшукуючи посольство яко╖сь зах╕дно╖ кра╖ни. На привеликий його жаль, в╕н знайшов сол╕дну вив╕ску, але неправильно переклав ╖╖ ╕ зайшов до буд╕вл╕, де було щось на зразок М╕н╕стерства внутр╕шн╕х справ Афган╕стану, де його в╕дразу заарештували. Афган╕стан, як ╕ Ф╕нлянд╕я мав догов╕р з Радянським Союзом про видачу переходчик╕в кордону. В╕с╕м дн╕в в╕н пров╕в у кабульськ╕й в'язниц╕, зв╕дки його повернули в СРСР. П╕сля ц╕╓╖ зустр╕ч╕ я не бачив Володю к╕лька тижн╕в.Йому не пощастило, в╕н потрапив в одне з найг╕рших в╕дд╕лень л╕карн╕ в 9-е, прямо в лапи Бочковсько╖.

Коли я побачив його знову, це був зовс╕м ╕нший Володя. В╕н був схожий на пов╕льного робота, з спрямованими кудись у далеч╕нь нерухомими очима, ледве вимовляючи кожне слово ╕ ледве вп╕знав мене. У такому стан╕ в╕н пробув довгих п'ятнадцять рок╕в ╕ п╕сля розвалу СРСР, в 1991 роц╕, його виписали з л╕карн╕ тяжко хворою людиною.


## Глава 68

Ком╕с╕я

Йшов другий р╕к нашого з братом перебування в спецл╕карн╕.В середин╕ травня пройшла ком╕с╕я у брата в 10-му в╕дд╕ленн╕.

- На ком╕с╕╖ мене н╕ про що не питали, зайшов ╕ вийшов, - пов╕домив мене М╕ша.

Перша моя пройшла теж швидко, я довше одягав л╕карняний халат, н╕ж сп╕лкувався з професором.

П╕д╕йшла моя друга професорська ком╕с╕я на виписку. У цей день вс╕х хворих одягли в новеньк╕ зек╕вськ╕ костюми ╕ посадили на лавку б╕ля каб╕нету л╕каря. Черга рухалася швидко: зайшов-вийшов.

- С╕дай, - вказала мен╕ на ст╕лець професор Блох╕на.Каткова сид╕ла на ст╕льц╕ поруч ╕ дивилася на мене сво╖м сичиним поглядом.

- Як самопочуття? - запитала Блох╕на. - Працю╓ш?

- Так, на буд╕вництв╕.

- Що ж це ти за кордон п╕шов ╕ брата за собою потягнув?

- Через хворобу, - в╕дпов╕в я, - ╕ ще один на кордон╕ служив, - повторював я неправдопод╕бну верс╕ю, в яку вже сам починав в╕рити. - В╕н об╕цяв нас провести туди ╕ назад, якби не зустр╕ли ми Анатол╕я, не було б н╕чого цього.

- А якби вам вдалося перейти туди, чим би ви там займалися?

- Побачили б р╕зн╕ м╕ста: Рим, Лондон, Париж ╕ повернулися б додому.

- А чи зна╓ш ти, що це - зрада Батьк╕вщин╕? За такий злочин людей розстр╕люють або п'ятнадцять рок╕в дають! Ти це зна╓ш? - з╕рвалася раптом, як пес з ланцюга, Каткова.

- Але у нас нема╓ н╕яко╖ зради. Он, моряки, бувають за кордоном в р╕зних м╕стах, це ж не зрада.

- Тод╕ чому ти не по╖хав на буд╕вництво БАМу (Байкало-Амурська Маг╕страль) або на п╕дйом ц╕лини в Казахстан?Невже у нас в кра╖н╕ н╕чого дивитися? - тоном прокурора в╕йськового трибуналу допитувалася Каткова.

- У Казахстан╕ я був, але ось на БАМ╕ не був. Адже, Валентина Як╕вна, це зараз про БАМ передають ╕ пишуть, а в 1973-1974 я про це н╕чого не чув. Знав би я про це буд╕вництво ран╕ше, я б зараз там був, а не тут, - брехав я, намагаючись зменшити гн╕в Катково╖, яку, схоже, моя в╕дпов╕дь заспоко╖ла ╕ вона замовкла.

- У кого ще будуть питання? - запитала Блох╕на член╕в ком╕с╕╖. - Запитань нема╓. Можеш йти.

На роботу п╕сля ком╕с╕╖ не виводили, напевно, л╕кар╕ остер╕галися психолог╕чного зриву у хворих. Я л╕г на л╕жко в пригн╕ченому настро╖. Поруч на л╕жку лежав восьмий р╕к в л╕карн╕ хворий Гуска ╕ обурювався:

- Л╕карка на ком╕с╕╖ каже: "Гуска! Як я можу тебе виписати?Уяви соб╕, я ввечер╕ п╕сля роботи йду додому, а ти на мене напав ╕ намага╓шся згвалтувати. Як я можу тебе виписати ?! "

Його сус╕д ╤ван, тихий ╕ мовчазний хворий не звертав н╕яко╖ уваги на скаргу Гуски. В╕н м╕цно притискав подушку до матраца, боячись випустити сонце зв╕дти.

У проходах м╕ж л╕жками ходили взад ╕ вперед хвор╕ в запраних старих кальсонах. Д╕д-фронтовик лаяв свою бабку, яку в╕н побив по п'ян╕. Його привезли сюди зовс╕м недавно, пару тижн╕в тому. В╕н лаяв ╖╖, не перестаючи, за те, що вона хот╕ла як найкраще для нього ╕ зробила це. П╕сля суду д╕да пом╕стили в л╕карню загального типу. Бабка вир╕шила, що в╕н як фронтовик заслугову╓ б╕льшого. Якщо вже мова йде про л╕карню, то повинна бути неодм╕нно спец╕альна. Бабка почала писати скарги, куди т╕льки можна, вимагаючи спец╕альних п╕льг. Вона домоглася, ╕ д╕да перевели в спец╕альну л╕карню.

Раптом двер╕ в палату в╕дчинилися ╕ з побачення повернувся з сяючим в╕д щастя обличчям молдаванин Коля. В руках в╕н тримав фотокартку з немовлям, народженим два тижн╕ тому.

- Дружина на побачення при╖жджала, вона хлопчика мен╕ народила, - ╕ тикав ус╕м картку, показуючи дитину.

- Як вона тоб╕ його народити могла, якщо ти вже другий р╕к тут? - см╕ючись, питали його хвор╕.

- Це мен╕ дружина народила! Це моя дитина! - доводив Коля.

- А що з молдаванина взяти? В╕д нього будь-чого оч╕кувати можна, - припинивши на секунду лаятися з рад╕о, сказав диверсант Король.

Я лежав, спостер╕гав ╕ думав про минулу ком╕с╕ю, бачачи перед собою холодне обличчя Катково╖. Я в╕дчував, як все може зм╕нитися митт╓во, ╕ я почую сво╓ ╕м'я серед викликаних в процедурний каб╕нет. Була причина потрапити п╕д шприц за допомогу в п╕дготовц╕ до втеч╕ Серг╕ю Потил╕цину. Серг╕я випустили працювати дв╕рником зам╕сть хворого Федюшева, виписаного через "баню". Федюшев, пол╕тичний, сид╕в з п'ятдесятих рок╕в ╕ мав славу гарного агронома. В╕н нав╕ть примудрився зробити маленький городик на чотирьох квадратних метрах м╕ж буд╕влею прожарювання ╕ см╕тт╓вим ящиком, але город попався на оч╕ Катков╕й, ╕ вона наказала зр╕вняти його з вуг╕льним пилом, а Федюшева закрити у в╕дд╕ленн╕ ╕ почати заново л╕кувати.

Серг╕й був налаштований на втечу. План був простий ╕ божев╕льний. В╕н попросив мене принести на четвертий поверх буд╕вництва рулон сталевого дроту. Увечер╕, п╕д прикриттям темряви, в╕н повинен був протягнути др╕т на даху так, щоб частина його проходила над м╕ською вулицею, де ╕ повинен був Серг╕й спуститися вниз. Це була абсолютно не реальна зат╕я для втеч╕. Це було самогубство. Я погодився допомогти йому за умови, що б╕льше в╕н н╕ про що просити мене не стане ╕ ця розмова залишиться м╕ж нами. На другий день, як завжди, я прогулювався з╕ Стасом Ул╕ма.

- Скажи мен╕, нав╕що ти вплутався в цю справу? - дивлячись мен╕ в оч╕, раптом запитав Стас. - Про п╕дготовку втеч╕ вся л╕карня зна╓ ╕ менти теж. Якщо не в╕риш, так скоро сам д╕зна╓шся, в╕дмовся в╕д цього, якщо не хочеш провести життя в наглядов╕й палат╕ п╕д шприцом.

- З чого ти це взяв? Про яку втечу ти мову ведеш? - з великими труднощами, намагаючись приховати тривогу, запитав я.

- Кинь, ти виявля╓ться ще й не в╕двертий! - посм╕хаючись, глузливо сказав Стас. - Тод╕ скажи мен╕, нав╕що ти заховав два рулони дроту на четвертому поверс╕ буд╕вництва? Тебе про це Марксист попросив? Так що подумай, поки не п╕зно.Залишишся з ними - до мене не п╕дходь, я не хочу йти з вами у справ╕.

"Марксистом" в л╕карн╕ звали молодого хлопця рок╕в двадцяти шести, Слав╕ка Яценко. В╕н з друзями створив Незалежну Комун╕стичну парт╕ю Радянського Союзу, за що вс╕ були заарештован╕ ╕ отримали терм╕н або були в╕дправлен╕ на л╕кування в псих╕атричн╕ л╕карн╕. Мен╕ дивно було бачити нормального, розумного хлопця, який при цьому був комун╕стом. Слав╕к дружив з Серг╕╓м ╕ теж знав про його п╕дготовку до втеч╕. П╕сля розмови з╕ Стасом я знайшов Серг╕я ╕ сказав йому цю новину. На наступний день Серг╕й не вийшов на роботу, закривши його у в╕дд╕ленн╕, л╕кар призначила йому посилений курс укол╕в нейролептик╕в, пояснивши це тим, що в╕н передавав як╕сь записки на робот╕. В цей час з Нальчика при╖хала на побачення до Серг╕я його мама ╕, зустр╕вшись з л╕карем Валентиною Загубишенко отримала гн╕тючю в╕дпов╕дь:

-Ваш син дуже хворий ╕ потребу╓ ще тривалого л╕кування.

В цей же день закрили ╕ "марксиста" ╕ почали його сильно л╕кувати сульфаз╕ном.

Контролери стали обшукувати хворих. Особливо ретельно вони обшукували Стаса. Вони перев╕ряли його по к╕лька раз╕в на день ╕ так демонстративно, що це наводило на р╕зн╕ думки. Менти, як розлючен╕ оси, нишпорили по вс╕х поверхах буд╕вництва ╕ по двору л╕карн╕, перев╕ряючи вс╕ куточки ц╕╓╖ помийно╖ ями. Вони знайшли к╕лька метр╕в старо╖ мотузки, брудно╖ в╕д пилу ╕ см╕ття, ╕ понесли ╖╖ в к╕мнату чергового. Я заспокоював себе, що вони не знайшли др╕т, який я в╕дразу поклав на м╕сце п╕сля розмови з╕ Стасом.


## Глава 69

Ми в╕д╖жджа╓мо

Минуло к╕лька дн╕в, страх бути наказаним зник, ╕ Стас б╕льше не запитував мене про Серг╕я.

Мен╕ ╕ Стасу до б╕са вже до цього часу набридло буд╕вництво. На прання потр╕бн╕ були прац╕вники, и нам вдалося потрапити туди. Тепер ми витягали з прачки запран╕ в плямах в╕д кров╕ брудного кольору простирадла, наволочки ╕ розв╕шували ╖х на натягнут╕ мотузки п╕д ст╕нами корпусу, чотири поверхи якого займала л╕карня для зек╕в, привезених з табор╕в. З ╖х в╕кон ╕нод╕ лунали несамовит╕ крики, напевно, наглядач╕ привчали ╖х до м╕сцевого порядку. Робота виявилася досить небезпечною. З в╕кон частенько висовувалася рука з черевиком ╕ з нього виливалася с╕ча, розпорошуючись зверху на наш╕ простирадла, або лет╕ли плювки, тому весь час приходилося дивитися вгору и не ловити гав. Зате поки простирадла сохли, ми могли сховатися ╕ красти сонце - загоряти, н╕чого не роблячи.

Пройшов липень. У перших числах серпня сталася дивна под╕я. На етап викликали переходчика кордону Ощепкова, на пр╕звисько Н╕ксон ╕ Олександра Полежа╓ва, друга Л. Плюща, колишнього морського п╕хотинця, який намагався з ╢г╕пту перейти кордон до ╤зра╖лю. ╥х провели з речами, одягнених в св╕й одяг на територ╕ю сл╕дчого ╕золятора. В л╕карн╕ поповзли р╕зн╕ припущення ╕ здогадки. Може А. Полежа╓ва в╕р╕шили судити, адже намагаючись втекти, в╕н пристрелив к╕лька солдат╕в, а може ╖х просто переводили в ╕нш╕ спецл╕карн╕, тому що дуже часто зах╕дн╕ рад╕оголоси говорили про Дн╕пропетровське СПЛ ╕ про конкретних пол╕тв'язн╕в. ╤ коли вже вляглися вс╕ пристраст╕ 27 серпня, на етап в╕кликали трьох ос╕б, як╕ перебували тут за антирадянську пропаганду: Василя Рубана, за написання книги, старого в'язня Миколу Плохотнюка ╕ письменника-журнал╕ста Бориса ╢вдокимова.

Под╕╖, що в╕дбуваються заронили в душ╕ переходчик╕в кордон╕в та ╕нших пол╕тв'язн╕в над╕ю на швидкий ви╖зд з ненависних кат╕вень "Дн╕пра". Вс╕ були рад╕ ви╖хати куди завгодно, в будь-яку д╕рку, аби зв╕дси. Деяк╕ нав╕дь почали готуватися , запасали махорку ╕ замовляли сплести соб╕ велик╕ с╕тки-авоськи . ╤нту╖ц╕я ╖х не п╕двела. Через ш╕сть дн╕в, другого вересня на етап в╕кликали пол╕тв'язн╕в В╕ктора Рафальського, В'ячеслава Ковчара та В. Кравчука. Минуло ще ш╕сть дн╕в ╕ на етап п╕шов ╤ван Осадчук, який просид╕в у радянських таборах не один десяток рок╕в. Останн╕й раз його заарештували в Румун╕╖, коли в╕н ╖хав в по╖зд╕ без квитка. Разом з ним ╥хав марксист Слав╕к Яценко, шкандибавший п╕сля с╕рки, ╕ поет Лупинос.


[picture]

Анатолий Луп╕нос - кер╕вник повстання в ГУЛАГу 1957 р. ╕ засновник УНСО У 1991


Ось як пише в сво╖х спогадах про Лупиноса академ╕к Андр╕й Сахаров.

"Через к╕лька дн╕в п╕сля по╖здки до Тупол╓ва мене пов╕домили, що в Ки╓в╕ ма╓ бути суд над укра╖нським поетом Лупиносом - йому загрожу╓ псих╕атрична в'язниця. Ми з Люсею по╖хали на аеродром; за допомогою мо╓╖ книжки Героя Соц. прац╕ вдалося д╕стати квитки, ╕ ввечер╕ напередодн╕ назначеного дня суду ми були в Ки╓в╕. У готел╕ нам дали л╕жка на р╕зних поверхах, так як в наших паспортах ще не було в╕дм╕тки про шлюб (ця церемон╕я ще попереду була), а моральн╕сть в радянському готел╕ охороня╓ться досить суворо. Чолов╕к, що стояв позаду нас ймов╕рно супроводжуючий нас геб╕ст, намагався протестувати - так╕й заслужен╕й людин╕ можна зробити виняток. У нього, звичайно, була своя мета - полегшити спостереження, бо в╕н не хот╕в в╕д нас в╕дриватися. Вранц╕, коли ми з Люсею зустр╕лися на нейтральному грунт╕, в готель прийшли укра╖нц╕ - ╤. Св╕тличний, якого я вже знав ран╕ше, Л. Плющ ╕ ще хтось, и ми п╕шли на суд. По дороз╕ Св╕тличний розказав нам суть справи. Лупинос вже був ран╕ше засуджений за нац╕онал╕стичну пропаганду. У табор╕ в╕н тяжко захвор╕в, якийсь час м╕г пересуватися т╕льки на кр╕сл╕-каталц╕, пот╕м з милицями. Навесн╕ цього, 1971 року в╕н читав в╕рш╕ б╕ля пам'ятника Тарасу Шевченку (разом з ╕ншими поетами). В його в╕рш╕ була фраза про укра╖нський нац╕ональний прапор, який став ганч╕ркою. Хтось дон╕с про цей "нац╕онал╕стичний й антирадянський" виступ, ╕ в╕н був заарештований. На наш подив, вс╕х, хто прийшов в╕льно пустили в зал суду,але зас╕дання не в╕дкривалося. Нарешт╕, вийшов секретар ╕ оголосив, що суддя захвор╕в (хтось ╕з наших бачив його вранц╕), - зас╕дання переноситься. Це, звичайно, було результатом нашого при╖зду. Через два тижн╕ суд в╕дбувся зовс╕м неспод╕вано - н╕хто, нав╕дь батько Лупиноса, якого ми бачили на першому зас╕данн╕, про це не знав. Лупинос був направлений в спец╕альну псих╕атричну л╕карню, а саме - в Дн╕пропетровську, одну з найстрашн╕ших в цьому ряду. З 1972 по 1975 р╕к там знаходився Леон╕д Плющ, ╕ в╕н багато розказував про цей заклад. Лупинос знаходиться там до цих п╕р (данн╕ 1979 року) - така для нього кара за один в╕ршований рядок ".


Пройшли наступн╕ ш╕сть дн╕в, але, на превеликий наш жаль на етап на цей раз н╕кого не в╕дправили.

- П╕шли до л╕каря, - викликав мене з роботи сан╕тар.

Серце мо╓ тьохнуло. Про що может бути бес╕да, адже до ком╕с╕╖ ще далеко? Стас теж насторожився.

- Напевно, будуть допитуватися про ту втечу ╕ твою участь в н╕й, не думай що-небудь сказати л╕карев╕ або висловити хоча б найменшу здогадку, що ти щось знав про це, - шепот╕в мен╕ на вухо Стас, поки я не зник в дверях коридору .

Нелля ╤ван╕вна чекала мене в сво╓му каб╕нет╕. У не╖ був гарний настр╕й, ╕ це в╕дразу заспоко╖ло мене. На стол╕ у не╖ лежала моя справа.

- Саша, чи вважа╓ш ти себе хворим? - повторила вона питання, на яке мен╕ довелося в╕дпов╕дати багато раз╕в.

- Так.

- У чому ж проявля╓ться твоя хвороба?

- Захвор╕в я давно, в одинадцять рок╕в ...

Я став знову переказувати ╖й, як ми, хлопчаки, живучи в Туркмен╕╖ йшли на к╕лька дн╕в в гори або в пустелю Кара-Куми за кв╕тами або як з приятелями на попутних машинах в╕дправлялися до берег╕в Касп╕ю. Все це я подавав ╖й п╕д тим соусом, що я хворий ман╕╓ю до подорожей з дитинства, ╕ л╕кар мала зрозум╕ти, як глибоко я усв╕домив ненормальн╕сть як ╕ ран╕ше тако╖ сво╓╖ повед╕нки, що призвело надал╕ до вчинення злочину. Це була з мого боку справжн╕с╕нька критика хвороби, чого так домагаються л╕кар╕ в╕д хворих.Л╕кар вислухала мене, ╕ було видно, що моя в╕дпов╕дь ╖╖ влаштову╓.

- У тебе хороша тривала рем╕с╕я (тривалий гарний псих╕чний стан).

Нелля ╤ван╕вна погортала стор╕нки справи ╕ дружелюбно, без хитрост╕ в очах, запитала:

- Скажи, як ти ставишся до радянсько╖ влади?

Мен╕ таке питання ще н╕хто ╕ н╕коли в ст╕нах л╕карн╕ не ставив.

- Дуже добре. За цю владу боролися по мамин╕й л╕н╕╖ мо╖ д╕дусь ╕ бабуся. Вони були першими б╕льшовиками - лен╕нцями в сво╖й губерн╕╖, а по л╕н╕╖ батька першими в колгосп вступили. Радянська влада нам все дала безкоштовно: осв╕ту, л╕кування в л╕карнях, дешеве житло, пут╕вки на курорти для роб╕тник╕в ╕ селян, у нас нема╓ безроб╕ття ╕ ╕нфляц╕╖. Всього цього нема╓ у людей за кордоном, я це дуже добре знаю, тому моя мета була помандрувати ╕ повернутися додому, а не вмирати там з голоду на звалищах.

- Добре, - посм╕хнулася л╕кар, - ти в╕льний.

Я вийшов на роботу ╕ не м╕г зрозум╕ти причину виклику до л╕каря, хоча ╕нту╖ц╕я п╕дказувала, що я скоро по╖ду з л╕карн╕.В╕д М╕ши я д╕знався, що його н╕куди не викликали ╕ у нього все як ╕ було.

"Може вир╕шили роз'╓днати нас ╕ розкидати по р╕зним л╕карням?" - ця думка струмом вдарила мене.

Потяглися дн╕, повн╕ невизначеност╕. Одн╕ пол╕тв'язн╕ зажурилися, побачивши, що припинилися та╓мнич╕ етапи з л╕карн╕, ╕нш╕ нервували, що ╖х можуть забрати на етап ╕ тод╕ почнеться новий терм╕н л╕кування на новому м╕сц╕ зам╕сть оч╕кувано╖ виписки в дн╕пропетровськ╕й л╕карн╕.

До таких в╕дносився переходч╕к кордону в Румун╕ю В. Колюшенко. Безвих╕дь ╕ в╕дчай знаходження в спецл╕карн╕ штовхнули його на самогубство. В╕н помчав до вартового на вишку, але, перебравшись через дротяний паркан, заплутався в рулонах металево╖ павутини ╕ кричав часовому, що б той пристрелив його. Сан╕тари ╕ тюремн╕ контролери зняли його з дроту, а л╕кар╕ "добре" п╕дл╕кували. З тих п╕р пройшло вже майже п'ять рок╕в, ╕ Колюшенко спод╕вався бути виписаним на найближч╕й ком╕с╕╖.

Т╕льки Лешка Пузир ╕ анарх╕ст Анатол╕й Ан╕с╕мов ходили задоволен╕, ╖х виписала професорська ком╕с╕я ╕,маючи статтю "Наклеп на радянську д╕йсн╕сть" (до трьох рок╕в позбавлення вол╕) вони пробули ш╕сть рок╕в, рад╕ючи, що так "легко" в╕дбулися ╕ тепер чекали, коли ╖х розвезуть по л╕карнях загального типу.

З Лешкою Пузирем ми довго на буд╕вництв╕ бетон м╕шали, шкода мен╕ було з ним розлучатися.

Лешка, я ╕ моряк Володя Корчак вир╕шили, що кожен на окремому листку паперу напише про л╕карню, л╕кар╕в, пол╕тв'язн╕в ╕ ц╕ записи ми покладемо у скляну проб╕рку, замажемо ╖╖ смолою ╕ забетону╓мо м╕ж поверхами буд╕вл╕.Може, знайдуть ╖╖ через десятки рок╕в ╕ зможуть люди д╕знатися про звича╖ ╕ порядки ц╕╓╖ л╕карн╕ ╕ кра╖ни.

22 вересня. День сьогодн╕ з самого ранку щось в╕щував.Вранц╕ в пральню за б╕лизною прийшов М╕ша, схвильований ╕, нав╕ть, злегка за╖каючись в╕н став розпов╕дати, що хворий, який працював у сестри - господин╕ п╕д великим секретом пов╕домив йому, що його особист╕ реч╕ принесли у в╕дд╕лення, а п╕д час об╕ду п╕д╕йшов до мене переходчик Гена Чернаков, в╕дв╕в мене в сторону ╕ прошепот╕в мен╕, що мо╖ реч╕ лежать вже у в╕дд╕ленн╕.

Колони хворих почали виходити на прогулянку. Пов╕тряний п╕рат Василь С╕рий побачив мене ╕ почав переказувати вс╕ подробиц╕ про брата, про як╕ я вже знав.

- Вивезуть нас зв╕дси, вивезуть, ось побачиш, - повторював М╕ша, проходячи поруч. Йшла остання година роботи.Давно знята б╕лизна, ╕ я ходжу на самот╕. В╕д вс╕х навалившихся на мене новин нема╓ н╕якого бажання з ким-небудь розмовляти. З п╕д'╖зду вийшов контролер ╕ п╕д╕йшов до прац╕вник╕в прачки, як╕ сид╕ли ╕ розмовляли п╕д ст╕ною л╕карн╕.Вони показали йому на мене пальцем, контролер п╕д╕йшов ╕ запитав мо╓ пр╕звище.

- П╕шли, п╕шли швидше! - квапив в╕н.

В╕д щастя я зовс╕м втратив голову ╕ тепер н╕як не м╕г збагнути - сон це чи н╕. Мен╕ дуже часто снилися сни, що я ╖ду в ╕ншу л╕карню, де нема╓ н╕якого режиму ╕ можна в╕дчувати себе людиною, ╕ я завжди боявся прокинутися.

Стас попросив прапорщика в╕двести його разом з╕ мною у в╕дд╕лення. В╕н говорив мен╕ щось, напуття, але я його не чув ╕ не розум╕в, про що в╕н говорить. У в╕дд╕ленн╕ Стас роздобув велику с╕тку, наповнив ╖╖ банками консерв╕в, пачками з цукром, пряниками ╕ повчав:

- Не роздавай н╕кому в дороз╕! Чорт зна╓, ск╕льки тоб╕ ╖хати доведеться.

Медсестра попросила зайти до л╕каря. Нелля ╤ван╕вна була одн╕╓ю з небагатьох л╕кар╕в у ц╕й л╕карн╕, як╕ в╕дносилися до хворих добре ╕ не зловживала призначенням нейролептик╕в.За к╕лька м╕сяц╕в, проведених мною у восьмому в╕дд╕ленн╕, вона не прописала мен╕ жодно╖ таблетки. Мен╕ пощастило ╕ у другому в╕дд╕ленн╕ з л╕карями, спасиб╕ ╖м, що вони зберегли мен╕ здоров'я, призначаючи м╕н╕мальну дозу л╕к╕в. Цього я н╕як не можу сказати про л╕кар╕в, як╕ "л╕кували" мого брата.

У каб╕нет╕ зам╕сть Нелл╕ ╤ван╕вни мене зустр╕в завв╕дд╕лу.Його до нас перевели зовс╕м недавно, ╕ про нього хвор╕ в╕дгукувалися дуже погано. Це був молодий л╕кар, товстун з веселим обличчям. При обход╕ хворих в╕н любив жартувати ╕ виглядати простаком. Хворий, з яким пожартував л╕кар, знав, що йому тепер не уникнути ╕нтенсивного л╕кування. Я дуже боявся його ╕ намагався не потрапляти йому на оч╕.

- Саша, тебе переводять в ╕ншу л╕карню, - рад╕сно пов╕домив в╕н. - Тут у тебе стан здоров'я був гарний. Критику хвороби ти да╓ш ╕, якщо ти там, на новому м╕сц╕, так само будеш себе вести ╕ твоя рем╕с╕я буде такою ж, тебе незабаром випишуть. Ну, всього тоб╕ найкращого! Пиши нам листи, не забувай.

Дивлячись з боку, можна було прийняти цього добряка-л╕каря за мого друга. Сан╕тар в╕дкрив ключем двер╕, ╕ я вийшов. Величезне, немов важке ярмо, звалилося з плечей. Це було таке щастя, усв╕домлювати, що я б╕льше не належу цьому закладу. Контролер прив╕в мене до етапки, де мене розлучили з братом ш╕стнадцять м╕сяц╕в тому. М╕ша, одягнений в сво╖ реч╕, вже був тут.

- Не в╕риться, що насправд╕ залиша╓мо цю помийну яму, - дивлячись на мене, не в╕рячи в те, що в╕дбува╓ться говорив М╕ша. - Не в╕риться, що здихався в╕д свого Риб'ячого Ока ╕ б╕льше не почую цих г╕мн╕в вранц╕.

- З тобою Риб'яче Око прощався? - запитав я.

- Т╕льки що був у нього, сказав мен╕, що я ╖ду в Сербський на переекспертизу ...

- А мен╕ л╕кар сказав, що мене в ╕ншу л╕карню переводять, - перебив я брата.

- Та х╕ба можна в╕рити цьому Риб'ячому Оку? В╕н кругом бреше. Нехай везуть куди завгодно, лише б зв╕дси вирватися.

Зек з хозобслуги прин╕с на етап пайок - булку чорного хл╕ба ╕ кульок з солоною, як н╕би гнилою, к╕лькою.

Етап йшов на Ки╖в.


## Глава 70

По дороз╕ в Прибалтику

Настав незвичайний ранок п╕д стук╕т кол╕с. У вагон╕ було тихо. Вперше я був з братом разом ╕ ми були одн╕ в столип╕нському купе. У Ки╓в╕ вагон в╕дчепили. Локомотив довго тягав його ╕, пропустивши через щ╕тки миючих машин, поставив в╕дмитим п╕д вивантаження.

У Лук'ян╕вськ╕й в'язниц╕ Ки╓ва прибувших зек╕в ╕ нас, двох божев╕льних, в╕дправили на обшук. Два молодих тюремника з комсомольськими значками на грудях сид╕ли ╕ чекали нас.

- Роздягайтеся догола, - наказав один з них.

- Воруш╕ться! А то ми вас зараз швидко п╕дгонимо, - квапив другий комсомолець, починаючи обмацувати наш╕ реч╕. - Давай четвертак, по-доброму! Знайдемо ми, не минути лиха вам, - попередив в╕н.

- З л╕карн╕ ми ╕ п╕д л╕ками, а щодо грошей, так ми забули як вони виглядають, - в╕дпов╕в я йому.

П╕сля шмону нас посадили в маленький бокс ╕ тепер ми чули як комсомольц╕ змушували роздягатися молодих д╕вчат-в'язн╕в.

- Кому сказано, роздягайтеся! Ми тут з вами не хлопчики в ╕гри грати, - гримнув мент ╕ пхнул у б╕к великим тюремним ключем саму уперту з них.

Ж╕нки перестали обурюватися ╕ почали роздягатися для обшуку. Такого ми ще не зустр╕чали! В╕дразу видно, - Укра╖на, одна з найб╕льш прорадянських республ╕к Радянського Союзу, менти ╕ т╕ з комсомольськими значками на грудях. Рюкзаки, з якими ми пройшли не одну в'язницю, на Лук'ян╕вц╕ наказали нам здати в камеру збер╕гання за умови, що вони повинн╕ бути порожн╕ми. Куди тепер перекласти реч╕ ╕ продукти? Ми вир╕шили зав'язати на вузол штанини наших смугастих п╕жам, як╕ нам привезла мама в л╕карню незадовго до нашого в╕д'╖зду. У п╕жамн╕ штани ми заштовхали сво╖ реч╕ ╕ затягли зверху гумку, у нас вийшло щось на зразок смугасто╖ "товсто╖ попи" з коротенькими н╕жками. Ми взяли дбайливо ц╕ "смугаст╕ попи" в руки ╕ п╕шли за наглядачем по лаб╕ринтах в'язниц╕.

У велик╕й ╕ простор╕й транзитн╕й камер╕ було багато порожн╕х шконок ╕ мало людей. На ст╕н╕ вис╕ло рад╕о, зам╕сть новин ╕ музики звучав заклик до вс╕х п╕дсл╕дних з╕знатися у вчинених злочинах або покаятися в тих, про як╕ влада ще не зна╓. За щиросердне з╕знання тюремна пропаганда об╕цяла, зг╕дно закону, скоротити м╕ру покарання ╕ наводила приклади поблажливост╕ суду в под╕бних випадках. Ц╕лими днями ми спали, грали в дом╕но з сус╕дами по камер╕ ╕ могли говорити з ними, не приховуючи сво╖ думки. ╥жа в тюрм╕ була незр╕внянно у багато раз╕в краще, н╕ж у л╕карн╕. На об╕д кожен день подавали густий жирний суп з шматочками сала ╕ таку ж жирну кашу. Минуло к╕лька дн╕в ╕ ось ми знову сидимо в бокс╕ на етап, де до нас посадили молоденького хлопця. У нього дуже см╕шн╕ нер╕вно обр╕зан╕ нижче кол╕н штани.

- Що вони в╕д мене хочуть ?! З самого ранку по боксах тягають ╕ в камеру не ведуть, - обурювався в╕н.

- Слухай, а що в тебе з╕ штанами? Чи ти на чифир штанини спалив? - запитав я.

- Менти бридк╕ ще вранц╕ на шмон╕ ╖х пор╕зали. Бахрома на мо╖х кльошах ╖м не сподобалася, ось ╕ доводиться тепер так ходити.

- В╕дразу видно, що Укра╖на! Т╕льки тут таке може бути, - сказав М╕ша, згадуючи як вдома у Кривому Роз╕ м╕л╕ц╕я з дружинниками робила облави на танцмайданчиках, в╕др╕заючи кльош на брюках прямо на м╕сц╕. З глибини в'язниц╕ чувся крик, когось сильно били ╕ тягли по тюремним коридорам.

- Припин╕ть! - почули ми голос ж╕нки ╕ сильний стук╕т у двер╕. - Припин╕ть! Що ви, сволоч╕, робите! Тут ваг╕тна ж╕нка! ╥й погано!

За дверима виникло зам╕шання.

- Зачин╕ть двер╕! - командувала наглядачка, в╕д чого крик став приглушеним ╕ поступово зник у глибин╕ буд╕вл╕. Ми сид╕ли мовчки, поки не в╕дкрилися наш╕ двер╕ ╕ в╕йшло дво╓ наглядач╕в. У л╕тнього мента було добродушне обличчя, чого не можна було сказати про молодого ╕ знову з комсомольським значком на грудях.

- Що це ви, хлопц╕, до Ф╕нлянд╕╖ п╕шли? - поц╕кавився л╕тн╕й.

- Просто так, - в╕дпов╕в я, бажаючи швидше в╕д них в╕дв'язатися.

- Просто так? - перепитав молодий. - Зрадники! Пристрелити б вас потр╕бно! Правильно, що вас ф╕ни видали! - роз╕йшовся комсомолець.

- Виходь! - наказав в╕н М╕ш╕.

- Перестань, нехай будуть разом, - заступився л╕тн╕й.

Брата перевели в ╕нший бокс. Я сид╕в поки не в╕дкрилася год╕вниця ╕ мен╕ протягнули на етап дв╕ булки хл╕ба.

- А нав╕що дв╕ булки? Куди це можна два дн╕ в "Столип╕н╕" ╖хати? - запитав я зека-роздавальника.

- Ти що, не зна╓ш куди котиш? - здивувався в╕н, показавши мен╕ листок паперу, - бачиш, в Кал╕н╕нградську область, в Чернях╕вськ.

В╕д неспод╕ванки я стороп╕в. У Чернях╕вську спецл╕карню я не оч╕кував потрапити.

У "воронку" кр╕м нас двох були ще дв╕ ж╕нки. "Столип╕н" стояв в оч╕куванн╕ на запасн╕й кол╕╖, оточений охороною ╕ собаками. Вагон був порожн╕й. Конвой пов╕сив додатков╕ замки на в╕дс╕к ж╕нок ╕ на наш. У проход╕ зам╕сть солдата на варт╕ походжали в╕дразу два прапорщики. Худий, низенького зросту горлатий старшина-грузин ганяв рядових солдат╕в, як╕ виконували пок╕рно вс╕ його розпорядження.

- Фамиля! За што сидиш? - направляючи св╕тло в╕д л╕хтаря в обличчя в добре осв╕ченому вагон╕ запитав мене старшина.

- Яка тоб╕ р╕зниця? - в╕дпов╕в я розум╕ючи, що в╕н запиту╓ з ц╕кавост╕.

- Ти мне все-так╕ скажеш стат'ю? - не в╕дступався в╕н.

- Що тут в╕дбува╓ться? - запитав прапорщик. - Дивись у мене! До ранку будеш вагон скрябати, - пригрозив в╕н мен╕.

Солдати простукували купе у ж╕нок ╕ повторювали:

- Спецконвой ... спецконвой ...

Пот╕м вони з'явилися у нас ╕ теж простукали ст╕нки ╕ полиц╕ вагону, в╕дшукуючи д╕рки. Ми лягли на лавки, кинувши рюкзаки п╕д голову.

- Прибрати все з-п╕д голови, - наказав прапорщик.

Щогодини приходив грузин. В╕н св╕тив л╕хтарем в обличчя ╕, переконавшись що це все ще я ╕ м╕й брат, йшов перев╕ряти ж╕нок. Глибоко╖ ноч╕ я прокинувся в╕д гучно╖ лайки прапорщика.

- Хто тоб╕ дозволив лягти ?! Злазь жваво!

- Але вже друга година ноч╕, - в╕дпов╕в чолов╕к з прибалт╕йським акцентом.

- Злазь! А то зараз швидко злетиш ╕ н╕яких розмов, - ╕ прапорщик пройшов повз, не роблячи нам н╕яких зауважень.

- Ти нав╕що це куриш ?! - тепер пристав до прибалта грузин.

- Це ти знову! Ти що, не зна╓ш порядок? Зараз ми тебе навчимо, - нагодився на допомогу до грузину прапорщик.

Прибалт вже не знав як виплутатися з цього становища ╕ лише бурмот╕в щось на сво╓ виправдання.

- Ну, гаразд, лягай, - зм╕нивши гн╕в на мил╕сть розпорядився прапорщик ╕ в вагон╕ стало тихо.

- Приготуватися з речами на вивантаження, - прозвучала команда рано вранц╕.

"Дивно, куди це нас привезли? - подумав я, - хл╕ба дали на два дн╕, а вивантажують через н╕ч ".

У "воронку" ми опинилися з прибалтом ╕ молдавським турком.

- Ну ╕ конвой попався, якийсь пешенний. То - нелься! То - не положено! - скаржився прибалт.

Нас привезли в Гомелевську в'язницю. Вона б╕льше схожа була на аг╕тац╕йний центр. У двор╕ вис╕ли велик╕ барвист╕ плакати, намальован╕ м╕сцевими ум╕льцями, що закликали укладених до комун╕стично╖ чесно╖ прац╕, щоб вийти на свободу з чистою сов╕стю. У маленьк╕й етапц╕ на двоярусних нарах сид╕ло багато людей. Худий ╕ довгий хлопець з далеко висунутою вперед щелепою сид╕в за столом ╕ розводив в сеч╕ сажу в╕д паленого каблука, щоб зробити татуювання. Поруч ходив ╕нший, з обличчям повного ╕д╕ота в╕д народження. Грим╕ли год╕вниц╕. В камеру подали хл╕б, цукор ╕ по руках п╕шли миски з р╕дко╖ кашею.

- С╕дай сюди, вистачить "косити"! - звернувся довгий до ╕д╕ота. - Дума╓ш тоб╕ на дурц╕ краще буде? Там тоб╕ жваво с╕рою зад надеруть.

Дурня посадили за ст╕л, сунули йому п╕д н╕с миску ╕ вклали ложку в руку. В╕н з'╖в всю кашу ╕ сид╕в у глибокому задум╕, вир╕шуючи сво╖ дурн╕ проблеми як жити дал╕. В╕дразу п╕сля сн╕данку всю камеру вивели на етап.

- Стройся по одному! - скомандував конвой. - Марш в машину!

Машина була одна, а укладених з п╕всотн╕, вс╕ не вм╕щалися. Я тягнув М╕шу в к╕нець колони. Прибалт стояв перед нами. Машина заповнилася швидко ╕ з середини долинали крики, лайка ╕ мат. Тро╓ солдат╕в, упершись в ст╕нку фургона чоб╕тьми заштовхували зек╕в всередину.

- Наступний, давай! - команду╓ мокрий в╕д поту солдат. Ним виявився прибалт, естонець з коротким пр╕звищем С╕г. К╕лька чоб╕т вперлися йому в плеч╕, в спину ╕ почали запресовувати в камеру. Солдати пнулися щодуху, намагаючись заштовхнути С╕га, але в них н╕чого не виходило. Ми з М╕шею розум╕ли, що якщо С╕га втиснуть, то наступними будемо ми.

- Не вл╕зе! - махнув рукою старшина. - Доведеться ще одну ходку робити. Гаразд, вилазь!

Естонець вил╕з. В╕н крект╕в, обмацуючи сво╖ боки.

- Щастить тоб╕! - пожартували ми, ледь стримуючи см╕х.

- ╤ прафта фесьот! - засм╕явся в╕н.

З машини вийшли ще дво╓, важко дихаючи п╕сля пережито╖ утрамбовки. "Столип╕н" знаходився в п'яти хвилинах ╖зди в╕д в'язниц╕. Солдати втратили б╕льше часу ╕ сил на завантаження укладених через свою л╕нь. Адже можна було в╕дразу зробити два рейси. Це була типова ментальн╕сть людей в ц╕й кра╖н╕.

Конвой в вагон╕ був той самий ╕ б╕дний естонець нав╕ть в╕дразу поник.

- Опьять они! - все, що в╕н м╕г сказати.

Старшина-грузин вп╕знав нас, естонця ╕, посм╕хнувшись як старим знайомим, пропустив в вагон без всяких розпитувань.

- Стат╕я, фамилья, терм╕н? - повторював в╕н, коли черга д╕йшла до ╕д╕ота.

- В╕н дурень. В╕н н╕чого не розум╕╓! - в╕дпов╕дали грузину за нього сп╕вкамерники.

[picture]

Фото ╤. Ковальова.


- Мовчати! Я вас не питаю! - кричав на них грузин. - Два роки у нього! Крад╕жка!

- В╕н дурень, в╕н н╕чого не зна╓, - кричали грузину з ╕нших в╕дс╕к╕в вагону.

- Мовчати! Я сам знаю. Я його питаю. Стат╕я, фамилья, терм╕н ?!

З в╕дс╕к╕в понеслися колюч╕ глузування на адресу грузина. В╕н цього не м╕г перенести ╕ поб╕г через весь вагон допов╕дати прапорщику. Розлючений прапорщик вискочив разом з ним ╕ швидким кроком вони пройшли до камери дурня.

- Хворий в╕н! - кричали зеки. - Два роки у нього за крад╕жку!

Прапорщик зрозум╕в, що ма╓ справу з хворою людиною ╕ швидко перестав злитися.

До М╕нська по╖зд йшов ш╕сть годин. У в'язниц╕ нас посадили в маленьку двом╕сну камеру в нап╕вп╕двал╕, пооб╕цявши вранц╕ видати матраци.

Ранок почався з╕ звичайно╖ тюремно╖ су╓ти. Плескали год╕вниц╕, грим╕ли чайники, роздавали сн╕данок.

- Начальник, що ви нам дали !? - закричав я в год╕вницю, коли побачив, що нам дали алюм╕н╕╓в╕ ложки без ручок.

- Так╕ у нас вс╕, - в╕дпов╕в наглядач.

╥сти кашу ложкою без ручки виявилося ц╕лим мистецтвом.

В ст╕нн╕й н╕ш╕ за гратами стояло рад╕о, ц╕лими днями воно т╕льки й говорило про бульбу-картоплю. Ск╕льки бульби достроково здали в зас╕ки держави р╕зн╕ райони, на ск╕льки перевиконали плани колгоспи ╕ як╕ щаслив╕ жител╕ Б╕лорус╕, що з╕брали ст╕льки бульби. Вранц╕ тепер зам╕сть Укра╖нського г╕мну звучав г╕мн кра╖ни бульби. На наш подив нам приносили м╕сцеву газету кожен день ╕ ми могли читати багато про бульбу. З газети я скрутив трубку, пропихав ╖╖ кр╕зь грати, викрутивши гучн╕сть у динам╕ка. Тепер в камер╕ нам н╕що не заважало ╕ не хот╕лося залишати м╕нську в'язницю. Кожен день наглядач╕ влаштовували нам коротку розвагу, виловлюючи в об╕д з бака з супом для ув'язнених шматочки м'яса ╕ голосно лаяли один одного, якщо комусь ╕з них д╕ставався б╕льший шматочок.В╕с╕м дн╕в пройшли дуже швидко. В╕д М╕нська до В╕льнюса рукою подати. До в╕льнюс╕всько╖ в'язниц╕ ми прибули вноч╕, коли вс╕ вже спали. Наглядач-литовець, великий мордатий дядько нав╕ть не задавав нам дурних питань про терм╕н, статт╕, пр╕звища, не став нас обшукувати, а в╕дразу пов╕в в камери.

- Не розходьтеся, чекайте мене тут, я д╕знаюся де м╕сце ╓, - сказав в╕н ╕ п╕шов. Естонець був з нами ╕ в╕н добре знав цю в'язницю.

- "Критники" тут сидять на першому поверс╕, - сказав в╕н нам.

- Ви тро╓ - у 82-у камеру, - наказав йти за ним наглядач.

Невелика яскраво осв╕тлена камера нагадувала судновий кубрик. Три вузьких двоярусних шконки стояли п╕д ст╕нами. У камер╕ було порожньо.

- Дивись, чифир-бак сто╖ть, - вказав С╕г на закопчену кухоль, - заточки лежать ╕ нав╕ть мотузка для "коня".

На ст╕нах вис╕ли фотограф╕╖ д╕вчат, вирван╕ з журнал╕в ╕ етикетки в╕д пачок чаю. Етикеток була ц╕ла галерея з р╕зних сорт╕в чаю, яких я нав╕ть н╕коли не бачив.

Вранц╕ ми прокинулися в╕д стуку в ст╕нку.

- 82-а, озовися! - звали нас.

С╕г приставив кухоль до ст╕нки ╕ почав перемовлятися.

- Щось в╕дкачати просять, т╕льки я зрозум╕ти не можу, - допов╕в в╕н.

Я в╕дразу зрозум╕в, що треба в╕дкачати воду з ун╕тазу.

Так робили в Петрозаводськ╕й в'язниц╕, щоб розмовляти з першим поверхом.

- Воду в параш╕ вони просять в╕дкачати, - пояснив я.

- Ну ╖х! Нехай сам╕ качають, - махнув рукою естонець ╕ кинув кухоль в тумбочку.

- 82-а, - звали нас з ус╕х бок╕в.

- Чого треба? Ми на спецл╕карню ╖демо ╕ н╕кого не зна╓мо, - кричу я в реш╕тку в╕кна аби в╕дчепитися в╕д настирливих сус╕д╕в.

- Мужики, припиняйте чифир робити. Корпусний прийшов зм╕ну приймати, - стукаючи по дверях камер попереджа╓ наглядач.

- В╕таю тебе з днем ??народження, - раптом сказав брат. Т╕льки тепер я згадав, що мен╕ виповнилося сьогодн╕ 26 рок╕в.

В цю мить в╕дкрилася год╕вниця ╕ в н╕й з'явилося худе з колючим поглядом обличчя зека.

- Що ви мовчите? В╕дкачайте воду в параш╕, поговорити треба.

- П╕шли, п╕шли, - п╕дганяв його наглядач.

- Зараз, дай скажу, - не посп╕шав закривати год╕вницю зек, - в╕дкачайте воду.

Ми обмотали в╕ник ганч╕ркою ╕ стали виштовхувати воду. Як т╕льки утворилася пов╕тряна подушка, наш ун╕таз заговорив безл╕ччю голос╕в, тюремний телефон запрацював з повним навантаженням.

- 82-а, ви нас чу╓те? - питав ун╕таз.

- Чу╓мо, чу╓мо! - в╕дпов╕дали ми ╕ через пару хвилин естонець знайшов земляка, який в╕дсид╕в ш╕сть рок╕в ╕ зв╕льнявся днями.

- Хлопц╕, я там у вас на нарах деяк╕ ганч╕рки бачив. Чи не п╕д╕гр╕╓те ?! А ми вам дещо з жратви п╕дкинемо ...

- Не треба нам н╕чого взам╕н. Як вам передати? - запитали ми.

- Там у вас на батаре╖, де чифир варять ... бачите, в кутку ст╕нка закопчена, там шнур лежить, прив'яж╕ть ╕ опуст╕ть в реш╕тку шмотки.

Ми виконали вказ╕вки з ун╕тазу ╕ в три прийоми передали вс╕ реч╕, вважаючи, що вони нам б╕льше не знадобляться. На знак подяки критн╕к поклав динам╕к на св╕й ун╕таз ╕ тепер в наш╕й камер╕ грала музика. Рад╕о в Литв╕ сильно в╕др╕знялося в╕д ╕нших радянських республ╕к. Ц╕лий день була зах╕дна музика ╕ н╕яко╖ пропаганди. ╤нод╕ музику переривав шум злив╕в канал╕зац╕╖ або голоси пов╕домляли, що товар по труб╕ доставлений за призначенням, попередньо загорнутий в целофан.

Естонець С╕г добре вм╕в малювати. В╕н взяв м╕й п╕дручник англ╕йсько╖ мови ╕ на одн╕й стор╕нц╕ намалював на пн╕ засохлого дерева красивий пейзаж, п╕дписавши: "Моя Естон╕я".

- Почекай, я тоб╕ зараз один жарт намалюю, ти т╕льки не дивись, - попросив в╕н.

В╕н довго щось складав з аркуша паперу, п╕дмальовував ,пот╕м покликав мене.

- Дивись, я намалював будиночок з в╕конницями, у в╕кн╕ видно красиву д╕вчину. Ти б хот╕в познайомитися з такою? - запитав С╕г.

- Мабуть ...

- Ск╕льки б ти ╖й дав рок╕в?

- Ну, рок╕в в╕с╕мнадцять, - в╕дпов╕в я.

- Правильно! Ти вгадав, забирай ╖╖ соб╕.

В╕н перевернув картинку так, що красиве т╕ло д╕вчини стало мордою старо╖ ╕ к╕стляво╖ корови з жахливо дурними очима.

П╕д веч╕р в камеру до нас п╕дкинули двох хлопц╕в. Вони сид╕ли мовчки ╕ крутили весь веч╕р головами.

- Не можу зрозум╕ти, зв╕дки гра╓ музика? - запитав один з них.

- З параш╕, - в╕дпов╕ли ми.

Хлопцев╕ в╕дпов╕дь, схоже, дуже не сподобалася, в╕н думав, що ми над ним п╕дсм╕ювалися.

- Серйозно, зв╕дки гра╓ ця музика? - знов запитував в╕н.

- ╤ди до параш╕ ╕ послухай, - запропонували ми.

В╕н п╕д╕йшов до ун╕тазу, поглядаючи на нас, все ще вважаючи, що ми його роз╕гру╓мо.

- Дивись! - покликав в╕н напарника, - по "поштовху" музику тут ганяють, в╕к такого не бачив.

У в╕льнюськ╕й в'язниц╕ було здорово, але через три дн╕ ми були вже на останньому етап╕ в Чернях╕вську. Етапка була набита битком в основному молодими хлопцями-литовцями. К╕лька литовц╕в з одним циганом тусувалися по камер╕, стр╕ляючи на вс╕ боки очима, що ╕ у кого можна в╕дняти. Нашу увагу привернув чолов╕к з явно вираженим псих╕чним розладом. В╕н сид╕в один н╕ з ким не вступаючи в розмову. Його велика с╕тка з речами привернула увагу литовц╕в ╕, п╕дс╕вши до нього, вони почали його обкатувати.

- Наш пасажир, в Чернях╕вськ ╖де, - сказав я брату.

- Зв╕дки ти це взяв? - засумн╕вався М╕ша.

- По обличчю видно. ╤, схоже, у нього мокруха ╕, напевно, дружину замочив.

В цей час хлопц╕ розпитували цю людину ╕ д╕йсно, в╕н йшов на спец за вбивство дружини.

- Ну, переконався? - похвалився я.

Литовц╕ вже потрошили с╕тку хворого ╕ р╕зали сало, роздаючи його вс╕м бажаючим, але ми в╕дмовилися.

- Давай, зн╕май черевики, махнемося, - запропонував нахабно М╕ш╕ найспритн╕ший хлопець з ц╕╓╖ групи.

- П╕шов ти! - р╕зко в╕дпов╕в йому брат. Через таку в╕дпов╕дь литовц╕ загули, як розворушен╕ оси. Я зрозум╕в, що М╕шу зараз будуть м╕цно бити, ╖х багато, чолов╕к десять, а нас - дво╓.

- Слухай, ти, тосуйся поки тво╖ вуха ц╕л╕, - звернувся я до заводили, через якого вся ця каша почалася. Литовц╕ прийшли в зам╕шання ╕ почали про щось говорити по-литовськи, обступивши нас.

- Ну, ти, вибачатися дума╓ш? - запитали вони брата.

М╕ша сид╕в мовчки ,абсолютно не реагуючи на ╖х слова.

- Слухай, М╕ша, ти хапай ось цього, - вказав я на заводилу, - головне - м╕цно тримай, а я откушу йому н╕с ╕ вуха. Все одно ми на "дурку" ╖демо, в╕дпов╕дати за це нам не доведеться. Нехай пот╕м вони нас в╕длупцюють, але це ╖м буде наука.

Я говорив голосно, давлячи на псих╕ку призв╕дника.

- Зрозум╕в! - п╕дтримав мене М╕ша.

Жива ст╕на розступилася ╕ хлопц╕ почали знову сп╕лкуватися. Циган п╕д╕йшов до нас ╕ дружелюбно став розпитувати за що ╕ куди ми ╖демо. Я не в╕дчував до нього н╕яко╖ злост╕ ╕ все розпов╕в. В╕н переказав розмову друзям ╕ вони залишили нас у споко╖.

По╖зд повинен був в╕дправлятися о четверт╕й ранку. Багато з тих,хто сид╕в на лавках, др╕мали.

- Мужики! Хто хоче тягу зловити? - запропонував туберкульозник, який йшов етапом в таб╕рну л╕карню. К╕лька жадних очей втупилися на флакон з таблетками.

- Дай мен╕!

- Мен╕!

В╕н роздавав таблетки направо ╕ нал╕во. Мен╕ здалося, що його щедр╕сть була п╕дступним задумом.

Проковтнувши ц╕лий флакон нев╕домо якого лайна, литовц╕ ожили.

- Труба дело! Ну и та-а-ска! - по-рос╕йськи кричали вони.

- Мужик, якщо ╓ ще, давай! - з д╕ловим виглядом звернувся циган.

- ╢ дещо ще, - в╕дпов╕в "туберкульозник" ╕ з лукавою посм╕шкою простягнув ще один флакон.

Поруч сид╕в рос╕йський хлопець, в╕н не брав ц╕ таблетки, а т╕льки вдоволено посм╕хався ╕ весь час щось шепот╕в на вухо "туб╕ку", поглядаючи на литовц╕в.

Вранц╕ почалося завантаження в вагон. Чолов╕ка за вбивство посадили до нас, ми втрьох займали в╕дс╕к, а туберкульозника - одного в сус╕дн╕й. Зам╕сть того, що б лягти спати, в╕н почав без всяко╖ на те причини кричати литовцям:

- Н╕мц╕ ви вс╕! Мало вас рос╕йськи били!

Литовц╕ йому кричали у в╕дпов╕дь:

- Рос╕йськи свин╕.

Лайка тривала добрих дв╕ години, поки вс╕х литовц╕в не вивантажили у Каунас╕, п╕сля чого у вагон╕ стало тихо.

Св╕тало.По╖зд мчав повз невелик╕ селища з будинками, побудованими з червоно╖ цегли, покритими черепичними дахами, наближаючись до Чернях╕вська.


## Глава 71

Чернях╕вськ. Установа ОМ-216. СТ-2

[picture]


Зеки в вагон╕ спали ╕ н╕хто не пом╕тив як нас трьох вивантажили в старенький зеленого кольору м╕н╕вен. Вбивця дружини сид╕в мовчки, с╕тка його була майже порожньою ╕ в н╕й лежали тепер н╕кому не потр╕бн╕ реч╕. Два конво╖ри, розм╕стившись б╕ля дверей машини, обговорювали сво╖ домашн╕ справи. Машина ви╖хала на привокзальну площу ╕ помчала вулицями м╕ста. Мигот╕ли реклами магазин╕в, будинки з незвичними для нас черепичними дахами ╕ люди, що йшли на роботу тепло по-ос╕нньому одягнен╕. Це була моя перша по╖здка за два з гаком роки, коли я сид╕в б╕ля в╕кна машини ╕ дивився у в╕кно.

Спецл╕карня перебувала на околиц╕ м╕ста поруч з м'ясокомб╕натом, в╕д якого несло нудотним, тухлим запахом. Машина в'╖хала в масивн╕ зал╕зн╕ ворота.

- Ск╕льки орл╕в привезли? - запитав чолов╕к у штатському ╕, глянувши на нас, почимчикував спритно в к╕мнату чергового.

Я пор╕внював все це з Дн╕пропетровською л╕карнею. П╕длоги тут були викладен╕ кахлем, ст╕ни чергово╖ к╕мнати облицьован╕ пластиком, стел╕ св╕жевиб╕лен╕. Поруч був зубний каб╕нет ╕ б╕бл╕отека. До дверей б╕бл╕отеки п╕д╕йшов чолов╕к одягнений в синю фланелеву п╕жаму з беретом на голов╕. В╕н смикнув за ручку, але переконавшись, що двер╕ закрит╕ на ключ, с╕в навпоч╕пки поруч з нею. Я прийняв його за прац╕вника л╕карн╕, тому що на в╕дм╕ну в╕д ув'язнених, в╕н був не п╕дстрижений. П╕сля розмови з ним я був здивований, д╕знавшись що в╕н - хворий ╕ працю╓ тут б╕бл╕отекарем, що книги можуть брати вс╕, хто хоче, ╕ ще в╕н пов╕домив, що я нав╕ть соб╕ уявити не м╕г, що на минул╕й ком╕с╕╖ було виписано з л╕карн╕ б╕льше сотн╕ хворих ╕ це тут - норма.

- А чому ти не стрижений? - запитав я.

- З 1975 року п╕сля ком╕с╕╖, яка при╖жджала з Москви, волосся носити дозволили.

- Тро╓ вас? Це добре, маленький етап. Бер╕ть реч╕ ╕ п╕шли, -приказав наглядач в засмальцьованому мундир╕, - поми╓теся зараз ╕ на сн╕данок встигнете.

Ми вийшли на подв╕р'я л╕карн╕. Тут знаходилося к╕лька просторих прогулянкових дворик╕в з альтанками, деревами, з кв╕тучими кущами троянд. П╕сля Дн╕пропетровського смороду ╕ вуг╕льного пилу це м╕сце мен╕ здалося тепер райським садом. До великого триповерхового корпусу примикало два двоповерхових крила.Буд╕вл╕ були викладен╕ з червоно╖ цегли з високим черепичним дахом ╕ великими в╕кнами з╕ вставленим в чавунн╕ реш╕тки склом. Поки перев╕ряли наш╕ реч╕ ╕ робили ╖х опис, нас по черз╕ викликав л╕кар.

- Мене в перше в╕дд╕лення направили. ╤ди до л╕каря, вона вел╕ла тебе покликати, - пов╕домив М╕ша.

Л╕кар зустр╕ла мене з посм╕шкою.

- Що це ви надумали до Ф╕нлянд╕╖ б╕гти?

Я в╕дпов╕в ╖й з повною критикою свого вчинку, мовляв дивись, моя рем╕с╕я стаб╕льна.

- П╕деш в шосте. Т╕льки у нас вс╕, хто поступа╓ повинн╕ п╕дстригтися, - попередила л╕кар.

Баня з великою ╕ теплою роздягальнею перебувала на першому поверс╕, тут було чисто ╕ воду в душ╕ можна було регулювати самим. Нас н╕хто не квапив. Сестра-господиня забрала мене ╕, попрощавшись з М╕шею, я п╕шов з нею в сво╓ нове в╕дд╕лення. Товстий, в╕дгодований ╕ пов╕льний наглядач в╕д╕мкнув двер╕. Сестра-господиня завела мене у в╕дд╕лення. Тут була роздягальня з гачками на ст╕н╕, з вис╕вшими на них байковими халатами ╕ беретами, а поруч - к╕мната з кахляними ст╕нами ╕ кранами з гарячою ╕ холодною водою. Це був не Дн╕про з бетонним туалетом ╕ крижаною водою з-п╕д крана. У коридор╕ з високими стелями було багато св╕тла, що проникав через велик╕ в╕кна. Вс╕ двер╕ в палати були в╕дкрит╕ ╕ хвор╕ в╕льно ходили по коридору. В ст╕ну були вмонтован╕ електричн╕ розетки ╕ хворий в п╕жам╕ стояв ╕ голив себе сам без нагляду сан╕тара. В ╖дальн╕ рядами стояли столики, кожен з чотирма ст╕льцями ╕ п╕д ст╕нкою - телев╕зор.

- А хто у вас телев╕зор тут дивиться? - запитав я.

- Як хто? - здивувалася сестра-господиня, - хвор╕, кому ж його ще дивитися ?!

П╕сля сн╕данку, як ╕ належить новачков╕, мене визначили в наглядову палату. Це була вузька ╕ довга к╕мната, заставлена ??л╕жками. У палат╕ з╕брався ╕нтернац╕онал. Тут були естонц╕, литовц╕, латиш╕, рос╕йськ╕,осетини,чеченц╕.

Лягай на це л╕жко, воно пусту╓, - запропонували хвор╕, в основному, молод╕ хлопц╕.

Мо╖м сус╕дом виявився в╕рменин, зовс╕м на вигляд загорнутий.

- Не пощастило тоб╕, хлопець, що тебе сюди привезли, Черняшка - одна з найб╕льш паршивих спец╕в в Союз╕, - сказав хворий з Армав╕ру, - ╕ тримають тут довго ╕ л╕кують сильно.

- Не знаю як тут л╕кують ╕ ск╕льки тримають, але те, що я вже бачив у Дн╕пр╕, так тут просто курорт.

- Ти що до нас зв╕дти прибув? - здивувався в╕н.

Я сид╕в на л╕жку ╕ в╕дпов╕дав на питання, поки один хворий не сказав:

- Слухай, ти можеш це не розпов╕дати н╕кому ╕ н╕де б╕льше. Не дай Бог це д╕йде до л╕кар╕в, так вони ╕ тут такий режим зроблять.

З розмови з хворими я тепер знав, що б╕льш╕сть з них знаходяться в наглядов╕й палат╕ за недавн╕й бунт в л╕карн╕. Хвор╕ побили наглядача ╕ поганяли по в╕дд╕ленню медсестру.

- До абсцесу мене закололи, по склянц╕ гною викачували з кожно╖ с╕дниц╕, - розпов╕дав хлопець з Арзамасу. В╕н був тут самим балакучим. - Прочистили, нав╕ть перепочити не дали, ╕ знову по нов╕й колоти почали ... Прикро ... Вноч╕ вийшов в туалет, нав╕ть спочатку не зрозум╕в, що в коридор╕ в╕дбува╓ться. Мене пом╕тили, тепер н╕кому ╕ н╕чого не доведеш.

На п╕дтвердження в╕н опустив штани ╕ показав мен╕ син╕ провали в с╕дницях з багряними шрамами.

- Цього року под╕я на под╕ю, - сказав староста палати.

Тут так називали хворого, який в╕дпов╕дав за чистоту ╕ порядок.

- У другому в╕дд╕ленн╕ один хворий за сигарету сан╕тара шваброю вбив, безглуздий випадок, випадково по т╕м'ячку потрапив. А у нас бунт один баламут з ??метою втеч╕ задумав, а нас ╕з-за цього бунту притиснули ╕ чолов╕к тридцять колять.

- А правда, що Валька-медсестра до хворого в л╕жко зал╕зла, що б ╖╖ не знайшли? - голосно запитав старосту хворий на пр╕звисько "Мамонт".

- Це правда. Зал╕зла в╕д страху, боялася що згвалтують.

- Ха-ха-ха, - засм╕явся "Мамонт" гучним ╕д╕отським см╕хом.

- А що було призв╕дникам за це? - поц╕кавився я.

- Один з них за пол╕тику сидить - Шапоренко, - в╕дпов╕в латиш, на пр╕звисько "Пан Спортсмен", - так його в перше в╕дд╕лення перевели. ╤нший - Нечипуренко на суд по╖хав. Обом ╖м, треба сказати, добре д╕сталося в╕д мент╕в, але тому, якого на суд в╕двезли, пощастило, а Шапоренко донин╕ колять.

- На об╕д! - покликав нас сан╕тар.

- Йдемо об╕дати. Скажеш пот╕м, де краще годують, - покликали мене хвор╕.

Об╕д був на славу. На перше був квасолевий суп з╕ шматочками м'яса, а не щетина ╕ дроблен╕ к╕стки в╕д свинячих гол╕в. Друге блюдо - гуляш, де було багато картопл╕ з соусом. Така ╖жа мен╕ ╕ наснитися не могла у Дн╕пропетровськ╕й л╕карн╕.

Ну, як об╕д? - в╕дразу запитали мене в палат╕.

- В╕дм╕нний! - засмутив я ╖х сво╓ю в╕дпов╕ддю.

П╕сля об╕ду мене викликали до л╕каря. У каб╕нет╕ сид╕ли завв╕дд╕лу Юр╕й ╤ванович Тамбовцев ╕ л╕кар Фукалов.

- Ну, давай, Саша, розпов╕дай як у тебе все там вийшло? - так располагающе, по-св╕йськи запитав Тамбовцев.

Я зав╕в свою заяложену плат╕вку, яку можна було назвати "Ст╕йка рем╕с╕я". Завв╕дд╕лу спок╕йно слухав.

- Ось бачиш? - Тамбовцев подивився на Фукалова, - людина зрозум╕ла, що зробив дур╕сть, ка╓ться ╕ тепер йому доводиться розплачуватися за це. Психопатична особист╕сть.

Л╕кар погортав справу. В╕н хот╕в знати чому нас перевели сюди, але н╕якого пояснення там не знайшов.

- А що ви з братом натворили в Дн╕пропетровськ╕й л╕карн╕? - запитав в╕н.

- Абсолютно н╕чого. Кр╕м нас ще багато людей перевели кудись.

- Ну, гаразд, ╕ди, - сказав в╕н, трохи про щось подумавши.

Погано бути новеньким, н╕коли не зна╓ш що тебе чека╓. Прямо з каб╕нету л╕каря привели мене в процидурку здати анал╕з кров╕.

- С╕дай на ст╕лець! В╕двернися! - команду╓ медбрат Геннад╕й ╤ванович. В╕н перетягнув мен╕ руку джгутом, взяв величезний скляний шприц з довгою ╕ товстою, як стрижень кульково╖ ручки голкою, проткнув шк╕ру в руц╕ ╕ став ловити вену, крутячи голку на триста ш╕стдесят градус╕в. Моя вена спритно ухилялася в╕д тупо╖ голки ╕ я в╕дчув, що втрачаю св╕дом╕сть. Отямився в╕д р╕зкого запаху нашатирного спирту.

- Сан╕тар, де ти там! Йди сюди. Допоможи мен╕ потримати хворого, - почув я голос медбрата. - Потерпи ще трохи, зараз все буде добре, - заспокою╓ в╕н мене ╕ шприц знову, як п╕дводний човен, почина╓ ловити вену п╕д шк╕рою. Злет╕в джгут ╕ кров стала заповнювати шприц.

П╕сля вечер╕ медсестра назвала мо╓ пр╕звище разом з хворими, приймавшими л╕ки, п╕сля чого враження в╕д л╕карн╕ в╕дразу зм╕нилося. Юр╕й ╤ванович виявився щедрим л╕карем, в╕н прописав мен╕ ш╕сть (!!!) таблеток т╕зерцину, це "п╕сля н╕чого" в Дн╕пр╕!

Псих╕атр╕я - особлива наука! Л╕кар тут завжди правий ╕ н╕чого ти йому сказати не можеш.

Я спав к╕лька наступних дн╕в, насилу розум╕ючи де н╕ч, а де день. Добре, що тут я м╕г залишатися в палат╕ ╕ ходити в туалет або в ╖дальню, тод╕, коли хот╕в цього сам. М╕й сус╕д - в╕рменин виявився зовс╕м не ╕д╕отом, як мен╕ здалося спершу. В╕н був пом╕щений в надзорку за б╕йку з хворим ╕ отримував тепер сильнод╕юч╕ нейролептики. Його дуже сильно мучила непосидюч╕сть, а л╕ки так скували його т╕ло, що в╕н не м╕г п╕днятися з л╕жка без будь-чи╓╖ допомоги. В╕рменин нав╕ть не м╕г голосно стогнати, голосов╕ зв'язки не п╕дкорялися ╕ в╕н т╕льки жал╕бно ╕ тихо хрип╕в.

- Серг╕ю, (так звали здорованя "Мамонта"), - п╕дн╕ми мене, - ходити хочу.

"Мамонт" обережно, н╕би перед ним лежала не людина, а манекен з в╕трини, п╕дн╕мав в╕рменина з л╕жка ╕ ставив на ноги. Цей манекен, постоявши к╕лька секунд нерухомо, раптом включався ╕ починав рухатися, робив к╕лька крок╕в, застигав ╕ просив:

- Серг╕ю, поклади мене, лежати хочу.

"Мамонт" схоплювався з╕ свого л╕жка ╕ допомагав нещасному лягти. Це жал╕бне ниття, схоже, дуже задиристого ╕ нахабнуватого хлопця, д╕ставало мене.

- Серг╕ю, укрий мене. Серг╕й, п╕дн╕ми мене, - повторювалося без зупинок.

"Мамонт" безв╕дмовно виконував вс╕ його прохання. Естонцю Тойле доводилося не краще. В╕н схоплювався з л╕жка сам, але не м╕г опустити голову ╕, упершись поглядом у стелю з перекошеним ротом, намагався ходити по вузькому проходу м╕ж л╕жками. Тойла був засуджений до смертно╖ кари за те, що п╕д час б╕йки в ресторан╕ вбив в╕домого вченого з Кавказу, який перебував тод╕ в Талл╕н╕ у в╕дрядженн╕.

- Мене наглядач╕ нав╕ть в баню не хот╕ли водити, коли я оч╕кував виконання вироку ╕, см╕ючись говорили: "Нав╕що тоб╕ баня, все одно на мило п╕деш", - згадував в╕н, якимось дивом залишившись живим ╕ перебуваючи тепер тут.

Латиш- злодюжка на пр╕звисько "Пан Спортсмен", худенький ╕ верткий хлопець любив в╕дпрацьовувати удари на худому ╕ довгому ╕д╕от╕ Селезньов╕. В╕н ставив його по ст╕йц╕ "Cтрунко!" ╕ точним ковзаючим ударом в щелепу валив його без св╕домост╕ на п╕длогу.

- ╤ди сюди, ╕д╕от, - наказував "Спортсмен" прийшовшому в себе дурнев╕.

Селезень ,весь тремтячи в╕д страху, знову ставав на м╕сце, заплющивши оч╕.

- ╢! Здорово! Ось так бити треба, - весело п╕дстрибував над лежачим на п╕длоз╕ Селезньовим латиш Азол╕н╕ш.

Тим часом вбивця Микола ╕ злод╕й, дагестанець Султан, зрушили поруч л╕жка, сховалися п╕д ковдрами ╕ як н╕би спати лягли.

- Селезень, давай сюди! Гей, "Пан Спортсмен", загони його до нас п╕д нари.

- А ну, вистачить "косити", - штовха╓ латиш ╕д╕ота, заганяючи його п╕д л╕жко.

- Смокчи, теля, молоко, - просунувши по черз╕ сво╖ д╕тородн╕ органи м╕ж л╕жками наказували вони Селезньову.

У палат╕ наступала тиша, т╕льки та╓мниче ворушилися дв╕ ковдри на л╕жках злод╕я ╕ вбивц╕ ╕ м╕й сус╕д-в╕рменин жал╕бно скиглив:

- Серг╕ю, Серг╕ю, де ти?

Зд╕йснивши свою гидоту вони виганяли Селезньова з-п╕д л╕жка ╕ в╕н знову потрапляв в руки "Спортсмена".

Мен╕ в╕д т╕зерцину було все байдуже, хоча я дуже хот╕в би бачити цих трьох нег╕дник╕в корчившимися п╕д впливом нейролептик╕в, щоб в╕дчували вони себе ще г╕рше, н╕ж в╕рменин.

Я був вже трет╕й тиждень у надзорц╕. Тут не можна було мати н╕ книг, н╕ газет, н╕ дивитися телев╕зор, нав╕ть не було гучномовця з радянським г╕мном. Коли мене перевели в загальну палату, де було десять хворих, я довго не м╕г звикнути, що двер╕ в╕дкрит╕ ╕ можна виходити з палати в туалет,в ╖дальню,дивитися телев╕зор або просто тинятися по коридору, коли захочеш. Перший час я чекав в дверях медсестру або сан╕тара, щоб запитати дозволу.

- ╤ди, ╕ди, звичайно, - дивуючись в╕дпов╕дали вони.

У ц╕й л╕карн╕ сан╕тарами були в╕льнонайман╕ або зеки, хвор╕ ╖х зовс╕м не боялися, нав╕ть могли з ними сперечатися.

Одного разу, прокинувшись рано вранц╕ я побачив у в╕кн╕ помаранчеве сонце ╕ зловив себе на думц╕, що не можу пригадати зв╕дки сходить сонце, з╕ сходу чи з заходу.

- Що сталося з мо╓ю пам'яттю? Зв╕дки воно все-таки сходить? - не переставав я задавати соб╕ це питання.

Хворих питати не хот╕в, знаючи як швидко тут ярлик дурня наклеють. Я почав м╕ркувати про себе, згадавши, укра╖нську мову : Захiд - заходити, значить Схiд - сходити. З╕ сходу сходить сонце зрад╕в я. П╕сля цього випадку я став просити л╕каря зменшити мен╕ дозу л╕к╕в ╕ в╕н призначив чотири таблетки на день зам╕сть шести, проте н╕ на яку роботу не випускав.

У в╕дд╕ленн╕ було к╕лька пол╕тичних, серед них були зовс╕м хвор╕ люди, були т╕, хто через бунт не хот╕ли вступати в контакт, щоб не в╕дбилося пот╕м на ╖х виписц╕. Т╕льки литовець Вольдемар Каралюнас, заарештований за розповсюдження лист╕вок з антирадянським зм╕стом, який сид╕в уже трет╕й р╕к, радий був з╕ мною поговорити. В╕н працював вдень на кухн╕ в посудомийц╕, а ввечер╕ в╕дразу до мене б╕г ╕ про сво╖ сни розпов╕дав.

- Я бачив Бога сьогодн╕ ╕ церкву! - пов╕домив в╕н як т╕льки побачив мене, - це ж хороший знак! Що ти дума╓ш?

- Випишуть, Вольдемар, тебе скоро, - при╓днався до розмови хворий ╢рьом╕н, до арешту працювавший пров╕дником пасажирського по╖зда. За злочин - спробу осквернити пам'ятник Лен╕ну в сво╓му м╕ст╕ в╕н перебував на л╕куванн╕ вже шостий р╕к.

- Випишуть, - п╕дтвердив я.

Почувши це Вольдемар перехрестився.

Були у в╕дд╕ленн╕ ще люди, як╕ намагалися к╕лька раз╕в вибратися з Союзу, але кожна спроба зак╕нчувалася невдачею.

╢вген Брагунець був рок╕в тридцяти, кремезний ╕ з великою лисиною на голов╕. Перший раз в╕н намагався перейти кордон взимку по льоду Ф╕нсько╖ затоки, але був пом╕чений прикордонним вертольотом. Другий раз намагався втекти через Балт╕йське море з аквалангом. На Естонському остров╕ його побачили прикордонники, в╕н сховався в болото ╕ дихав через трубку майже добу, поки прикордонники не припинили пошук, але вже в мор╕ його пом╕тив сторожовий катер ╕ затримав. Знев╕рившись вибратися з СРСР, в╕дсид╕вши к╕лька рок╕в в таборах, ╢вген вир╕шив спробувати ви╖хати легально. З Талл╕на, де в╕н проживав, Брагунець при╖хав в Москву. Тут в╕н познайомився з ╕ноземними кореспондентами ╕ нав╕ть якимось дивом був в американському посольств╕, зум╕вши отримати запрошення на в'╖зд в США. Як йому вдалося вибратися з посольства ╕ не бути заарештованим радянською владою, цього ╢вген мен╕ не розпов╕дав. ╤з запрошенням в╕н з'явився в ОВ╤Р, де йому порадили з цим американським папером сходити в туалет. Це так обурило ╢вген╕я, що в╕н написав плакат "Дозвольте мен╕ ви╖хати з СРСР!" Пот╕м купив в промтоварному магазин╕ замок ╕ ланцюг ╕ пристебнув себе до металево╖ огорож╕ на Лобному м╕сц╕ в столиц╕. В╕н спов╕стив зах╕дних кореспондент╕в про свою акц╕ю протесту, але не встиг ╢вген розгорнути св╕й плакат, як з натовпу вискочила в╕дразу добра дюжина людей в штатському. Вони вирвали ланцюг разом з огорожею ╕ доставили Брагунця в Кремл╕вську комендатуру, а пот╕м в м╕сцеву псих╕атричну л╕карню, де в╕н пробув к╕лька дн╕в. КДБ╕сти переконалися, що ╕ноземн╕ кореспонденти ╖м б╕льше не ц╕кавляться ╕ випустили його з л╕карн╕ з умовою, що в╕н по╖де додому в Талл╕н. Вдома його заарештували за статтею "Наклеп на радянську д╕йсн╕сть" ╕ в 1974 роц╕ в╕н прибув на л╕кування в Чернях╕вську спецл╕карню. Тут в л╕карн╕ в╕н тримався в╕докремлено ╕ просив мене до нього не п╕дходити, вважаючи, що через це у мене можуть бути непри╓мност╕.

Був у в╕дд╕ленн╕ ще один переходчик кордону, зовс╕м негов╕ркий, л╕тн╕й чолов╕к на пр╕звище Мельник. В╕н зробив пл╕т з в╕трилом ╕, взявши з собою флягу води, в╕дправився в плавання до берег╕в Туреччини. Його швидко виявив прикордонний катер. На л╕кування в л╕карн╕ в╕н був уже трет╕й р╕к.


## Глава 72

До М╕ш╕

Батьки н╕чого не знали що нас перевели в Чернях╕вську л╕карню ╕ були дуже здивован╕, при╖хавши в╕дв╕дати нас в Дн╕пропетровськ. Побачення з мамою в такому далекому в╕д Кривого Рогу Чернях╕вську для мене ╕ М╕ш╕ стало повною неспод╕ванкою. До мого приходу брат вже сид╕в в затишн╕й маленьк╕й к╕мнат╕ ╕ розмовляв з мамою. Медсестри привели нас сюди ╕ розмовляли, не звертаючи н╕ на що н╕яко╖ уваги.

- Це не л╕карня, а дитячий садок, - розпов╕дав мам╕ брат.

П╕сля "л╕кування" в Дн╕пр╕ в╕н в╕д╕йшов ╕ виглядав тепер добре.

- Вранц╕ оладки з ча╓м подають, в об╕д - котлети. Зек╕в-сан╕тар╕в нав╕ть самий загорнутий хворий не бо╖ться ╕ може вилаяти ╖х або послати подал╕. Мен╕ л╕кар тут вс╕ л╕ки скасував ╕ об╕цяв скоро випустити на роботу.

- Я в╕д Бориса лист отримала, - почала нам все розпов╕дати мама, - в╕н пише, що його перебування на "х╕м╕╖" в Сиктивкар╕ скоро зак╕нчу╓ться ╕ хоче при╖хати до Кривого Рогу. Додому на Урал не по╖де. Батько у нього давно загинув, а його мати, великий парт╕йний начальник на завод╕, в╕д нього в╕дреклася, мовляв, ╖й не потр╕бен син-зрадник Батьк╕вщини. Правда, вона запропонувала йому розм╕няти свою квартиру, щоб у нього було де жити, але Борис в╕дмовився, сказав, що нав╕ть лист╕в ╖й б╕льше писати не буде, а Анатол╕й в табор╕ сидить.

- В якому табор╕? В╕н же з Борисом на "х╕м╕╖" разом був, здивувалися ми.

- Як, х╕ба ви не зна╓те, що в╕н там одружився ╕ побився з╕ сво╓ю новою дружиною? - спитала мама.

Ми знали, що ж╕нки закохувалися в Тол╕ка ╕ в╕ддавалися йому ц╕лком в перш╕ хвилини знайомства. В╕н завжди в╕дразу одружувався оф╕ц╕йно ╕ обзаводився д╕тьми, але незабаром у нього вже був новий роман ╕ знову одруження ╕ д╕ти. ╤ так багато, багато раз╕в. Тол╕к нав╕ть не пам'ятав ╕мен вс╕х сво╖х д╕тей, а коли ми з нашого будинку в Кривому Роз╕ по╖хали в Карел╕ю, щоб перейти через кордон, одна з його дружин написала на наших дверях великими л╕терами: "Тол╕к! Повернись додому! "

- Так ось, - продовжувала розпов╕дати мама, - в Сиктивкар╕ п╕сля б╕йки суд йому додав ще один р╕к терм╕ну, тепер в╕н вийде на свободу лише вл╕тку 1978. А з Петрозаводського КДБ я отримала пов╕домлення, що можу забрати взят╕ у вас п╕д час обшуку магн╕тофон ╕ транзисторний приймач. Правда, КДБ пов╕домило, що вс╕ ваш╕ сорок касет з музикою були знищен╕ як ╕деолог╕чно-шк╕дливе зах╕дне мистецтво ╕ ту фотограф╕ю, де ви з М╕шею ланцюг соб╕ на шию над╕ли, вони теж порахували антирадянською ╕ порвали, - додала мама.

Пот╕м я ╕ М╕ша стали пор╕внювати дв╕ спецл╕карн╕, спочатку настороживши наших медсестер. Я думаю медсестри н╕коли в житт╕ не чули ст╕льки хороших в╕дгук╕в про Чернях╕вську л╕карню ╕ це напевно ╖м було при╓мно.

- Тут вас ╕ тримати довго не будуть, - вступила в розмову М╕шина медсестра.

[picture]

Мо╖ батьки Воля ╕ ╤ван Шатравка.


Час побачення пролет╕в дуже швидко. У Чернях╕вську можна брати побачення хоч кожен день, але т╕льки на одну годину. На прощання мама об╕цяла ще поговорити з начальником л╕карн╕ Б╕локопитовим, щоб д╕знатися як нам довго доведеться тут бути. Вранц╕ мама знову прийшла, пов╕домивши дуже гарну новину, що в л╕карн╕ ми пробудемо р╕к або два, не б╕льше й що п╕сля листопадових свят мене переведуть в перше в╕дд╕лення до брата.

Пройшли листопадов╕ свята, як╕ я перен╕с значно легше, н╕ж в Дн╕пр╕ ╕ хоча об╕д тут був звичайний, в╕н був у багато раз╕в смачн╕ше, н╕ж святков╕ макарони по-червонофлотськи там. Рад╕о тут теж не дошкуляло, хвор╕ включали його, якщо там звучала гарна музика, можна було ходити по коридору або дивитися телев╕зор до самого в╕дбою.

- Збирайся, в перше в╕дд╕лення п╕деш. Там тебе брат чека╓, - вт╕шила мене медсестра.

Перше в╕дд╕лення знаходилося на першому поверс╕. По обидва боки коридору розташовувалися палати, в одн╕й з яких чекав мене М╕ша. У палат╕ було п'ять л╕жок, велике в╕кно, на п╕дв╕конн╕ в кв╕ткових горщиках цв╕ли кв╕ти. Тро╓ хворих були на робот╕ за межами л╕карн╕. У в╕дд╕ленн╕ ми могли дивитися телев╕зор або походжати по коридору, але нам хот╕лося побути разом ╕ поговорити про неймов╕рн╕ под╕╖, як╕ в╕дбуваються з нами тут.

- Ти зна╓ш, я про цю л╕карню хлопцям в Дн╕пропетровськ написав, нав╕ть в╕д них вже в╕дпов╕дь отримав. Вони мен╕ не в╕рять, просять написати детальн╕ше.

- А як в Дн╕пр╕ тв╕й лист пропустили? - здивувався М╕ша.

- Я написав на ╕м'я знайомого зека з кухн╕, а в╕н здогадався передати лист кому треба.

Ближче до вечора мене викликав до себе в каб╕нет завв╕дд╕лу Жеребцов Дмитро Федорович. Бес╕да тривала недовго. Л╕кар не поставив мен╕ жодного питання про перех╕д кордону.

- Чому вас перевели в нашу л╕карню? - запитав в╕н суворо.

- Не знаю, але ми були не першими, кого вже вивезли з Дн╕пропетровсько╖ л╕карн╕.

- Як дума╓ш вести себе тут? - запитав в╕н, пильно дивлячись мен╕ в оч╕.

- Постараюся виконувати все, що в╕д мене будуть вимагати ╕, якщо дозволите, буду дуже радий виконувати якусь роботу.

- Гаразд, ╕ди, - строго зак╕нчив в╕н розмову.

Як не дивно, при вс╕й сво╖й зовн╕шн╕й строгост╕ л╕кар поставився до мене дуже доброзичливо. В╕н скасував мен╕ все л╕ки! Мляв╕сть в╕д т╕зерцину стала швидко проходити. Св╕т в мо╖й св╕домост╕ ставав реальним, я знову знаходив сам себе ╕ б╕льше не замислювався зв╕дки сходить Сонце.

У грудн╕ при╖хала в л╕карню ком╕с╕я на чол╕ з професором Илл╕нським. В╕льнонайман╕ -буфетниця з ╖дальн╕ ╕ прибиральниця- як очман╕л╕ носилися по палатах, вимагаючи навести ╕деальну чистоту. На всю довжину коридору розкатали дор╕жку для такого почесного гостя.

- Не наступайте на дор╕жку! - кричить на хворих буфетниця.

- Куди тебе понесло? З╕йди з дор╕жки! - доносився з ╕ншого к╕нця голос прибиральниц╕.

- Що за ход╕ння по коридорах? Жваво, вс╕ по палатах! - команду╓ медсестра.

Сьогодн╕ насправд╕ все як у божев╕льн╕.

- ╤лл╕нський йде! ╤лл╕нський! - ╕ у в╕дд╕ленн╕ настала повна тиша. Б╕ля дверей ординаторсько╖ вже сто╖ть черга хворих, одягнених в новеньк╕ байков╕ п╕жами.

У Чернях╕вську л╕карню ком╕с╕я при╖жджала дв╕ч╕ на р╕к ╕ це були дн╕ виконання над╕й на швидку виписку. Мене найб╕льше дивували пророцтва професора ╤лл╕нського. В╕н знав точну дату, коли хворий вил╕ку╓ться ╕ не буде соц╕ально небезпечним для сусп╕льства.

- Ставлю тебе кандидатом в кандидати на виписку, - об╕цяв в╕н хворому, значить будеш виписаний через р╕к, а якщо поставить кандидатом, то п╕сля наступно╖ ком╕с╕╖ по╖деш додому.

Зайшов М╕ша, я - за ним. Вся ком╕с╕я для нас складалася з двох сл╕в:

- Здрастуй! - До побачення!

Виписав професор чолов╕к двадцять, чверть в╕дд╕лення, ще ст╕льки ж в р╕зн╕ категор╕╖ кандидат╕в поставив, не визначивши нас поки н╕куди ╕ з╕ свитою л╕кар╕в покинув в╕дд╕лення. Прибиральниця швидко скатала дор╕жку ╕ сховала в комору, щоб вийняти ╖╖ знову через ш╕сть м╕сяц╕в. Деяким виписаним щасливчикам, таким, як хворий старий д╕д Путц, який пробув тут одинадцять рок╕в, н╕хто не заздрив. В╕н так звик до л╕карн╕, що заявив медсестрам:

- Н╕куди я зв╕дси не по╖ду, а повезете силою, так я в╕д вас по дороз╕ все одно втечу ╕ сюди повернуся.

Але не вс╕ були такими як Путц. Деяк╕ хвор╕ так знев╕рилися, що не виписан╕, що довелося ╖м перебиратися п╕сля зустр╕ч╕ з професором прямо в наглядову палату.

Ми з М╕шею не спод╕валися на виписку. П╕сля Дн╕пропетровсько╖ спецл╕карн╕ ми себе почували тут значно краще. Я працював в ╖дальн╕ оф╕ц╕антом, а М╕шу Д. Ф. Жеребцов випустив на роботу за територ╕ю л╕карн╕. Працювати М╕ш╕ доводилося ╕нод╕ далеко за м╕стом ╕ повертався в╕н увечер╕ бадьорий ╕ рум'яний в╕д св╕жого пов╕тря. ╤нод╕ в╕н працював на м'ясокомб╕нат╕ ╕ приносив копчен╕ ковбаси, деф╕цитний товар, який був великою р╕дк╕стю на прилавках радянських магазин╕в. Кожен день в╕дд╕лення виводили т╕льки в св╕й прогулянковий дворик на дв╕ години прогулянки. Восени в ньому все ще цв╕ли кв╕ти ╕ було дуже красиво в╕д жовтого листя. В альтанках були електричн╕ розетки, куди п╕дключали л╕карняний магн╕тофон. Мен╕ було важко пов╕рити, що в л╕карн╕ ╓ магн╕тофон, в той час як на вол╕ це була мр╕я для багатьох мати свою таку розк╕ш. Мен╕ весь час згадувалися слова мами, що КДБ знищило сорок касет нашо╖ музики, вважаючи ╖╖ шк╕дливою для радянсько╖ людини. Там були по багато раз╕в переписан╕, що передавалися з рук в руки касети ╕з записами "The Beatles", "Rolling Stone", "Pink Floyd", мого найулюблен╕шого Джеймса Брауна ╕ багато ╕нших. Тут звучала в╕дм╕нно╖ якост╕ музика "Led Zeppelin", "Deep Purple", ╕нших рок груп, радянська естрада ╕ цю музику можна було слухати вс╕м.

У Чернях╕вськ╕й л╕карн╕ ми перш╕ ноч╕ спали з затемненою лампочкою, яку сам╕ зафарбовували син╕м чорнилом, але приходив на зм╕ну противний наглядач ╕ змушував нас ╖╖ в╕дмивати. Я в╕дразу згадував Дн╕про, де яскраве св╕тло гор╕ло, не вимикаючись н╕коли, н╕ вдень н╕ вноч╕. В тюремн╕й камер╕ можна було сховатися в╕д яскравого св╕тла на нижньому ярус╕ шконок, але до нього не можна було звикнути ╕ це було ще одним видом тортур в т╕й л╕карн╕.


## Глава 73

Жихорев ╕ Корвалан

- Бандюги! Тринадцять рок╕в людину морили .... За що пита╓ться ?! Чу╓те! Хул╕ганом Буковського назвали! Ха! - в оточенн╕ медсестер, хворих ╕ сан╕тар╕в М╕ша Жихорев обговорював новини.

Цього рослого сол╕дного чолов╕ка вс╕ сприймали як придворного блазня, якому можна говорити все, що йому спаде на думку. Медсестри Жихорева обожнювали, в╕н любив ╖х см╕шити ╕ ще б╕льше- пригощати смачними дел╕катесами з посилок,як╕ в╕н

отримував часто з дому. Це були ковбаси, чорна ╕кра, апельсини або шоколадн╕ цукерки. Жихорев перебував на л╕куванн╕ вже к╕лька рок╕в за наклеп на радянську д╕йсн╕сть.

Сьогодн╕ по рад╕о ╕ в телев╕з╕йних новинах було оголошено, що уряд Радянського Союзу обм╕няв дисидента, а за радянською (оф╕ц╕йною верс╕╓ю) хул╕гана Володимира Буковського на Генерального секретаря Комун╕стично╖ парт╕╖ Чил╕ Лу╖са Корвалана, що сид╕в у чил╕йському табор╕ вже три роки з моменту приходу до влади генерала Аугусто П╕ночета. Генерал П╕ночет врятував кра╖ну в╕д ман╕як╕в ╕ вбивць "Че Гевар", не давши ╖й стати Кубою, П╕вн╕чною Коре╓ю або Радянським Союзом в П╕вденн╕й Америц╕.

Через тридцять два роки у нас з ╤рою буде можлив╕сть побачити Чил╕. Ми про╖демо б╕льше десяти тисяч к╕лометр╕в в╕д пустел╕ Атакама до Патагон╕╖ по ц╕й дивно красив╕й кра╖н╕.

Генерал П╕ночет поставив кра╖ну на кап╕тал╕стичн╕ рейки економ╕ки, створив хорошу арм╕ю ╕ пол╕ц╕ю, проклав в╕дм╕нн╕ дороги. Ми проведемо в Чил╕ ц╕лий м╕сяць, д╕йсно побачивши одну з найбагатших ╕ процв╕таючих кра╖н в П╕вденн╕й Америц╕. На жаль, в центр╕ Сантьяго де Чил╕ на площ╕ б╕ля палацу Ла-Монеда сто╖ть пам'ятник самогубцю С. Аль╓нде, колишньому президенту, що кинув сво╖х громадян напризволяще.

[picture]

Чил╕, я ╕ моя дружина ╤ра. 2008 р.

М╕ша Жихорев розмаху╓ руками, молоденьк╕ медсестри регочуть, прапорщик-охоронець ╕ вс╕ ╕нш╕ падають з╕ см╕ху.

- Витягнути б його з мавзолею! Та за ноги, за ноги! Так об ст╕нку цього лисого сиф╕л╕тика! - цими словами М╕ша завжди п╕дводив п╕дсумок вс╕м сво╖м пол╕тичним м╕ркуванням.

Ввечер╕ по в╕дд╕ленню тягнув св╕й заколотий сульфаз╕ном зад бунтар Д╕ма Шапоренко та голосно читав:

"Обм╕няли хул╕гана на Лу╖са Корвалана,

Де б знайти таку б ... .ь, що б на Брежн╓ва зм╕нять? "

[picture]

Леон╕д ╤лл╕ч Брежн╓в ╕ Лу╖с . Корвалан. Володимир Буковський. Аугусто П╕ночет..


Для мене залиша╓ться загадкою, як цей в╕ршик м╕г народитися ╕ стати в╕домим в╕дразу всюди в Радянському Союз╕. Я зустр╕в колишнього пол╕тв'язня який був на примусовому л╕куванн╕ в Благов╕щенськ╕й спецл╕карн╕, це недалеко в╕д Хабаровська, ╕ в╕н запевняв мене, що у них цей в╕ршик з'явився на другий день п╕сля обм╕ну Буковського на Корвалана.

Тридцять перше грудня. У в╕дд╕ленн╕ оглядов╕ в╕конця на дверях розмальован╕ сн╕жинками, в к╕нц╕ коридору поставили вбрану ╕грашками ялинку, а вдень ??п╕сля об╕ду для хворих сан╕тари з ув'язнених дають концерт. Три г╕тари ╕ ударник гримлять на всю л╕карню. Як вони грають ╕ сп╕вають, погано або добре я, перебуваючи в шоц╕ в╕д усього побаченого, не знаю. Дв╕ години року вони витягали з╕ сво╖х ╕нструмент╕в ╕ нав╕ть медперсонал сид╕в ╕ слухав ╖х. Я, звичайно, був в╕д усього цього на сьомому неб╕.

З нагоди Нового року телев╕зор дозволили дивитися до ранку. Поки йшов "Блакитний вогник" ми з М╕шею сид╕ли в палат╕ у нашого друга Людаса, який працював у сестри-господин╕ на прасуванн╕ халат╕в для л╕кар╕в ╕ медперсоналу. Людас був у л╕карн╕ за викрадення автомоб╕л╕в ╕ оч╕кував швидку виписку. У двом╕сн╕й палат╕, зав╕шан╕й к╕мнатними кв╕тами, де в╕н жив один, стояв на тумбочц╕ магн╕тофон в╕дд╕лення. Людас був литовцем ╕ завжди з жалем повторював:

- Яка шкода, що ви - рос╕яни.

У в╕дд╕ленн╕ працювала в╕чно сувора медсестра Тележинська ╤рина, вона ненавид╕ла литовц╕в ╕, особливо, Людоса. ╥й дуже хот╕лося покарати його ╕ вона знайшла причину. В╕н поливав кв╕ти в сво╖й палат╕, к╕лька крапель води впало на пол╕ровану тумбочку.

- Що це таке? - запитала вона, вказавши на крапл╕, - ти х╕ба не зна╓ш, що в╕д води мебл╕ псуються? Ти це робиш навмисне, щоб з╕псувати л╕карняне майно?

Вона вискочила з палати, щоб описати все в журнал╕ спостереження. Увечер╕ перед в╕дбо╓м сан╕тар викликав Людоса в процидурку.

- Ну, лягай на кушетку, - наповнивши шприц п'ятьма кубиками ам╕наз╕ну, наказала медсестра отороп╕вшому литовцю.

- Один укольчик ╕ все, - см╕╓ться товстуха, - лягай, а то я зараз сан╕тар╕в покличу ╕ л╕карю завтра допов╕м, що ти в╕дмовлявся п╕дкоритися ╕ збудився.

Отримав Людас ц╕ п'ять куб╕в ам╕назину ╕ звалився замертво. Вноч╕ серце почало в╕дмовляти, дивом не

помер. Це була безсонна н╕ч ╕ для чергового л╕каря, ╕ для сан╕тар╕в, ╕ для медсестри.

О восьм╕й ранку сестра-господиня виявила, що ╖╖ прац╕вника нема╓, халати непрасован╕ висять, а л╕кар╕ на робот╕ ╕ вимагають у не╖ св╕ж╕. Л╕кар╕ з'ясували, що трапилося ╕ змусили медсестру просити вибачення у хворого Людоса, який к╕лька дн╕в не м╕г п╕днятися з л╕жка. Я не знаю чи був другий под╕бний випадок в ╕стор╕╖ спецл╕карень в СРСР, щоб у хворого просив вибачення сп╕вроб╕тник л╕карн╕!

У цю новор╕чну н╕ч чергувала молоденька ╕ товста, як пончик, медсестра Людка або Кундюшечка, так звав ╖╖ М╕ша Жихорев. П╕сля "Блакитного вогника" показували в╕дм╕нний радянський мюзикл "Чар╕вний л╕хтар" за участю Людмили Гурченко, який отримав у Швейцар╕╖ в 1973 роц╕ друге м╕сце на к╕нофестивал╕. Я н╕коли н╕чого под╕бного в Радянському Союз╕ не бачив. Далеко за п╕вн╕ч, як завжди бувало в СРСР, починався концерт заруб╕жно╖ естради.

- Ти щось сильно захоплю╓шся заруб╕жною естрадою! Врахуй, тоб╕ ж треба виписуватися, - сказала лукаво посм╕хаючись товстуха, яка не могла дочекатися, коли можна буде вимкнути телев╕зор ╕ п╕ти до себе в процидурку.

- А що тут такого? - здивувався я, - мен╕ взагал╕ подоба╓ться музика.

- Н╕! Тоб╕ все подоба╓ться зах╕дне. Ти ж тому туди ╕ вт╕к ╕ якщо ти знову готовий слухати зах╕дну музику, то це говорить про те, що в тебе не в╕дбулося н╕яких зм╕н. Дивись ..., - вона похитала головою, - якщо будеш так себе вести ╕ не зм╕ниш сво╖х погляд╕в, то довго тоб╕ доведеться бути тут.

Першого с╕чня, як ╕ належить, вс╕ довго спали. А пот╕м вс╕ ,кому не л╕нь, збиралися дивитися телев╕зор в ╖дальн╕. Повинн╕ були показувати розважальний ф╕льм, але зам╕сть цього вс╕ побачили на екран╕ товариша Лучо Корвалана.

- Див╕ться, див╕ться! - закричав з╕ свого кута М╕ша Жихорев, - це в╕н в╕д П╕ночета з такою од'╖вшоюся мордою при╖хав! Погано йому там жилося! У радянський би таб╕р його, тут би в╕н швидко жирок скинув та обстригли б його як годиться.

Публ╕ка см╕ялася. Кожен намагався виставити Корвалана в см╕шному вигляд╕, але зробити це краще Жихорева н╕кому не вдавалося.

- А ну, М╕ша, - скажи що-небудь! - просив натовп.

- Припинити, що тут см╕шного! Припинити, або телев╕зор вимкну! - командувала медсестра.

- Моя Кундюшечка! Дай нам хоч подивитися на цього мученика. Див╕ться, яке у нього рильце. Так сальце ╕ блищить. С╕дай, Кундюшечка, подивися з нами на цього нег╕дника! - не вгамову╓ться Жихорев.

- Ну вас, - махнула рукою медсестра ╕ вийшла з ╖дальн╕.

Пройшли свята, заробила пошта ╕ принесли газети. На перш╕й стор╕нц╕ одн╕╓╖ з них Леон╕д Брежн╓в ставить засоси сво╓му почесному гостю товаришев╕ Лучо ╕ велика стаття про те, що йому довелося пережити в табор╕ у П╕ночета. Беру газету ╕ б╕жу под╕литися новиною з Ж╕хоревим, який як завжди в оточенн╕ медсестер щось розпов╕да╓ ╕ см╕шить ╖х.


- М╕ша! Ви це читали? - питаю я, простягнувши йому газету.

- Ах, нег╕дник! - проб╕гши очима по статт╕, обурю╓ться в╕н. - Камера йому бачте не подоба╓ться! Катували його там, св╕тло ╕ рад╕о ночами включали, щоб в╕н тут засп╕вав, якщо б жопу аминаз╕ном йому накачали.

- "Але ╕ в цьому випадку", - продовжу╓ читати газету М╕ша, - "тюремникам не вдалося в мен╕ придушити дух комун╕ста!" Див╕ться, катували його там: "Тюремники клацали затворами автомат╕в за дверима камер." Ви чу╓те, - розмахуючи газетою, коментував Жихорев, з╕бравши навколо себе роззяв, - ввижа╓ться йому все це в╕д страху! Менти, напевно, шп╕нгалетом на в╕кну клацали. Див╕ться! Це його в таб╕р на остр╕в Доусон привезли, найсувор╕ший таб╕р в Чил╕, але там цей нег╕дник в╕дразу транзисторний приймач знайшов ╕ "Голос Москви" слухав. Сюди б його, в л╕карню, знайшов би в╕н його тут, хот╕лося б мен╕ подивитися на цей таб╕р.

- Так читай, М╕ша, дал╕, як його там катували. Це ╕ так все ясно! - наполягали оточуюч╕.

- До мавзолею до нас захот╕в! Зараз ми витягнемо лисого, розкрутимо його за ноги ╕ головою його об ст╕нку. Займай, товариш Лучо, в╕льне м╕сце.

Ця Жихоревська крамола д╕яла на натовп як г╕пноз, занурюючи вс╕х в см╕х. М╕ша н╕би бачив це образно ╕ бив об ст╕ну Лен╕на, як би розкручуючи його за ноги.


## Глава 74

Л╕кар ╕ хвор╕


Наше перше в╕дд╕лення вважалося в л╕карн╕ одним з найкращих ╕ я думаю через те, що завв╕дд╕лу Д. Ф. Жеребцов дотримувався думки, що л╕карня не може бути в'язницею ╕ слово "режим" р╕зало йому слух. Зовн╕ в╕н завжди виглядав суворим, але насправд╕ був дуже м'якою людиною. В╕н розмежовував д╕╖ псих╕чно хворих людей, кому л╕кування ╕ медикаменти були необх╕дн╕ ╕ тих, хто потрапив до л╕карн╕ в здоровому глузд╕. Мен╕ ╕ мо╓му братов╕ в╕н говорив:

- Вам в л╕карн╕ н╕чого робити, але раз ви тут, найкращ╕ для вас л╕ки - це робота.

Хворих, у яких починалися приступи хвороби, в╕н л╕кував, але н╕коли це не було каральною м╕рою. Побиття або просто знущання над тяжкохворими з боку сан╕тар╕в ╕ медперсоналу я н╕коли тут не бачив, що, вт╕м, було характерно для вс╕╓╖ л╕карн╕.

Одного разу хворий, латиш Вернер Дакарс, п╕д впливом слухових галюцинац╕й вибрав момент ╕ перекинув на голову Жеребцова целофановий кульок з водою. Дакарса схопили сан╕тари ╕ потягли в наглядову палату. З Жеребцова ст╕кала вода ╕, прийшовши до тями, в╕н п╕шов переодягатися в св╕й каб╕нет. Поки Дакарса тягли, ╕нший хворий, кабардинець Альмезов п╕дб╕г ╕ в помсту за л╕каря вдарив латиша к╕лька раз╕в в б╕к. За цей вчинок Альмезова теж поклали в надзорку. Доктор Жеребцов н╕ Дакарсу, н╕ Альмезову не призначив курс сульфаз╕ну ╕ вони пробули в наглядов╕й палат╕ зовс╕м недовго.

У ╖дальн╕ я Вернеру завжди подавав повну миску ╖ж╕ з великою г╕ркою. Вернер спочатку демонстративно н╕яков╕в:

- Ну нав╕що ви мен╕ так багато дали? Я ж не з'╖м, - говорив задоволений Дакарс.

Коли ж в╕н бачив, що тар╕лка з ╖жею у нього така ж як у вс╕х, довгий ╕ худий Дакарс Вернер вискакував з-за столу ╕ т╕кав у ванну к╕мнату, проклинаючи вс╕х нас, обзиваючи ╕д╕отами ╕ фашистами. Ми з╕скрибали з каструль ╖жу, додавали в тар╕лку ╕ звали його. Даркаса це влаштовувало ╕ заспокоювало.У л╕карн╕ в╕н був через те, що ганявся в Латв╕╖ з сокирою за м╕л╕ц╕онерами, добре, що вони його не пристрели.


## Глава 75

Боря Крилов

Виписан╕ хвор╕ ви╖жджали. Д╕д Путц бурчав ╕ знехотя йшов з л╕карн╕. За ним по╖хав зовс╕м безнад╕йний хворий Сашка, на пр╕звисько "Радянський Союз". Будь-хто м╕г сказати йому: "Радянський Союз" ╕ Сашка в╕дразу завмирав з п╕днятими вгору руками ╕ так м╕г довго стояти, поки хто-небудь не накаже йому забратися в палату. Виписали ╕ жал╕сливого Мухалк╕на,який любив дивитися телев╕зор ╕ завжди г╕рко плакав над чи╓юсь б╕дою, нав╕ть мультф╕льм "Ал╕-Баба ╕ сорок розб╕йник╕в" засмучував його до сл╕з. Важко було уявити, що цей худенький ╕ боязкий чолов╕к був вбивцею сво╓╖ бабус╕.

В╕дд╕лення швидко заповнювалося новоприбулими.

- Зв╕дки ст╕льки народу везуть? Ран╕ш такого не було. ╤ везуть яких! ╥х на зону в╕дправляти треба, а не в л╕карню! - дивувався медперсонал.

Насправд╕ у новоприбулих хворих важко було в╕дразу пом╕тити будь-як╕ псих╕чн╕ в╕дхилення. Це були молод╕ люди, як╕ вчинили вбивства, пограбування, розб╕й ╕ був нав╕ть один гомосексуал╕ст.

З'явився в в╕дд╕ленн╕ ╕ новенький пол╕тичний, Борис Крилов, у якого була така ж стаття, як ╕ у М╕ш╕ Жихорева. Борис виглядав набагато молодше за сво╖ сорок рок╕в ╕ був людиною спок╕йною ╕ неймов╕рно впертою.

В╕н жив у колгосп╕ на Кубан╕, де у нього виник конфл╕кт з головою с╕льради, м╕сцевою та й обласною владою. Конфл╕кт затягнувся на роки ╕ щоб його припинити влада вир╕шила визнавши Крилова божев╕льним, в╕дправити його за тисячу к╕лометр╕в в╕д дому в Прибалтику. З перших же дн╕в появи Крилова у в╕дд╕ленн╕ у нього з Жихоревим склалися незвичайн╕ в╕дносини.

М╕ша, написав книгу, через яку знаходився тут, бачив себе великим письменником ╕ великим пол╕тиком. У книз╕ було багато помилок, але сперечатися з ним через це, як ╕ з багатьох ╕нших питань, було абсолютно марно. Я намагався йому пояснити, що слово "синод" - це не синагога, а "космопол╕т" - не перше духовне звання, але в╕н мене слухати не хот╕в. Л╕тн╕й Жихорев в очах медсестер був шанованим авторитетом, п╕д час суперечки вони завжди захищали його ╕ були на його боц╕ ╕, хоча в╕н був наполовину ╓врей це не заважало йому бути справжн╕м антисем╕том ╕, не соромлячись у виразах, поносити ╓вре╖в. Крилов же до фанатизму був рос╕йським ╕нтернац╕онал╕стом. Обидва вони один одного терп╕ти не могли, як ╕ бути один без одного. На початку гаряч╕ суперечки Жихорева ╕ Крилова бавили вс╕х, але незабаром все сильно зм╕нилося.

- Бандит ви, Михайле Миколайовичу, бандит ви, справжн╕с╕нький. ╢вре╖ - так╕ ж люди, а ви проявля╓те до них ненависть як фашисти. Бандит ви, - спок╕йним голосом, без всяких емоц╕й повторював Крилов.

- Ха-ха-ха! Захисник знайшовся! - демонстративно, як на сцен╕, парирував М╕ша.

- Фашист ви, бандит ви, - бубон╕в без зупинки, як заведений Крилов.

- Так ц╕луй ти ╖м зад! - починав виходити з себе М╕ша.

- Бандит ви, фашист ви ...

Пройшла прогулянка, але Крилов не м╕г зупинитися. Варто було йому зустр╕ти Жихорева в туалет╕, в ╖дальн╕ в╕н включав свою монотонну пластинку:

- Бандит ви, Михайле Миколайовичу, фашист ви.

У якийсь момент Жихорев втратив самовладання ╕ кинувся з кулаками на Крилова. Б╕йки не вийшло, тому що Крилов нав╕ть не збирався захищатися, а як автомат все повторював, а пот╕м додав:

- Ви Жихорев, до того ж ще й хул╕ган.

Бубон╕ння Крилова скоро почало вс╕м набридати.

- Крилов, ну досить! М╕няй плат╕вку! Зав╕в одне ╕ теж, - просять його хвор╕ ╕ медсестри.

- Бандит в╕н, фашист в╕н, хул╕ган в╕н, - не здавався Крилов.

Нерви Жихарева почали здавати. П╕д час об╕ду в╕н почав благати:

- Крилов ... Заради Бога! Прошу тебе, замовкни хоч на хвилинку!

Ц╕ слова зас╕ли в печ╕нках не лише у Жихорева, а й у вс╕х оточуючих.

- Крилов! Замовкни! - кричали на нього з ус╕х бок╕в.

- О, Боже! - завив Жихорев, - тепер я розум╕ю чому тебе сюди запроторили, ти там вс╕х у сво╓му колгосп╕ з розуму зв╕в!

Борис залишався непохитним Борисом. На шум приб╕гли медсестри ╕ сан╕тари, а в╕н все повторював:

- Бандит ви, фашист ви, хул╕ган ви.

З криком Жихорев кинув ложку в повну тар╕лку з супом ╕ вискочив з ╖дальн╕. Вс╕ ╕нш╕ були готов╕ зробити те ж саме.

- Замовкни, Крилов, або ти зараз будеш в процедурному каб╕нет╕, - закричала на нього л╕тня незворушна, що пройшла з боями всю в╕йну медсестра Григор╕вна. Крилов зрозум╕в, що його положення погане ╕, повторивши вс╕м обридл╕ слова в останн╕й раз, замовк. ╤нцидент на цьому був вичерпаний.

З цих п╕р Жихорев не т╕льки боявся заговорити, але ╕ зустр╕чатися з ним, а Крилову теж тепер було не до Жихорева, його почали л╕кувати.


## Глава 76

П╕вн╕чний полюс ╕ особливо небезпечн╕ злочинц╕

Йшла третя весна нашого ув'язнення. Борис вже зв╕льнився ╕ по╖хав жити на п╕вдень Укра╖ни в Херсон, а Анатол╕ю належало пробути у табор╕ до наступного л╕та. Про наше перебування в Чернях╕вськ╕й спецл╕карн╕ знали радянськ╕ правозахисники ╕ люди на Заход╕. Д╕зналися ми про це неспод╕вано, коли в л╕карню на мо╓, на М╕ш╕не ╕ на ╕мена ╕нших пол╕тв'язн╕в були отриман╕ продуктов╕ посилки по десять к╕лограм╕в кожна. У посилках були продукти, про як╕ ми нав╕ть мр╕яти не могли: ковбаса "Сервелат", сир ╕ шоколадн╕ цукерки. Скоро ми д╕зналися, що оплачен╕ вони Фондом допомоги пол╕тв'язням, який створив ╕ направляв гонорари в╕д видання "Арх╕пелагу ГУЛАГ" О. ╤. Солжен╕цин. Посилки були посланням з ╕ншо╖ "галактики", де був розум ╕ люди, ризикуючи власною свободою давали нам знати, що ми не одн╕ у ц╕й кра╖н╕.

М╕ш╕ подобалося працювати за територ╕╓ю л╕карн╕, а мен╕ подобалося у в╕льний час читати книжки. У л╕карнян╕й б╕бл╕отец╕ збереглися книги з тих п╕р, коли тут була крита тюрма для особливо небезпечних злочинц╕в ╕ н╕яка урядова цензура не торкнулася ╖х. Тут я знайшов "Щоденники Х. Колумба", опис вс╕х експедиц╕й на П╕вн╕чний полюс, з картами в╕тр╕в, напрямк╕в теч╕й ╕ льод╕в, таблицями температури пов╕тря в р╕зн╕ пори року, порадами полярник╕в про життя на дрейфуючих льодах. Увечер╕, коли М╕ша приходив з роботи ми обговорювали для себе найдоступн╕ший вар╕ант втеч╕ на крижин╕ з Радянського Союзу, можлив╕сть д╕статися непом╕ченими до узбережжя Льодовитого океану, який вважався кордоном ╕ перем╕щення по льодах на П╕вн╕ч. Один полярник пров╕в так на крижин╕ в житл╕ з╕ сн╕гу п╕вроку, харчуючись м'ясом морських котик╕в, поки його не принесло до берег╕в Норвег╕╖. М╕ш╕ ця ╕дея дуже сподобалася. В╕н не боявся холод╕в ╕ в будь-яку погоду ходив легко одягнений ╕ н╕коли не хвор╕в, чого не можна було сказати про мене. За його порадою я почав загартовуватися ╕, щоб перестати мерзнути ╕ полюбити холод, я тепер виходив на прогулянку взимку в тапочках ╕ в п╕жам╕.

У Кривому Роз╕ батьки клали на ощадкнижку наш╕ пенс╕╖ ╕нвал╕д╕в друго╖ групи. Мен╕ призначили пенс╕ю 67 рубл╕в на м╕сяць, як колишньому рибалц╕, працювавшому на Касп╕йському мор╕, а М╕ш╕ - 29 рубл╕в. До нашого виходу з л╕карн╕ у нас на рахунку повинна була накопичитися значна сума, б╕льше трьох тисяч рубл╕в, на яку можна було купити найкраще спорядження для втеч╕ на крижин╕ ╕ ще залишити грошей батькам на "чорний день". ╤нвал╕дна книжка дозволяла нам купувати квитки на по╖зди та л╕таки з╕ знижкою в п'ятдесят в╕дсотк╕в ╕ давала нам право не працювати, що зв╕льняло нас в╕д крим╕нально╖ в╕дпов╕дальност╕ за статтею "За дармо╖дство", а в╕дсутн╕сть судимост╕ давало право мати прописку в будь-якому м╕ст╕ Радянського Союзу. Тепер ми чекали виписку, розраховуючи, що М╕шу випишуть першим ╕ в╕н в╕дразу по╖де на п╕вн╕ч в Он╓гу до родич╕в ╕ почне готувати грунт для втеч╕ з кра╖ни, яка до смерт╕ бо╖ться сво╖х громадян, бачачи в них загрозу сво╓му тотал╕тарному режиму.

Такою загрозою був в л╕карн╕ вчитель Мо╖с╓╓в. Його виписали п╕сля одинадцяти рок╕в л╕кування нем╕чним ╕ зовс╕м сл╕пим д╕дом. В╕н отримав таку жорстоку кару за те, що роками домагався квартири ╕, нарешт╕, не витримавши, наговорив Бог зна╓ чого в сво╓му райвиконком╕. Дев'ятьма роками в╕дбувся старий естонський комун╕ст за свою незгоду з ЦК КП Естон╕╖. Письменник-невдаха Орлов - ш╕сть рок╕в знаходиться в л╕карн╕ за те, що працюючи над книгою, звернувся уточнити детал╕ до свого знайомого, який в╕дсид╕в у таборах 25 рок╕в. Старий каторжанин дав пораду, а сам задумався, що якщо Орлова КДБ вираху╓, то в╕н може здати зека ╕ знову - таб╕р, рубка л╕су, собаки, вишки ... Злякався старий зек тако╖ перспективи ╕ дон╕с на письменника.

Б╕льш страшну загрозу для Радянського Союзу представляв дивак Соколов. У нього вдома розвивався червоний прапор з трьома буквами КПК. Знайшовся зац╕кавлений ╕ запитав у нього:

- Що ц╕ букви означають?

- Комун╕стична парт╕я Китаю, - була в╕дпов╕дь.

Схоже з головою у Соколова не все було в порядку, в╕н забув, що давно вже не сп╕вають п╕сню "Москва-Пек╕н" ╕ дружби на стол╕ття ледь вистачило на к╕лька рок╕в. Тепер за всю цю маячню б╕дний зад Соколова розплачу╓ться.

Часто я бачу ╕ таксиста - Будко з Новорос╕йська. Сталося так, що в╕н з пасажирами про╖жджав повз похоронно╖ процес╕╖. Ховали стюардесу Над╕ю Курченко, яка загинула п╕д час перестр╕лки, коли батько ╕ син Браз╕нскаси гнали л╕так до Туреччини. В╕д чи╓╖ кул╕ загинула стюардеса, н╕хто не зна╓ ╕ загибель ц╕╓╖ д╕вчини - трагед╕я, але х╕ба не трагед╕я довести людей до в╕дчаю, щоб вони вибрали викрадення л╕така як останню над╕ю на можлив╕сть вирватися з Кра╖ни Рад.

- Н╕чого суватися, коли стр╕ляють, - прокоментував вголос таксист вчинок стюардеси, за що тепер довго буде л╕куватися.

Жив в наш╕й палат╕ Олександр ╤ванович Янкович- глибоко в╕руюча людина. В╕н був у л╕карн╕ за наклеп на радянську д╕йсн╕сть. Крим╕нал його полягав в тому, що в╕н, слухаючи рад╕о або читаючи газети, на сво╖й друкарськ╕й машинц╕, друкував матер╕али про свою незгоду з отриманою ╕нформац╕╓ю ╕ ховав все це у себе вдома. Був в╕н з Краснодару, де любив вести розмови на рел╕г╕йно-сусп╕льн╕ теми, що ╕ послужило приводом для арешту. Зробили обшук ╕ виявили його писанину. Янкович пропов╕дував непротивлення злу насильством ╕ свято, як в Бога, в╕рив в КПРС. З собою в╕н завжди носив ╢вангел╕╓, не розлучався з ним н╕ вдень н╕ вноч╕.

Янкович був людиною дуже дивною. Вранц╕, одягнувши п╕жаму, халат, берет ╕ загорнувшись зверху ковдрою, в╕н ц╕лий день чекав вечора, щоб у всьому цьому лягти спати. В╕н м╕сяцями примудрявся не митися . Коли в╕н починав сильно пахнути, медперсоналу це не подобалося ╕ сан╕тари тягли його в баню, змушуючи там роздягатися ╕ л╕зти п╕д душ. Однак пахнути огидно погано в╕н починав досить скоро. В╕н створював препарати в╕д раку ╕ облис╕ння ╕ випробував ╖х на соб╕. З ╖дальн╕ в╕н приносив банки ╕з залишками масла в╕д рибних консерв╕в, додавав туди листя зростаючих на п╕дв╕конн╕ кв╕т╕в ╕ витримував це к╕лька дн╕в на гаряч╕й батаре╖. Коли це починало страшно смерд╕ти, в╕н втирав в свою наголо обстрижену голову, натягуючи зверху берет. У л╕карн╕ можна було носити волосся, не дуже довге, до мочки вуха, але Янкович стригся наголо ╕ я н╕як не м╕г зрозум╕ти нав╕що йому потр╕бн╕ л╕ки для зм╕цнення волосся. Якщо в╕н залишався один в палат╕, то як ╕ козел, залишившись наодинц╕ з капустою, з'╖дав вс╕ кв╕ти в горщиках, залишаючи одн╕ гол╕ стебла.

- Я винайшов зас╕б для л╕кування раку, - розпов╕дав Янкович, - один НД╤ взяв його у мене на досл╕дження, правда, сказали, що будуть випробувати без мо╓╖ участ╕, а мене заарештували ╕ я не знаю тепер результат╕в,- розказував цей антипорадник.

З колишн╕м л╕карем Анатол╕╓м Бутко я зустр╕вся вдруге напередодн╕ його в╕д'╖зду. (Перший раз- на експертиз╕ в ╤нститут╕ ╕м. Сербського). В╕н був виписаний з л╕карн╕ ╕ чекав в╕дправку в сво╓ м╕сто Артемь╓вск, на Укра╖ну.

- Я переглядав р╕зн╕ вар╕анти як перейти кордон, вирватися з Радянського Союзу. Нав╕ть думав про перел╕т на пов╕трян╕й кул╕, але зробити ╖╖ ╕ накачати поодинц╕, та ще при цьому бути непом╕ченим-це неможливо, -розпов╕дав мен╕ Анатол╕й. - Перейти по суш╕, як це зробили ви, теж справа дуже ризикована, можна нарватися на сигнал╕зац╕ю або загородження - вважай все, дороги назад нема╓. Вир╕шив я вплав до Туреччини д╕статися. Плавець я хороший. Купив квиток на теплох╕д з Батум╕ до Соч╕, взяв з собою надувний дитячий круг, флягу з водою ╕ шоколад. Теплох╕д в╕дходив в╕д безлюдного причалу п╕зно ввечер╕. Вдалин╕ на п╕вдн╕ були видн╕ вогн╕ турецького берега. Вибравши зручний момент я стрибнув ╕, опинившись в морськ╕й вод╕, мало не потрапив п╕д форштевень патрульного катера. Низько над водою проносилися прикордонн╕ вертольоти. Темрява рятувала мене, а вогн╕ на берез╕ дозволяли тримати правильний напрямок. Плисти було важко через зустр╕чний в╕тер ╕ хвил╕. Мен╕ залишалося зовс╕м небагато, к╕лометри три, але мене сильно обпекла медуза, оп╕к спровокував мою стару хворобу ╕ я втратив св╕дом╕сть. Отямився на пляж╕, погано м╕ркуючи де я ╕ попросив у перехожого води. В╕н прин╕с мен╕ воду ╕ прив╕в прикордонник╕в, як╕ пов╕домили мен╕, що це м╕сто Пот╕ (30 км в╕д Батум╕). За це я пробув у л╕карн╕ загального типу трохи б╕льше року. Зв╕льнившись, я захопився поез╕╓ю ╕ одного разу в пивн╕й за кухлем пива прочитав один з в╕рш╕в. На мене донесли, приписавши наклеп на радянську д╕йсн╕сть за статтею 190УК РРФСР.

[picture]

Анатол╕й Бутко ╕ автор. Кривий Р╕г, 1980 р.


Пройде три роки ╕ я знову побачу цю чудову людину. В╕н при╖жджав пров╕дати мене в Кривий Р╕г п╕зньо╖ осен╕ 1980 року, тод╕ в╕н шукав соб╕ попутника з ким разом п╕ти на Зах╕д.

- Я не зможу через хворе серце перейти кордон з тобою по суш╕, але у мене ╓ план, як захопити л╕так. Давай! У нас вийде! - запропонував в╕н.

Я в╕дмовився.


## Глава 77

Л╕тня ком╕с╕я

На початку червня при╖хав довгооч╕куваний професор ╤лл╕нський. Прибиральниця ╤лл╕вна витягла з╕ сво╓╖ ком╕рчини в╕чну килимову дор╕жку ╕ хвор╕ розкатали ╖╖ в коридор╕. У в╕дд╕ленн╕ нервова тиша. Черга сто╖ть п╕д дверима каб╕нету, не в╕дриваючи очей в╕д лампочки над дверима ╕ якщо вона загор╕лася, значить можна заходити наступному.

- Ск╕льки можна тримати ?! Подума╓ш, пов╕ю вбив! Працю╓ш, стара╓шся, а тут, на тоб╕! Н╕чого б╕льше робити не буду, хоч заколюйте! - вискочив, знаходившийся тут п'ятий р╕к засмучений Сашка Лорехов.

- Тебе ж кандидатом на зиму поставили. Потерпи ще п╕вроку, - заспокоюють його медсестри.

Сашка Кусков за б╕йку потрапив до л╕карн╕. Тут в╕н - бригадир на буд╕вництв╕. В╕н впевнений, що його випишуть, не дарма ж в╕н трудився, не покладаючи рук день ╕ н╕ч. Вдень на буд╕вництв╕, а вноч╕ у в╕дд╕ленн╕ весь час фарбував ╕ б╕лив. У каб╕нет╕ Кусков пробув недовго ╕ теж вискочив як ошпарений.

- Точно, вони мене через роботу не хочуть виписувати!

- Заспокойся, краще розкажи, що тоб╕ професор сказав? - запитала медсестра.

- Н╕чого! Т╕льки запитав главрача л╕карн╕ чи потр╕бен ╖м ще на п╕вроку такий хороший прац╕вник? А той промовчав. Не м╕г нав╕ть слово закинути. Не буду б╕льше працювати! Н╕чого не буду робити! Чим б╕льше працю╓ш, тим довше тримають. Усе!...

Зайшов М╕ша ╕ швидко вийшов, сказавши мен╕ на ходу:

- На зиму кандидатом поставили.

Професор був в гарному настро╖ ╕ поглядав на годинник, бажаючи швидше по╖хати на об╕д.

- Де живеш? - запитав в╕н мене.

- У Кривому Роз╕.

- У Таганроз╕?

- На Укра╖н╕, у Кривому Роз╕.

- А, не в Таганроз╕, значить. Ну, що, взимку обох випишемо? - звернувся в╕н до член╕в ком╕с╕╖, на що т╕ мовчки кивнули.

Так що, взимку. В╕льний.

М╕й друг Людас був поставлений кандидатом на виписку ╕ тепер вчив мене гладити халати. Я хот╕в отримати цю посаду, на яку було к╕лька претендент╕в з т╕╓╖ причини, що я буду в╕дпов╕дальним за магн╕тофон, зможу вибирати канали по телев╕зору, буду роздавати чистий одяг хворим в лазн╕ ╕ ще стежити за чистотою в палатах з виставленням оц╕нок ╕ нагородженням кращо╖ палати перех╕дним червоним прапором. Я рад╕в, що сестра-господиня погодилася взяти мене сво╖м пом╕чником.

У в╕дд╕ленн╕ хвор╕ розд╕лилися як би на два табори. В одному були рос╕йськ╕, яких п╕дтримували медсестри ╕ адм╕н╕страц╕я л╕карн╕, а в другому - прибалти. Прибалти, як ╕ я, любили зах╕дну музику, вважали за краще спортивн╕ передач╕ хорошому ф╕льму. Я не хот╕в, щоб магн╕тофон ╕ телев╕зор потрапили до перших. Людос змайстрував невелику антену-метелик ╕ тепер ми шукали причину,щоб забратися на крутий л╕карняний дах ╕ налаштувати телев╕зор на Польщу, що дозволить дивитися американськ╕ ф╕льми ╕ концерти рок-груп, як╕ н╕коли не показували по радянському телебаченню.

Пройшла ком╕с╕я. У прогулянковому двор╕ звучала музика ╕ кожен був радий прив╕тати вс╕х виписаних, ╖х було чолов╕к двадцять.

- Ти диви, М╕ша, на в╕льн╕й л╕карн╕ себе тих╕ше веди, а то знову сюди привезуть, - наставляла Жихорева медсестра Григор╕вна, стара фронтовичка. Вона як у воду дивилася. (М╕шу Жихорева протримають п╕вроку в загальн╕й л╕карн╕ ╕ в 1978 роц╕ зам╕сть виписки повернуть в Чернях╕вськ.) Григор╕вна ц╕ кра╖ з генералом Чернях╕вським з боями пройшла до самого Берл╕ну.

- До в╕йни тут туберкульозна л╕карня була, - розпов╕дала вона, за два роки якщо не видужував хворий, то його умертвляли, а в роки в╕йни - н╕мецька пол╕тична в'язниця.Сид╕ли тут антифашисти ╕ комун╕сти,ми ╖х зв╕льнили.

Виписали ╕ старого д╕да Жигул╕. Йому було далеко за с╕мдесят. В╕н бабку свою замочив, а до цього багато рок╕в в таборах пров╕в. За к╕лька м╕сяц╕в до ком╕с╕╖ д╕д зовс╕м захир╕в, н╕чого не ╖в, весь час лежав, того й гляди ось-ось помре. "Хай вже краще вдома помира╓", - вир╕шили л╕кар╕ ╕ виписали д╕да, який лише р╕к в л╕карн╕ пробув. Вийшов вмираючий д╕д з каб╕нету, озирнувся по сторонах, встав на руки ╕ так по дор╕жц╕ до самого к╕нця коридору пройшов!

Чотирма роками в╕дбувся В╕тя В╕дельн╕ков. В╕н двох застрелив ╕ одного поранив. Великий с╕льський мужик Кондоренко рад╕сно см╕явся, його теж виписали п╕сля п'яти рок╕в л╕кування.

- Ха-ха-ха! - грим╕в його награний см╕х у двор╕, зм╕нюючись плачем, як роблять артисти на сцен╕, витираючи величезними кулаками сльози на очах.

- Ууууу - вив в╕н, - Маму шкода! Я ╖╖ порубав ╕ засолив. Уууууу ...

- Нав╕що ти ╖╖ вбив, Кондоренко? - запитують його.

- Працювати мене змушувала. Так я ╖╖ порубав ╕ засолив. Ха-ха-ха! Маму шкода, уууууу!

-Заткнися ти, ╕д╕от! - кричали йому у в╕дпов╕дь.

Засмученим ходив хворий Старл╕н, непоказний, з колючим поглядом ╕ з╕гнутий в╕д всього того, що сталося з ним. Йому на вигляд було рок╕в двадцять ш╕сть. В╕н закохався в молоденьку д╕вчину, продавщицю магазину з музичного в╕дд╕лу. Д╕вчина не в╕дпов╕дала вза╓мн╕стю на його залицяння. В╕н вбив ╖╖ ╕ ....з'╖в ╖╖ серце. Пробув в╕н тут к╕лька рок╕в ╕ його виписали в л╕карню загального типу.Там в╕н закохався в медсестричку ╕ трохи там не згвалтував ╖╖. Минуло п╕вроку як в╕н вже знову тут. Його професор не виписав, а поставив кандидатом в кандидати на зиму, що значить потр╕бно чекати ще ц╕лий р╕к.

Насильников╕ мертвих, який жив неподал╕к в╕д кладовища ╕ дуже любив там проводити час з мертвими ж╕нками, зовс╕м не пощастило. Йому професор н╕чого не пооб╕цяв. Я нав╕ть не знаю ╕м'я цього некрофила, наст╕льки в╕н мен╕ був непри╓мний, що я уникав сп╕лкування з ним.

- А що тоб╕ професор пооб╕цяв? - пом╕тивши, що я ходжу по двору один поц╕кавилася медсестра.

- На зиму ... - невдоволено ╕ з ╕рон╕╓ю в╕дпов╕в я.

- Так це добре! Тоб╕ повезло. Ти ж недавно до нас прибув. А як з братом? Теж на зиму?

- Як це недавно ?! Четвертий р╕к п╕шов. Наш╕ сп╕льники вже на свобод╕, а нам - така кара.

- Але тут-то ви не так давно. ╤ попалися ви "за кордон", адже це - зрада Батьк╕вщин╕.

- Яка зрада ?! 83 стаття "Перех╕д кордону" до трьох рок╕в - обурююся я.

- Стаття - одна справа! А у вас - злочин. Краще б ти зробив два вбивства, н╕ж те, що ти зробив, -спок╕йно ╕ абсолютно щиро сказала мен╕ медсестра.

- Ви ма╓те рац╕ю, т╕льки у мене не два трупи, а тисяч╕ вбитих комар╕в, так що професору видн╕ше кого в першу чергу треба виписувати.

Я боявся в такому стан╕ сказати щось зайве ╕ скор╕ше п╕шов подал╕ в╕д медсестри. Я згадав як ╤ван Бога з Дн╕пропетровсько╖ л╕карн╕ з обуренням розпов╕дав мен╕, що йому л╕кар сказала те ж саме:

- Краще б ти, Бога, двох вбив, н╕ж те, що ти кордон перейшов.

У дв╕р зайшов Людас, в╕н зак╕нчив гладити халати ╕ теж вважав, що професор несправедливо довго протримав його в л╕карн╕ за викрадення автомашин.

- Он, Васька Ваз╕н, дружину в посадц╕ вбив ╕, як я, трьома роками в╕дбувся, та й хворий в╕н не б╕льше, н╕ж ми з тобою. Слухай, я тоб╕ зараз одну ╕стор╕ю розпов╕м, т╕льки прошу тебе н╕кому про це. Пам'ята╓ш, навесн╕ привезли хворого на пр╕звище Олександр М╕ненков. Так ось, в╕н - р╕дний брат чемп╕она св╕ту з ф╕гурного катання Андр╕я М╕ненкова.

Я добре пам'ятав худорлявого, вище середнього зросту хлопця р╕дко розмовлявшего з хворими. В╕н затримався в л╕карн╕ зовс╕м недовго, в першу ж ком╕с╕ю йому зам╕нили режим спецл╕карн╕ на л╕карню загального типу.

- Мен╕ цю ╕стор╕ю розпов╕в К╕риллич-в╕льнонайманий сан╕тар, - продовжував Людас, - К╕риллич в╕з його в Ставрополь на в╕льну л╕карню ╕, прочитавши його ╕стор╕ю хвороби д╕знався, що О. М╕ненков сид╕в не за хул╕ганство, а за "гоп-стоп" (збройний розб╕й ), що мент╕в на вуха поставив з╕ сво╖ми приятелями. Нав╕ть трупи ╓ ╕ к╕лька п╕столет╕в на ньому висять, а що з його под╕льниками сталося нев╕домо. Ясно одне - дурдом врятував його. По дороз╕ О. М╕ненков вт╕к в╕д К╕риллича. Знайшли його через к╕лька д╕б в якомусь селищ╕ у знайомих д╕вчат. При ньому зброя виявилася, мало не пристрелив там К╕риллича, сяк-так умовили його здатися. Повернулися вони в л╕карню, а там його дядько-прокурор Ставропольського краю на "Волз╕" на нього чека╓ ╕ по╖хали вони в╕дразу разом додому. Все це було заздалег╕дь влаштовано. А брат-ф╕гурист в╕дмовлявся виступати на чемп╕онатах, якщо його брата не зв╕льнять.

-Так чим вся ця ╕стор╕я зак╕нчилася? - запитав я.

- Дядько йому сказав, щоб в╕н взяв "Волгу" ╕ котив на н╕й начебто в Воронезьку область, подал╕ в╕д нього, а якщо ще чого нако╖ть, то пот╕м нехай сам ╕ розсьорбу╓, ось так. Бачиш, кому як в цьому житт╕ щастить.

Те, що розпов╕дав Людас дуже було схоже на правду. Медперсонал, який супроводжував хворих на в╕льн╕й л╕карн╕ повертався у в╕дд╕лення через три, п'ять дн╕в, а К╕риллич пропав тод╕ на к╕лька тижн╕в.


## Глава 78

Польське ТВ

Зам╕нити антену виявилося зовс╕м просто. Людас зробив щось з телев╕зором ╕ хвор╕ почали скаржитися, що його неможливо дивитися. Отримавши дозв╕л у головно╖ медсестри зал╕зти на дах, ми налаштували антену-метелик на Польщу ╕, спустившись в ╖дальню побачили, що диктор польською мовою пов╕домляв новини, пот╕м по телев╕зору почався концерт ╕ я був щасливий вперше за сво╖ двадцять ш╕сть рок╕в побачити виступ "TНЕ BEATLES"╕"ROLLING STONES". Перший же веч╕р не об╕йшовся без конфл╕кт╕в.

- Вмикай Кал╕н╕нград, там мультф╕льм ╕де, - зажадав полудеб╕л В╕тя В╕дельн╕ков.

- Н╕, давай Москву! Програму "Час"! - наполягав д╕д ╤ванчих╕н, який був схиблений на тому, щоб побачити в огляд╕ по р╕дн╕й кра╖н╕ св╕й Краснодарський край, а ще краще, св╕й р╕дний колгосп.

- Сиди, старий, об╕йдешся без сво╓╖ програми "Час"! - загомон╕ли на д╕да прибалти.

Старий д╕д стояв на сво╓му, полудеб╕л теж не поступався йому в упертост╕. Назр╕вав скандал. Чого доброго зараз на шум приб╕жить медсестра або контролер ╕ заборонять взагал╕ включати польський канал.

- Включи цьому деб╕лов╕ Кал╕н╕нград, - штовхаю я п╕д б╕к Людаса.

На екран╕ заб╕гали тваринки.

- Нав╕що в╕н потр╕бен, цей мультф╕льм! Вмикай Польщу, Людас! - просять литовц╕.

Щастя деб╕ла, що його виписали, а цього старому колгоспников╕ ми тепер попсу╓мо нерви. Кожну баню в╕н буде отримувати самий обношений одяг, а його зразкова по чистот╕ палата позбудеться перех╕дного вимпела. Д╕д заради нього сам видра╖вав свою палату кожен день до ╕деально╖ чистоти. Вимпел ╕з зображенням Лен╕на в╕н власноручно обшив пензликами з бахромою ╕ пов╕сив над сво╖м л╕жком.

На початку серпня ╖хали виписан╕ хвор╕, по╖хав ╕ Людас. Я повн╕стю вступив в свою нову посаду. Кр╕м прасування халат╕в я видавав письмове приладдя бажаючим писати листи. У Чернях╕вськ╕й спецл╕карн╕, як ╕ в Дн╕пропетровськ╕й, письмове приладдя п╕ддавалося ретельному контролю ╕ обл╕ку. Н╕хто у в╕дд╕ленн╕ не м╕г мати при соб╕ зошит, ручку ╕ конверт. Тих, кому л╕кар робив виняток можна було перерахувати по пальцях. Це були прац╕вники, на зразок мене, яким для обл╕ку потр╕бнен був пап╕р ╕ ол╕вець. П╕д мо╖м контролем була шафа з розкладеними по осередках конвертами з пр╕звищами людей, кому вони належали. Пап╕р ╕ ручки були строго порахован╕ ╕ перебували в спец╕альних пеналах. У нед╕льн╕ дн╕ я обходив палати ╕ записував бажаючих писати листи, в╕дзначаючи в спец╕альному зошит╕ ск╕льки людин╕ потр╕бно аркуш╕в паперу ╕ конверт╕в. Серед хворих було багато людей погано волод╕вших рос╕йською мовою, але правило вимагало писати т╕льки по-рос╕йськи. Листи приймала медсестра, перев╕ряла ╖х зм╕ст ╕, якщо знаходила скарги на л╕кування в л╕карн╕, то передавала лист л╕карю, а той вже вир╕шував що робити з хворим-л╕кувати чи помилувати.

Польське телебачення м╕цно входило в життя в╕дд╕лення. Медсестри були на боц╕ хворих, бажаючих дивитися радянськ╕ програми ╕ вони стали скаржитися завв╕дд╕лу Д. Ф. Жеребцову, щоб в╕н заборонив дивитися передач╕ з Польщ╕.

- Польща - демократична ╕ братська нам кра╖на, - в╕дпов╕в в╕н коротко, - нехай хвор╕ дивляться той канал, за який проголосу╓ б╕льш╕сть.

Д╕дов╕ ╤ванчих╕ну було тепер не до програми "Час". У лазнев╕ дн╕ я йому видавав зам╕сть трус╕в тепл╕ зимов╕ кальсони, довг╕ ╕ без ╜удзик╕в, як╕ см╕шно виглядали з-п╕д коротких штан╕в п╕жами. У цьому одяз╕, виходячи з лазн╕, в╕н був схожий на городн╓ опудало з засуканими б╕лими довгими кальсонами поверх коротких байкових. Сильно обурюватися в╕н не наважувався, щоб сестра-господиня не допов╕ла л╕карев╕, що в╕н збудився. Вимпела в╕н теж позбувся ╕ на дошц╕ з оц╕нками за чистоту в палатах у нього стояла п'ят╕рка з м╕нусом. З цього дня д╕д ╤ванчих╕н втратив спок╕й ╕ думав т╕льки про одне, як повернути вимпел. З М╕шею Жихоревим, улюбленцем медперсоналу ╕ любителем радянського телебачення до самого його в╕д'╖зду з л╕карн╕ я не м╕г вчинити так, як з д╕дом. Знаючи, який М╕ша антипорадник ╕ його ставленням до Лен╕на, я вир╕шив йому трохи попсувати нерви ╕ нагородити його палату перех╕дним червоним вимпелом. Його палата н╕коли не тягнула за чистоту нав╕ть на тр╕йку ╕ я подумав, що насолю йому ╕ пов╕шу цю червону ганч╕рку в його палат╕. Варто було мен╕ т╕льки з'явитися в дверях, як хворий на пр╕звисько "Бандит" завойдосив:

- Саша, тащи це зв╕дси! Ти що, земеля, це ж западло, що б ця червона погань в палат╕ вис╕ла!

Але в цей момент втрутився Жихорев, в╕д якого я оч╕кував бурхливого протесту:

- Н╕, н╕! Давай сюди вимпел! Це увага, це в╕дм╕нн╕сть!

М╕ша майже вихопив у мене вимпел ╕ з╕ щасливою посм╕шкою поставив його над сво╖м л╕жком. З цього моменту дво╓ людей втратили спок╕й у в╕дд╕ленн╕: старий д╕д ╕ хворий на пр╕звисько "Бандит". В╕н, напевно, був в житт╕ справжн╕с╕ньким бандитом ╕ в╕дсид╕в не раз у таборах, де ╕ захвор╕в ╕ в його хвор╕й голов╕ м╕цно закр╕пилися таб╕рн╕ поняття, що все червоне - це западло. "Бандит" не спав всю н╕ч через вимпел ╕, тихенько знявши його, перен╕с в палату ╤ванчих╕на. Вранц╕ Жихорев виявив пропажу ╕ кинувся розшукувати ╖╖. В╕н знайшов вимпел у д╕да ╕ там почався гучний скандал, з╕бравши медсестер, сан╕тар╕в ╕ контролер╕в см╕явшихся в╕д побачено╖ сцени. Старий д╕д притискав вимпел до грудей ╕ волав, а Жихорев, будучи ╕нтел╕гентом, вчепився в куточок вимпела ╕ тягнув його до себе з вимогою в╕ддати. Медсестри зрозум╕ли, що н╕якими вмовляннями тут не допоможеш ╕ прийняли компром╕сне р╕шення - пов╕сити вимпел в наглядов╕й палат╕, але й там п╕сля цього дехто втратив спок╕й. Зовс╕м хворий Нотарев зняв його вноч╕ ╕ в╕дн╕с в туалет, сховавши на дн╕ см╕тника з нечистотами. Про це д╕зналися Жихорев з д╕дом ╕, змагаючись хто першим знайде, шукали його ц╕лими днями, але безрезультатно. Сан╕тар виносив см╕ття в к╕нц╕ тижня ╕ бачив як вивалився вимпел з-п╕д нечистот, що став червоною брудною ганч╕ркою.

Тепер ми мали переважну б╕льш╕сть при голосуванн╕. Нав╕ть д╕д ╤ваньков, на превеликий подив медсестер, схвалював польське телебачення. Жеребцов теж був нашим союзником, але в╕н, як л╕кар, був господарем у в╕дд╕ленн╕ вдень, а мент-контролер - ввечер╕ ╕ через це ╕нод╕ в╕дбувалися курйозн╕ випадки.

Польське телебачення транслювало в прямому еф╕р╕ фестиваль "Сопот-77", радянське - т╕льки виб╕рково. Поки там музика проходила цензуру, в цей час ведучий що-небудь розпов╕дав про музикант╕в. ╥дальня була набита вщерть, це був р╕дк╕сний випадок, коли вс╕ побажали дивитися трансляц╕ю з Польщ╕. Контролер на зм╕н╕ виявився повним ╕д╕отом.

- Польщу дивитеся ?! Перемикайте на Москву.

Н╕? Зараз же вимкну, - наказав в╕н, почувши польську мову.

- Тут те ж саме, - переключивши канал заперечили йому хвор╕. - Ось це ╕ див╕ться.

Варто було наглядачу в╕д╕йти подал╕, як все ставало як ╕ ран╕ше. Але мент на те ╕ мент, щоб робити капост╕. В цей час до в╕дд╕лення зайшов з перев╕ркою корпусний майор.

-Товариш майор! - звернувся до нього контролер, - поясн╕ть ╖м, можна Польщу дивитися чи н╕?

- Польщу? Звичайно, н╕! На це ╓ наказ начальника л╕карн╕, - в╕дпов╕в в╕н коротко ╕ ясно.

На другий день Жеребцов в╕ддав наказ про те, що польське телебачення категорично дивитися заборонено. Польща - братська кра╖на, але у нас сво╖х хороших телепрограм ц╕лком вистача╓ ╕ що це - розпорядження начальника л╕карн╕. Ц╕ доводи не переконали хворих. У мою в╕дсутность вони сам╕ перемикали канал ╕ деяких хворих нав╕ть за це почали "л╕кувати". Я був в╕дпов╕дальним за перегляд телепередач. Мен╕ було огидно перемикати на радянськ╕ телеканали ╕ щоб уникнути непри╓мностей я здав ключ╕ сестр╕-господин╕ в╕д ящика, де замикався на н╕ч телев╕зор ╕ б╕льше не н╕с за нього н╕яко╖ в╕дпов╕дальност╕. Мен╕ б╕льше не потр╕бен був магн╕тофон в╕дд╕лення через який теж пост╕йно були розб╕рки серед хворих. Рос╕йським потр╕бна була ╖х рос╕йська естрада, прибалти хот╕ли англомовну музику.

Якось я попросив Жеребцова дозволити мен╕ отримати з дому транзисторний магн╕тофон ╕ в╕н, не замислюючись, дав сво╓ добро. Це, напевно, був перший випадок в ╕стор╕╖ Радянського Союзу, коли в закритому заклад╕ хворому дозволили мати таку розк╕ш, як св╕й магн╕тофон. Правда начальник режиму Тюр╕н розкривши його, довго перев╕ряв чи нема╓ всередин╕ забороненого рад╕оприймача. З магн╕тофоном стало жити набагато прост╕ше: рос╕йськ╕ тепер слухали свою музику, а у мене в палат╕ збиралися меломани ╕ ми прокручували касети, отриман╕ з дому з останн╕ми записами рок-груп.

Я жив в двом╕сн╕й палат╕ з б╕лорусом Мар'яном Тишкевичем. У минулому в╕н був у трудов╕й колон╕╖ за пограбування магазин╕в, а в даний час потрапив до л╕карн╕ за нанесення тяжких т╕лесних ушкоджень п╕д час б╕йки. В╕н займав "хл╕бну посаду" у в╕дд╕ленн╕, яку зв╕льнив виписаний Сашка Лорехов, що не пробачив професора за те, що той протримав його в л╕карн╕ чотири з половиною роки за таку др╕бницю, як вбивство пов╕╖. Вже не знаю чому медсестри висунули Тишкевича на посаду роздавальника ╖ж╕ в ╖дальн╕. Може вони, знаючи його злод╕йське минуле розраховували з його допомогою "погр╕тися" на казенних харчах, т╕льки Тишкевич, на в╕дм╕ну в╕д верткого хлопця Лорехова, виявився на р╕дк╕сть незгов╕рливим ╕ педантичним в тих питаннях, як╕ найб╕льше хвилювали медсестер. У перший же день сво╓╖ роботи в╕н позбавив ╖х можливост╕ господарювати при роздач╕, не даючи ╖м д╕лити вершкове масло ╕ накладати соб╕ ╖жу з каструль для д╕╓тчик╕в. В╕н дуже швидко нажив соб╕ ворог╕в серед них ╕ тому вир╕шив кинути цю роботу, але його л╕куючий л╕кар Б╕сс╕рова була категорично проти. Ця л╕кар була владною ╕ жорстокою з тими, хто не приймав ╖╖ умови.Б╕дний Мар'ян, на св╕й ризик кинувши роботу, вже ввечер╕ був викликаний в процедурний каб╕нет, де задоволена медсестра з великою насолодою всадила в його с╕дницю порц╕ю галоперидолу.

Через три тижн╕ Мар'яна важко було вп╕знати, коли з╕ сво╓╖ палати з╕ швидк╕стю равлика в╕н, не згинаючи ноги в кол╕нах, крих╕тними шашками рухався до туалету. Голова його нав╕чно застигла в одному положенн╕. В╕н м╕г довго стояти, як статуя, в коридор╕ в повному стопор╕, не здатний вимовляти будь-як╕ звуки. По зак╕нченню курсу л╕кування його викликала л╕кар ╕ запитала:

- Ти хочеш продовжити курс л╕кування або вийдеш на роздачу?

Вибору не було ╕ знову Мар'ян живий ╕ рухливий працю╓, насипаючи хворим ╖жу в тар╕лки ╕ нар╕заючи для них кружечки вершкового масла. Мар'ян залишився працювати на "хл╕бн╕й посад╕" ,не роблячи н╕яких поступок медсестрам, змирившихся з його вперт╕стю.


## Глава 79

Бунт з ам╕назином

Нед╕ля. Мороз та сонце. Хвор╕ з ╕нших в╕дд╕лень виходили на прогулянку, та й гр╕х було не скористатися таким днем, що б пару годин подихати св╕жим пов╕трям. Нав╕ть хворий на пр╕звисько "Бугай", кремезний чолов'яга з обличчям плюшевого ведмедика, гуляв по двору. На руках у нього було щось схоже на боксерськ╕ рукавички, т╕льки саморобн╕, зроблен╕ з╕ старо╖ фуфайки ╕ м╕цно прив'язан╕ до його рук так, що в╕н не м╕г сам ╖х зняти. Я довго не розум╕в, чому взимку ╕ вл╕тку в╕н весь час у цих рукавичках. Розгадка виявилася дуже простою, як ╕ його кличка "Бугай" - бик, який не може стриматися, побачивши корову. Варто було йому зв╕льнитися в╕д рукавички в╕н швидко п╕дходив до медсестр╕ або будь-яко╖ ж╕нки, яка перебувала б╕ля нього ╕ з хваткою бульдога ч╕плявся за ╖╖ "нижн╓ м╕сце". В╕д╕рвати його було неможливо, а л╕ки на нього просто не д╕яли ╕ найкращим ╕ безбол╕сним вар╕антом для ж╕нки залишалося стояти смирно ╕ не вириватися. Хвилин через десять в╕н "з миром" в╕дпускав свою жертву, п╕сля чого сан╕тари отримували хороший наганяй за те, що трапилося, а "Бугаю" одягали рукавиц╕ ╕ добре зав'язували ╖х. Побачивши його, вс╕ ж╕нки в л╕карн╕ трималися в╕д нього якомога дал╕, а медсестри, для власно╖ безпеки, не зводили з нього очей.

На зм╕н╕ сьогодн╕ була Тележинська ╤. М. ╕ тому можлив╕сть потрапити в прогулянковий дворик була м╕н╕мальною через небажання медсестри мерзнути з нами на вулиц╕.

- ╤рина Микола╖вна, давайте п╕демо на прогулянку. Он, ╕нш╕ в╕дд╕лення вийшли ╕ гуляють, а ми вс╕ сидимо, - прошу ╖╖ я.

-Давайте вийдемо! Що тут сид╕ти! - п╕дтримав мене здоровенний г╕гант Власов ╕ хвор╕ з р╕зних палат.

- Яка прогулянка? Зараз телев╕зор будемо дивитися! - розпорядилася медсестра ╕, не пол╕нившись, почала обходити палати, виганяючи в ╖дальню лежебок ╕ нав╕ть хворих з надзорки.

- Бачите, я не можу залишити людей у ??в╕дд╕ленн╕ ╕ вийти з вами, - заперечила вона, що було неправдою.

- ╤рина Микола╖вна, ви вимага╓те в╕д нас дотримання режиму ╕ розпорядку дня, а сам╕ порушу╓те. З трьох годин покладена прогулянка, а не перегляд телев╕зора, - не в╕дступаю я, в╕дклавши в сторону книгу про П╕вн╕чний полюс.

- Заспокойся ╕ не каламуть. Дивись, люди хочуть дивитися телев╕зор, а тоб╕ прогулянку давай, - в╕дпов╕ла вона з глузуванням, не приховуючи сво╓╖ переваги.

- На прогулянку! На прогулянку! - вимагали присутн╕.

- Роз╕йд╕ться по палатах або йд╕ть в ╖дальню! - наказала медсестра.

- Що це за л╕карня? - обурювався Власов.

- Розбити б вщент цей телев╕зор! - не стримався я.

Прогулянка так ╕ не в╕дбулася.

На наступний день мене викликали до л╕каря. У каб╕нет╕ були м╕й л╕куючий л╕кар Фукалов ╕, не звертаючи на мене уваги, продовжувала щось писати за сво╖м столом Л. Н. Б╕сс╕рова.

- Саша, ти - здорова людина ... - Л╕кар затнувся ╕ поправив себе, - ти здоровий в тому сенс╕, що знаходишся у в╕дд╕ленн╕ як св╕домий ╕ збережений хворий. Ми, л╕кар╕, йдемо тоб╕ на поступки, дозволили тоб╕ з братом мати магн╕тофон ╕ бути разом, ти не отриму╓ш н╕яких л╕к╕в ╕ за все це, зам╕сть того, щоб п╕дтримати порядок у в╕дд╕ленн╕, ти дезорган╕зову╓ш його.

- Це не правда. Я дотримуюся режиму ╕ розпорядку в л╕карн╕, - виправдовувався я.

- Ти вчора п╕дняв бунт. ╤ з ким? З цими покидьками ╕ крим╕нальниками, адже ╖м т╕льки й потр╕бна причина, щоб почати безлад, - припинивши писати, сказала Б╕сс╕рова.

- Що ви! Який бунт? Вс╕ в╕дд╕лення вчора на прогулянку вийшли, кр╕м нашого ╕ ми просили про це ╤рину Микола╖вну.

- А бажання розбити телев╕зор? - суворо запитала Б╕сс╕рова.

- Четвертий р╕к ти вже сидиш. Це чималий терм╕н. Пора тоб╕ ╕ про виписку думати, так що поводься краще, - спок╕йно попросив мене м╕й л╕кар Фукалов.

Увечер╕ мене викликали в процедурний каб╕нет.

- За що це тебе? - здивувалася заступивша на зм╕ну медсестра, тримаючи в руц╕ шприц з п'ятьма кубиками ам╕наз╕ну. Б╕льш╕сть медсестер у в╕дд╕ленн╕ ставилися до мене добре, завдяки ╖хн╕м клопотанням призначений мен╕ курс ам╕назину - 24 уколи був знижений до десяти. Дн╕ потягнулися як в туман╕.

- Ти що не працю╓ш? Потр╕бно працювати! - ув╕йшла, посм╕хаючись, в╕дв╕дати мене в палату Тележинська. - Даремно ти просиш л╕кар╕в, щоб отримувати менше ам╕наз╕ну, це так╕ корисн╕ л╕ки, т╕льки його курсами потр╕бно проходити, ╕накше н╕якого толку в╕д нього не буде, зрозум╕в?

Сестра-господиня сказала мен╕ по секрету, що я повинен продовжувати працювати, ╕накше л╕кар призначить додаткове л╕кування. П╕сля чотирьох дн╕в ╕н'╓кц╕й ам╕наз╕н став погано розсмоктуватися ╕ я тягав за собою гарячу гр╕лку, прикладаючи ╖╖ до хворого м╕сця, а ╕ншою рукою гладив халати або тягав тюки б╕лизни в пралю. Ц╕ бол╕сн╕ десять дн╕в мен╕ здалися в╕чн╕стю ╕ св╕т став нереальним, с╕рим, приреченим на смертн╕ муки.

П╕д╕йшов час ком╕с╕╖. В╕д укол╕в ам╕наз╕ну я в╕д╕йшов ╕ св╕т для мене знову почав наповнятися сонячними променями. Професор пооб╕цяв нас виписати ц╕╓╖ зими, ╕ ми з М╕шею бачили себе в мр╕ях як вже найближчо╖ осен╕ ми наближа╓мося до П╕вн╕чного Льодовитого океану.- Розгладжуй складки на рукавах халат╕в, - п╕дказала мен╕ Васил╕вна, сестра-господиня, повернувши т╕льки що випрасуван╕, - професор не любить, коли у нього на халат╕ ╕ у присутн╕х на рукавах складки.

- Яка йому р╕зниця? - бурчав я, - напевно теж "жене" по- сво╓му.

- Жене? - посм╕хнулася Васил╕вна. - Ще й як! Нав╕що йому потр╕бно на об╕д за ш╕стдесят к╕лометр╕в в ресторан ╖здити в Советськ? Що, у нас в Чернях╕вську нема╓ м╕сця, де можна добре по╖сти або там краще готують?

- Виписали! - не в╕рячи в те, що трапилося, проходячи повз мене рад╕сно пов╕домля╓ ╤ван Вудич, колишн╕й м╕л╕ц╕онер.

Важко було пов╕рити, що цей л╕тн╕й чолов╕к ,при╓мний у сп╕лкуванн╕, н╕кому не доставлявший н╕яких непри╓мностей, переконавший прибалт╕в п╕д час суперечок у сво╓му патр╕отизм╕, псих╕чно хворий. Суть його злочин╕в полягала в тому, що в╕н одружувався ╕, проживши недовго, вбивав свою дружину, пот╕м переховувався за п╕дробленими документами ╕ знову одружувався ╕ ... вбивав ╕ так чотири (!) рази. Я не розум╕в чому медперсонал в╕дд╕лення симпатизу╓ йому ╕ тепер в╕та╓ його з випискою. Чотири роки л╕кування за чотири вбивства на ╖хню думку було ц╕лком достатньо. Я добре пам'ятав випадок, коли у нього пропав к╕т ╕ ╤ван плакав, як дитина, а медсестри вт╕шали його. Наступним вийшов косоокий мужик Нудко. Пощастило йому, виписали - два трупа (!!) ... ╕ п╕втора року л╕кування. В╕д╕йшов в╕д галоперидолу антипорадник ╕ призв╕дник бунту в л╕карн╕ Д╕мка Шапоренко. Виписав професор його через ш╕сть (!!!) рок╕в, в над╕╖, що хворий не буде б╕льше писати ╕ поширювати недозволен╕ лист╕вки.

Наступний - я, а за мною - М╕ша. Вс╕ члени ком╕с╕╖ сидять в халатах, випрасуваних без стр╕лок на рукавах, як у професора.

- Так, значить за кордон ходив, - дивлячись на мене сказав професор. - Не ходи б╕льше, це дуже небезпечно, застрелити можуть. ╤ди, в╕льний.

Мен╕ було дуже при╓мно в цей момент усв╕домити, що позаду залишився найважчий м╕й шлях до зв╕льнення. У палату зайшов брат похмурий, як хмара.

- Не виписав!! Не виписав, кажу тоб╕! - роздратовано, злегка за╖каючись, пов╕домив в╕н, - нав╕ть н╕ про що мене розпитувати не став, спитав про здоров'я, ось ╕ все.

Мен╕ було дуже прикро за брата ╕ я вважав, що якщо не виписали нас разом, то в╕н повинен бути виписаний першим ╕ я вир╕шив обов'язково потрапити на прийом до л╕каря. Перед самим в╕дбо╓м в палату до нас зайшов Д╕мка Шапоренко та п╕д великим секретом розпов╕в, що д╕знався у медсестер про виписку одного М╕ш╕, а мене на л╕то залишили.

На другий день мене прийняв л╕кар. У каб╕нет╕ була т╕льки Б╕сс╕рова.

- Л╕д╕я Микола╖вна, - почав я, - ви зна╓те, що професор нас двох об╕цяв виписати, а виписав т╕льки одного. Чому?

- Розум╕╓ш, виписали спочатку тебе, а брата залишили на л╕то, але вс╕ л╕кар╕ ╕ замначальника з медчасти Михайло ╤ванович Бобильов прохали професора зм╕нити р╕шення. Тв╕й брат такий тихий, йому тут одному буде важко залишатися, брат повинен пожити без твого впливу, в╕н виписаний - пояснила мен╕ л╕кар.

Я не став б╕льше говорити про виписку, а т╕льки попросив дозволу працювати на кухн╕. Б╕сс╕рова погодилася.


## Глава 80

Посудомийка

На л╕карнян╕й кухн╕ мене призначили бригадиром посудомийщик╕в. На цю роботу н╕хто йти не хот╕в, тому що бригадиру потр╕бно було вставати рано вранц╕ ╕ видавати вс╕м в╕дд╕ленням чистий посуд. Решта прац╕вник╕в збиралася тод╕, коли з в╕дд╕лень приносили брудний посуд ╕ порожн╕ каструл╕ для миття. Посередин╕ велико╖ к╕мнати стояла посудомийна машина, де п╕д струменями гарячо╖ води милися алюм╕н╕╓в╕ миски й ложки. Чистий посуд розставляли по стелажах ╕ пот╕м можна було гуляти по двору до наступного миття.Я йшов з в╕дд╕лення вдосв╕та й повертався п╕зно ввечер╕.

Перш╕ дн╕ проведен╕ в посудомийц╕ мене просто шокували. Жирн╕ ледач╕ коти не звертали н╕яко╖ уваги на шастаючих всюди величезного розм╕ру знахабн╕лих щур╕в. Посуд для ╖ж╕ валявся на п╕длоз╕, в туалет╕ ╕ в битовц╕. Посудомойщики, прийшовши з лазн╕, вважали нормою прати свою б╕лизну у великих каструлях для ╖ж╕.

Мене весь цей час не покидало почуття огиди в╕д думки, з якого посуду ран╕ше доводилося ╖сти самому. Мо╖ вмовляння не робити так не давали бажаних результат╕в. Д╕яло т╕льки одне, коли в того, хто прав свою сп╕дню б╕лизну в чистих каструлях лет╕ла ця ж каструля.Це ж саме чекало тих, хто годував кот╕в з мисок, призначених для хворих. Миски лет╕ли ╕ в кот╕в ╕ ╖х годувальник╕в. Ц╕ зм╕ни в╕дзначили ╕ щури, тепер вони стр╕лою переб╕гали посудомийку.

Весь в╕льний час я вижимався на турн╕ку , готуючи себе до нового переходу кордону. Прац╕вники посудомийки це бачили ╕ боялися з╕ мною зв'язуватися, боязко п╕дпорядковувалися, виконуючи мо╖ вимоги.

Робота давала мен╕ можлив╕сть розмовляти з ц╕кавими людьми з ╕нших в╕дд╕лень. Одним з таких був Хейга ╤гесма (Heigo Joqesma) високий естонець, рок╕в тридцяти. До арешту в╕н працював електриком ╕ був хорошим спортсменом. Його виписали у цю ком╕с╕ю ╕ в╕н чекав з нетерп╕нням сво╓╖ в╕дправки додому в л╕карню Талл╕на. Знаючи, що виписаний, в╕н перестав бути замкнутим ╕ тепер ╕з задоволенням проводив з╕ мною час ╕ розпов╕дав про сво╖ пригоди у Швец╕╖.

Перший раз в╕н перейшов радянсько-ф╕нський кордон в Карел╕╖ в 1971 роц╕ вдало, пробирався л╕сами, потайки до╖в фермерських кор╕в, наповнюючи молоком св╕й казанок ╕, не залишивши н╕яких сл╕д╕в д╕стався до Швец╕╖. В╕н попросив пол╕тичного притулку в Швец╕╖ ╕ жив там у сво╖х родич╕в, влаштувавшись працювати на м╕сцеву пилораму. Пропрацювавши на н╕й в╕с╕м м╕сяц╕в ╕ п╕дкопивши грошей, в╕н в╕дправився подорожувати в Дан╕ю ╕ в Зах╕дну Н╕меччину. Там вир╕шив, що зможе також вдало непом╕тно повернутися в Естон╕ю з деф╕цитними товарами ╕, продавши ╖х, заробити там непоган╕ грош╕. Так би все ╕ сталося, але в Талл╕н╕ його випадково вп╕знав прац╕вник держбезпеки ╕ заарештував.

Його визнали неосудним ╕ в╕дправили в Талл╕нську л╕карню загального типу, де в╕н пробув ш╕сть м╕сяц╕в. Восени 1973 року Хейга знову перейшов кордон в Ф╕нлянд╕╖, але був затриманий ф╕нськими прикордонниками ╕ виданий Радам. П╕д сл╕дством в╕н довго перебував у Петрозаводськ╕й в'язниц╕. Ми з братом теж були там, але про нього н╕чого не чули.

- Такоко болше шанса попаст в Швес╕ю у меня не бутет, - повторював в╕н, сильно шкодуючи, що повернувся до Союзу з ц╕╓╖ дурною ╕де╓ю заробити.

П╕зн╕ше в журнал╕ "MIGRANT TALES" я знайшов ╕нформац╕ю про Хейко:

"1973. Хейко ╤гесма був затриманий ф╕нсько╖ пол╕ц╕╓ю ╕ насильно повернений в СРСР, де в╕н був пом╕щений в псих╕атричну л╕карню ... Мабуть, сама незвичайна втеча колишнього електрика ╕ спортсмена Хейко ╤гесма, який перетнув кордон в Ф╕нлянд╕╖ п╕шки непом╕ченим.Спочатку в╕н ув╕йшов в кра╖ну у вересн╕ 1971 року, а пот╕м повернувся в СРСР вл╕тку 1972 року, п╕сля того, як був розчарований холодним прийомом у Швец╕╖. П╕сля того як в╕н був зв╕льнений з псих╕атрично╖ л╕карн╕ в Естон╕╖, Хейко намагався втекти ще раз, але ф╕ни повернули його. М╕ж 1947 ╕ 1989 рр. щонайменше п'ятнадцяти чолов╕к змогли втекти з Естон╕╖ на Зах╕д. Близько половини з них б╕гли по морю ".

"1973 HEIGO JOQESMA was arrested by Finnish police and forcibly returned to the USSR where he was committed to a psychiatric hospital... Perhaps the most extraordinary escapee was electrician and athlete Heigo Jogesma, who crossed the Eastern Finnish border by foot undetected on three occasions. First he entered the country in September 1971, then returned East in the summer of 1972 after being disappointed by his cold reception in Sweden. After he was released from a psychiatric asylum, Jogesma tried to defect once again, but the Finns returned him. Вetween 1947 and 1989, at least fifteen people succeeded in fleeing Estonia for the West. Around half of them escaped by sea". Migrant Tales, 11-28-2008

З шостого в╕дд╕лення потр╕бно було перенести к╕лька л╕жок у новозбудований корпус. Я при╓днався до групи хворих ╕ таким чином зм╕г зустр╕тися там з ╢вгеном Брагунцом, тим самим, який прикував себе ланцюгом до огорож╕ на Лобному м╕сц╕ в Москв╕. Женя був виписаний ╕ чекав разом з Хейко в╕дправку в Талл╕н. В над╕╖ на виписку в╕н весь цей час був обережним у сво╖х висловлюваннях, але зараз в╕дпов╕в контролеров╕, який пом╕тив, що у них в палат╕ лампочка злегка зафарбована син╕м кольором ╕ наказав ╖╖ очистити.

- Лу╖с Корвалан тортурами називав палаючу вноч╕ лампочку, а ви так нас щодня роками кату╓те, - невдоволено з обуренням сказав ╢вген.

Вже вранц╕ Женя поплатився за сво╖ слова, коли л╕кар вир╕шила посадити його на курс сульфаз╕ну ╕ трицед╕лу. Це була сум╕ш з аду, той випадок, коли найменший рух в╕д сульфаз╕ну розрива╓ все т╕ло в╕д болю, а трисед╕л викручу╓ ╕ вимага╓ рухатися. Я знайшов його швидко. З бл╕дим ╕ змарн╕лим обличчям в╕н лежав на л╕жку ╕ стогнав в╕д високо╖ температури ╕ нестерпного болю.

- Значить виступити вир╕шив? - п╕д╕йшовши до його л╕жка запитав я.

- П-о-г-а-н-о мен╕. Крутить мене. Закололи за все, - вмираючим голосом скаржився в╕н, - запиши мою адресу ╕ пов╕дом, що мене н╕коли не випустять з цього дурдому, помру я тут.

Б╕льше я не бачив ╢вгена Брагунця, знаю т╕льки, що Корвалана в╕н буде пам'ятати все сво╓ життя.

У 1987 роц╕ Женя подзвонив мен╕ в Нью-Йорк, в╕н т╕льки що прибув до Америки ╕ його спонсори поселили його в м╕ст╕ Пров╕денс в штат╕ Род-Айленд.

- Саша, я в Америку прибув боротися з комун╕змом, а вони мене влаштували працювати на якусь паршиву фабрику. Що робити? - запитав в╕н.

- Працюй ╕ плати податки, а американський уряд нехай розбира╓ться з комун╕стами, - в╕дпов╕в я йому.

А що ще я м╕г порадити?

П╕сля цього дзв╕нка Женя н╕коли мен╕ б╕льше не дзвонив ╕ як склалася його доля я не знаю.

Хвор╕ приносили брудний посуд ╕ не посп╕шали повертатися в в╕дд╕лення. Вони розпов╕дали новини, курили.Посудомойщики за шматок вареного серця або миску смажених курячих пупк╕в забирали молоденьких полудеб╕льних гомусексуал╕ст╕в В╕кочку ╕ Ленку в п╕дсобну к╕мнату ╕ там займалися з ними "любов'ю".

У Радянському Союз╕ крим╕нальний св╕т зневажа╓ гомосексуал╕ст╕в ╕, назвавши крим╕нальника цим словом, можна бути сильно побитим або нав╕ть вбитим. Насправд╕, в тюрмах ╕ таборах гомосексуал╕зм - звичайне явище, з т╕╓ю р╕зницею, що за кордоном обидва партнери ╕менуються гомосексуал╕стами, а в СРСР - так називають т╕льки пасивного партнера. Я зневажав цих людей. ╢дине, що я м╕г ╖м сказати, не в╕дпов╕даючи за сво╖ слова так це: "Як було б здорово, якби за законом активних хлопц╕в повн╕стю кастрували ╕ вони могли б за бажанням стати пасивними".

Обличчя одного хворого мен╕ було добре знайоме, але я н╕як не м╕г згадати де я його бачив. В╕н сильно вид╕лявся на фон╕ вс╕х, пост╕йно топтався на одному м╕сц╕ ╕ був дуже загальмований. Це був Тол╕к, я згадав, в╕н лежав з М╕шею в десятому в╕дд╕ленн╕ в Дн╕пропетровську. В╕н не в╕дразу вп╕знав мене. Там я був наголо обстрижений, а тут волосся вже прикривало мочки вух ╕ одягнений я був в хорошу байкову п╕жаму.

- П╕сля вас ╤вана Бого ╕ ще ╕нших в╕двезли в Казанську спецл╕карню, а мене батьки виклопотали перевести сюди за м╕сцем проживання.

У 1977 роц╕ при╖жджав головний псих╕атр МВС Рибк╕н, в╕н вс╕х хворих, хто б╕льше п'яти рок╕в був в л╕карн╕ на бес╕ду до себе викликав ╕ багатьох виписав. Каткову на пенс╕ю проводили.

- Значить ╕ в "Дн╕пр╕" крига зрушила.

- Не сказав би, зараз там умови ще г╕рше стали, н╕ж були при вас. З прибудовою нового корпусу хворих стало б╕льше, так що на прогулянц╕ гуляти стало зовс╕м нестерпно, та й дв╕р сам загородили листами шиферу заввишки в два метри, щоб нас бачити н╕хто не м╕г ╕ ми, кр╕м клаптика неба кр╕зь колючий др╕т теж н╕чого не бачили. Телев╕зор у в╕дд╕ленн╕ поставили.

- Телев╕зор! В Дн╕пропетровську?! - здивувався я.

- Так. За рахунок хворих купили. Одн╕ хвор╕ сам╕ грош╕ дали, а у тих хто не хот╕в, з рахунку проти ╖х вол╕ зняли. Л╕кар╕ говорили, мовляв все одно телев╕зор дивитися будете.

- А де його поставили?

- У найб╕льш╕й палат╕ на поверс╕, де столову зробили. А так як сто с╕мдесят чолов╕к в ╖дальню не пом╕щаються, так сан╕тари зробили списки по сорок чолов╕к. Сорок сьогодн╕, наступн╕ - завтра ╕ то, якщо сан╕тара консервами не п╕д╕гр╕╓ш, легко чергу втратити можна. А так, все як ╕ ран╕ше ╕ в боки в╕д сан╕тар╕в отримують ╕ щ╕ кисл╕ на об╕д весь час. Ран╕ше у в╕дд╕ленн╕ ми носили зек╕вськ╕ стар╕ костюми, так ╕ ╖х заборонили, тепер вс╕х в одних кальсонах залишили.

Тол╕к в╕дпов╕дав охоче на вс╕ мо╖ запитання ╕ я д╕знався, що судновий механ╕к Володя Корчаг, радист Михайло ╤ваньков, австрал╕╓ць Стьоба все ще в л╕карн╕ ╕ що вчителя географ╕╖ з Одеси, Василя С╕рого намагавшегося викрасти л╕так, л╕кар╕ почали безбожно л╕кувати нейролептиками. (Василь С╕рий помре в Дн╕пропетровську у 2012 р. у в╕ц╕ 84 роки. Був учасником "Мемор╕алу".)

- У нас у Дн╕пр╕ бунт був, - раптом згадав Тол╕к, - к╕лька хворих з одинадцятого в╕дд╕лення захопили заручником самого начмеда Семеряжку, коли в╕н обх╕д робив. Прибув начальник л╕карн╕ Бабенко з ментами. Хлопц╕ в╕дразу йому сказали, що вони не запод╕ють н╕яко╖ шкоди начмеду в тому випадку, якщо в╕н ╖м пооб╕ця╓ перевести ╖х в ╕нш╕ спецл╕карн╕, а також дасть гарант╕ю, що п╕сля зв╕льнення Семиряжко ╖х не буде карати нейролептиками. Бабенко стримав сво╓ слово. Трьох бунтар╕в в╕н розкидав по р╕зним в╕дд╕ленням ╕ н╕кого не покарав, а пот╕м ╖х в╕двезли з л╕карн╕.

Ця новина вразила мене сво╓ю неймов╕рн╕стю. Бунт в ст╕нах Дн╕пропетровсько╖ л╕карн╕!


## Глава 81

Газети ╕ п╕рати

Пройшов м╕сяць п╕сля в╕д'╖зду М╕ш╕. Нарешт╕ я отримав в╕д брата довгооч╕куваного листа.

"Здрастуй, Саша! - писав в╕н,

- Пов╕домляю новини: п╕сля одинадцяти рок╕в перебування в Дн╕пропетровськ╕й л╕карн╕ виписаний Андр╕й Заболотний! Серг╕й Потил╕цин, пробувши там с╕м рок╕в, переведений на в╕льну л╕карню в Нальчик ".

У грудн╕ 1999 року Серг╕й Потил╕цин на мо╓ запрошення при╖жджав до Америки. Пробув близько року, закохався в цю кра╖ну, але не так просто виявилося отримати документи з дозволом на проживання, ╕, не бажаючи порушувати закони, в╕н повернувся в Рос╕ю. Через деякий час Серг╕й потрапив до Франц╕╖. Отримавши вс╕ документи, в╕н живе тепер в т╕й кра╖н╕ ╕ був нашим г╕дом, коли ми при╖жджали в Париж.

[picture]

Я з дружиною ╤рою ╕ Серг╕й Потил╕цин. Париж, 2007 р.

"Я перебуваю в Гейк╕вц╕, - продовжував писати М╕ша. - Це сорок к╕лометр╕в в╕д дому. Ще р╕к тому в цьому прим╕щенн╕ був свинарник або стайня, а тепер тут живемо ми. Умови в л╕карн╕ жахлив╕. Вс╕ хвор╕ сильно загорнут╕, з ними неможливо сп╕лкуватися. ╢ серед них к╕лька принудчик╕в, ╖х тримають тут давно ╕ не об╕цяють виписати. Ск╕льки доведеться бути мен╕ в ц╕й дир╕, не знаю. Якщо випишуть тебе вл╕тку, просися, щоб тебе в╕дправили на в╕льну л╕карню до родич╕в в Онегу. Бувай. М╕ша "

П╕сля виписки не хот╕лося повертатися на Укра╖ну ╕ лист брата т╕льки п╕дтверджував мо╖ побоювання. У сво╖х листах я просив маму переоформити оп╕кунство ╕ писати клопотання, щоб мене перевели п╕сля ком╕с╕╖ в Онегу, проте мо╖ листи не сподобалися мо╓му л╕карев╕.

- Саша, припини писати таке, - зажадав Фукалов. -П╕сля виписки ти по╖деш на Укра╖ну за м╕сцем проживання.

- А якщо моя т╕тка в м╕ст╕ Онега на себе оп╕кунство переоформить?

- Н╕, т╕льки на Укра╖ну, Онега близько до кордону. Ось при╖деш до себе додому, а зв╕дти - куди хочеш.

- Але в Кривому Роз╕ нав╕ть л╕карн╕ нормально╖ нема╓. Он, брат пише, що колишн╕й свинарник п╕д л╕карню пристосували.

Л╕д╕я Микола╖вна Б╕сс╕рова сид╕ла за сво╖м столом ╕ писала, але останн╕ мо╖ слова зачепили ╖╖.

- Ти все критику╓ш, все тоб╕ не подоба╓ться у нас. Телебачення тоб╕ наше не подоба╓ться, музика теж. А що ж ти хочеш? Ти такий молодий! Що ти зробив для Батьк╕вщини? Що ти зробив доброго для не╖? На готове все в╕дразу хочеш. Ну ╕ що, що л╕карня, як тв╕й брат пише, в колишн╕й стайн╕? Н╕чого з тобою не станеться, - говорила Б╕сс╕рова гн╕вним тоном, в╕д якого в╕яло хорошим курсом ам╕наз╕ну.

- Добре, раз не можна, так не можна. По╖ду додому, може там не так ╕ погано, - посп╕шив заспоко╖ти я ╖╖, поки вона мене ще не випровадила з каб╕нету прямо в процидурку.

Прибалт╕йська весна мало чим в╕др╕знялася в╕д зими. Погода зм╕нювалася на день по к╕лька раз╕в. В один такий непогожий день я познайомився в╕дразу з двома "пов╕тряними п╕ратами".

Перший - Юр╕й Петров - молодий хлопець з Кал╕н╕нграду.

- Я давно мр╕яв вирватися з Союзу. Вир╕шив, що викрадення л╕така в Швец╕ю - ╓диний спос╕б. Вл╕тку 1977 я взяв квиток на рейс Рига - Талл╕н ╕, коли л╕так набрав висоту покликав стюардесу ╕ показав ╖й записку, - розпов╕дав мен╕ весело Юра, якого в Чернях╕вськ╕й л╕карн╕ ще не л╕кували так, як вчителя географ╕╖ В. С╕рого в "Дн╕пр╕". - Вона прочитала записку ╕ посм╕ха╓ться, дума╓ я жартую, а я ╖й кажу: "Виконуй! ╤накше зараз вс╕ злетимо! "- ╕ показав пляшку з-п╕д кеф╕ру в паперовому пакет╕. Стюардесу в╕дразу як в╕тром здуло. Приб╕г п╕лот ╕ запевнив мене, що полетимо до Швец╕╖ ╕, пол╕тавши над Балтийським морем посадив л╕так в м╕ст╕ Вентсп╕лс, недалеко в╕д Риги. Стюардеса п╕д╕йшла до мене ╕ каже: "Ось вам ╕ Швец╕я, молодий чолов╕к". П╕д╕гнали трап ╕ мене запросили на вих╕д. "Хай живе Швец╕я! Хай живе Свобода! "- закричав я, опинившись на трап╕, але ззаду мене схопили ╕ швидко одягли наручники.

" Швец╕ю захот╕в !?" - почув я рос╕йську мову ╕ все зрозум╕в.

Другим "п╕ратом" був Руслан ╤саков, рок╕в тридцяти, чеченець з Грозного. В╕н намагався ви╖хати з Радянського Союзу, але швидко зрозум╕в, що це безнад╕йна трата часу ╕ залишилася остання над╕я - це захопити л╕так. Четвертого липня 1977 року в╕н с╕в в маленький л╕так АН-2, який виконував рейс Грозний - Ел╕ста.

- Зрозум╕й, хлопче, - почав благати переляканий п╕лот, дивлячись на щось схоже на гранату у себе п╕д носом , - на цьому л╕таку неможливо подолати тисячу к╕лометр╕в до ╤рану, нам пального не вистачить.

П╕лот говорив неправду. До Ел╕сти було ст╕льки ж к╕лометр╕в, ск╕льки ╕ до ╤рану, а до Туреччини - ще менше. Доводи п╕лота переконали Руслана ╕ в╕н здався, показавши ╖м в╕йськовий компас зам╕сть гранати.

Про ╕снування спецл╕карень Руслан знав смутно, але вир╕шив постаратися потрапити краще туди, н╕ж на десять рок╕в на зону. В ╤нститут╕ Сербського в╕н переконував л╕кар╕в, що дуже ц╕кавиться ╕стор╕╓ю ╕ культурою ╤рану ╕ хот╕в би в╕дв╕дати цю кра╖ну ╕ пожити там.

Старша медсестра Н╕на Васил╕вна пропонувала хворим каталог на п╕дписку журнал╕в ╕ газет. П╕дписка проводилася два рази на р╕к.

Не знаю чому, але я вперше за весь час перебування в л╕карн╕ взяв в руки важку п╕дшивку ╕ виписав к╕лька газет ╕ журнал╕в на п╕вроку.

-Що ти там понавиписував ?! Т╕льки ти у в╕дд╕ленн╕ до такого можеш додуматися, - викликавши мене з роботи, запитала старша медсестра, яка ставилася до мене дуже добре.

- Ви сам╕ вчора перев╕рили м╕й листок з п╕дпискою, - не розум╕ючи в чому справа, в╕дпов╕в я.

- Нав╕що тоб╕ знадобилися ц╕ журнали, як вони там називаються .... "США "? "За кордоном?". Л╕кар дума╓, що ти знову за кордон т╕кати збира╓шся? У тебе в голов╕ один закордон.

- Можна я в╕дм╕ню всю цю п╕дписку?

- Це тоб╕ з л╕карем вир╕шувати, - ╕ вона зайшла в ординаторську.

- Заходь, тебе Л╕д╕я Микола╖вна бачити хоче, - покликала мене старша медсестра.

Л╕д╕я Микола╖вна в цей час зам╕няла завв╕дд╕лу Д. Ф. Жеребцова. М╕й новий л╕кар Анатол╕й Миколайович Бджоляр сид╕в мовчки ╕ спостер╕гав. В╕н був дуже молодий ╕ працював в л╕карн╕ всього к╕лька тижн╕в.

- Саша, нав╕що тоб╕ знадобився цей журнал "США - пол╕тика, економ╕ка, ╕деолог╕я"? Ти що, знову збира╓шся туди б╕гти? Адже так виходить. Все тебе за кордон тягне, ╕ скарги на тебе, що польське телебачення ти включав, адже кр╕м тебе його дивитися н╕хто не бажа╓, ти просто нав'язу╓ш його хворим. Я бачу тоб╕ все радянське не подоба╓ться, а ми тебе хот╕ли в цю ком╕с╕ю на виписку п╕дготувати.

- Л╕д╕я Микола╖вна! - благав я, митт╓во зрозум╕вши, що я в дуже жалюг╕дному становищ╕, - адже вс╕ ц╕ журнали наш╕, радянськ╕, завдяки ╖м я хочу д╕знатися наск╕льки хитромудро працю╓ американська пропаганда ╕ яку брехню вони поширюють проти нас, а що стосу╓ться польського телебачення, так я вже к╕лька м╕сяц╕в тому здав ключ╕ в╕д телев╕зора ╕ не в╕дпов╕даю за нього. Адже я приходжу з посудомийки п╕зно ╕ тому р╕дко його дивлюся.

- А нав╕що ти виписав журнал "Судова псих╕атр╕я"?

- Щоб краще вивчити свою хворобу ╕ в майбутньому не вчиняти злочин╕в. Як т╕льки в╕дчую, що захвор╕в, я буду про це знати ╕ в╕дразу звернуся до л╕каря за допомогою.

- Ми вир╕шили, що тоб╕ потр╕бно трохи п╕дл╕куватися, - сказав несм╕ливо св╕тловолосий Бджоляр, поглядаючи на Б╕сс╕рову, - ось ти ╕ з Л╕д╕╓ю Микола╖вною був грубий, - додав в╕н, як би у виправдання. - Усе! Будеш два рази на добу отримувати в ╕н'╓кц╕ях ам╕наз╕н. В╕льний, - п╕дтвердила вирок л╕кар.

Увечер╕ щаслива медсестра ╤рина Микола╖вна, не посп╕шаючи вийняла з кипятилки величезний шприц, спритним рухом руки в╕дбила шийку ампули ╕, поглядаючи на мене, стала заповнювати чотирма кубиками ам╕наз╕ну шприц.

- Це дуже хорош╕ л╕ки, вони вс╕м на користь йдуть, - сказала вона, всадив шприц мен╕ в с╕дницю.

В одну мить життя знову перекинулося, все стало похмурим ╕ безпросв╕тним. Про роботу довелося тимчасово забути. Я втратив час ╕ т╕льки з жахом чекав на ранок ╕ на веч╕р - час отримання процедур. Хул╕ган Володя Котов з Перм╕ бачив м╕й нещасний вигляд ╕ почав доглядати за мною. В╕н вставав вноч╕, приносив мен╕ воду, якщо я хот╕в пити, водив до ╖дальн╕, змушуючи мене що-небудь з'╖сти. На превелике щастя, в цей час при╖хав до мене на побачення батько, йому вдалося зустр╕тися з л╕карем ╕ поговорити про мене.

- Саша! У тебе такий хороший батько, т╕льки завдяки його проханням я скасовую тоб╕ л╕кування, - пов╕домила мен╕ л╕кар.

- Л╕д╕я Микола╖вна, я був з вами грубий, вибачте.

- Саша! Чому ти такий ╕нфантильний? Як ти дума╓ш жити дал╕?

- Я не буду н╕коли б╕льше читати газети ╕ журнали ╕ виписувати ╖х, вибачте мене за це. ( "Може цим я ╖╖ образив, зрозум╕й цих псих╕атр╕в", - думав я.)

- Тоб╕ потр╕бно думати про виписку. Ми робимо все, що в╕д нас залежить, заради тебе. Ось ми вир╕шили тво╖ документи п╕дготувати на цю ком╕с╕ю, так що добре подумай про свою подальшу повед╕нку, - пояснювала мен╕ спок╕йним ╕ при╓мним тоном Б╕сс╕рова.

- Ти зараз знову вийдеш на роботу в посудомийку, - при╓днався до розмови Бджоляр, не знаючи з чого почати. - Ти - не злочинець, у тебе з ними нема╓ н╕чого сп╕льного. Скажи, а тоб╕ в╕домо, хто у в╕дд╕ленн╕ чай п'╓?

- Чифир, - поправила його Б╕сс╕рова.

- Так, хто чифир п'╓ або кому грош╕ приходять? - допитувався Бджоляр.

- Ви ж зна╓те, що я у в╕дд╕ленн╕ майже н╕ з ким не сп╕лкуюся, а на робот╕ у в╕льний час один по двору тусуюсь.

- Тусу╓шся? Що, в карти гра╓ш? - здивувався Бджоляр.

- Та н╕, по двору гуля╓, - перевела йому Б╕сс╕рова.

- Якщо щось побачиш, пов╕дом нам, добре? - попросив Бджоляр.

- Обов'язково, - погодився я, знаючи, що не потр╕бно висловлювати ╖м з цього питання свою категоричн╕сть. Нехай живуть над╕╓ю ╕ мен╕ в╕д цього легше.

Заклопотан╕сть л╕кар╕в я розум╕в, але, на жаль, допомогти я ╖м не м╕г. Багато що мен╕ не подобалося, що робили у в╕дд╕ленн╕ хвор╕, як╕ сид╕ли в крим╕нальних таборах по багато рок╕в ╕ намагалися жити за законами зони в л╕карн╕. У нас у в╕дд╕ленн╕ було к╕лька груп, що складалися з таких хворих. У них крутилися грош╕, на як╕ вони купували чай для чифиру або наркотики. Часто ц╕ групи м╕ж собою влаштовували розбирання ╕ зак╕нчувалися вони тим, що ворогуюч╕ сторони виявлялися разом в наглядов╕й палат╕.

П╕сля кожно╖ тако╖ под╕╖ адм╕н╕страц╕я л╕карн╕ посилювала режим у в╕дд╕ленн╕, забороняючи перебувати в туалет╕ в╕дразу дек╕льком хворим або ╕нод╕ замикаючи палати на ключ. А п╕сля того, як в четвертому в╕дд╕ленн╕ хвор╕ захопили в заручники медперсонал ╕ зажадали чи то виписати б╕льше людей з л╕карн╕, чи то послаблення режиму, тод╕ я подумав, що хвор╕ сво╖ми д╕ями сам╕ штовхають адм╕н╕страц╕ю л╕карн╕ на створення режиму, як у "Дн╕пр╕". Там у "Дн╕пр╕" в╕д одн╕╓╖ думки створити угруповання таким людям в╕дразу ставало погано, знаючи, як за це будуть "л╕кувати".

Я жив у в╕дд╕ленн╕ сво╖м життям, - життям спостер╕гача - ╕ був завжди радий бачити в наглядов╕й палат╕ цих кручених хлопц╕в, доведених л╕ками до жалюг╕дного стану, благавших л╕кар╕в про пощаду.


## Глава 82

Останн╓ л╕то

На двор╕ був травень. Цв╕в бузок, дзижчали бджоли. Голуби воркували на даху. Товст╕ коти п╕сля гучно╖ ноч╕ в╕дсипалися на теплих каменях мостово╖. У прогулянкових дворах гуляли хвор╕, слухаючи музику. Я знайшов соб╕ друга - Леон╕да ╤вановича Мельникова, маленького зросту, забавного, рок╕в п'ятдесяти чолов╕ка. До л╕карн╕ в╕н прибув недавно з Краснодару, разом з ╕сториком ╕ журнал╕стом ╤ваном Григоровичем Федоренко ╕ обидва вони мали статтю "За наклеп на радянську д╕йсн╕сть". Мельников працював з╕ мною в посудомийц╕.

- Ти зна╓ш як треба боротися з комун╕стами? - запитав в╕н мене в╕дразу при першому знайомств╕.

- Н╕, мене це зовс╕м не ц╕кавить.

[picture]

Леон╕д Мельников, м╕й батько ╤ван Шатравка, ╤ван Федоренко. Краснодар 1989 р╕к.


- Лен╕ним, зрозум╕в? - не в╕дступався в╕н, - я вс╕ його книги перечитав, зда╓ться п'ятдесят п'ять том╕в ╕ там ст╕льки ц╕кавого познаходив, справжня антирадянщина. Ти т╕льки послухай, що Лен╕н про мир говорить: "Ми повинн╕ укладати так╕ мирн╕ договори, що б могли роз╕рвати ╖х в будь-який момент ╕ оголосити в╕йну всьому св╕ту." - Так ось, я вир╕шив вести аг╕тац╕ю проти комун╕ст╕в ╖х же Лен╕ним. Для цього я в╕дкрив легально Ком╕тет соц╕ального сприяння у Феодос╕╖, де я тод╕ працював. Мо╖м завданням було ознайомити на курсах людей з працями Лен╕на. Уявля╓ш, народ повалив ╕ нав╕ть КДБ╕ст-спостер╕гач спочатку н╕чого зрозум╕ти не м╕г. Читаю цитати Лен╕на, а звучить ця антирадянщина чист╕ше, н╕ж за зах╕дн╕ рад╕оголоси. М╕сцева влада не зна╓ що робити. Як заборонити вивчати прац╕ вождя? Знайшли причину, зв╕льнили мене за скороченням штату. Довго я понев╕рявся по Феодос╕╖ в пошуках роботи ╕ з╕ скаргами по р╕зних ╕нстанц╕ях. Влад╕ це набридло ╕ мене в м╕сцевий дурдом запроторили. Ледве вийшов я зв╕дти ╕ мерщ╕й повернувся в р╕дний Краснодар. Взявся знову орган╕зовувати курси з вивчення праць Лен╕на, так вони мене тепер сюди в╕дправили, - розпов╕дав Леон╕д ╤ванович.

Мельников був невичерпним аг╕татором. В╕н, як м╕с╕онер, потребував посл╕довник╕в ╕, як т╕льки я в╕д нього йшов в прогулянковий дв╕р, в╕н збирав навколо себе хворих ╕ починав давати ╖м уроки "за вождем".

╤вану Федоренко було теж рок╕в п╕д п'ятдесят. На в╕дм╕ну в╕д Мельникова в╕н був менш балакучим ╕ було видно, що в╕н н╕як не може пов╕рити, що з ним сталося ╕ що його визнали божев╕льним. П╕д час наших р╕дк╕сних зустр╕чей в╕н скаржився мен╕, що в психл╕карню його в╕дправили ╓вре╖, високопоставлен╕ парт╕йн╕ кер╕вники Краснодарського краю, з якими у нього виник конфл╕кт через розсл╕дування ╕сторичних революц╕йних под╕й ╕ часу становлення Радянсько╖ влади на Кубан╕.

Заб╕гаючи вперед скажу, що в л╕карн╕ в╕н, як ╕ Мельников, пробуде близько двох рок╕в. П╕сля розвалу Радянського Союзу Федоренко буде брати активну участь в товариств╕ "Мемор╕ал" ╕ в житт╕ Кубанського козацтва.

На початку дев'яностих рок╕в мен╕ довелося знову зустр╕тися з ним, але вже в Нью-Йорку, коли ╤. Федоренко в╕дв╕дував козацьку громаду в Нью-Джерс╕. В аеропорту ╕м. Д. Ф. Кенед╕ в╕н з╕йшов з трапу л╕така в ус╕х козацьких регал╕ях, одяз╕ ╕ шапц╕ кубанського козака ╕ в╕дразу виникли непри╓мност╕ п╕д час проходження митного огляду.

В Америц╕ в╕н пробув недовго, к╕лька тижн╕в, п╕сля цього я втратив зв'язок з ним.

Через багато рок╕в, переглядаючи ╕нтернет я знайшов пов╕домлення, що ╤ван Г. Федоренко помер. Вл╕тку 2007 року в Краснодар╕ в╕н вийшов вноч╕ з╕ сво╓╖ квартири прогулятися на вулицю, де на нього напали хул╕гани ╕ побили його до смерт╕. Йому було 75.


- Знайомся, поет Валентин Соколов, - представив мен╕ Мельников людину з набряклим в╕д хвороби обличчям, з самокруткою в руц╕. - Напевно його посл╕довник у боротьб╕ з комун╕змом, - з ╕рон╕╓ю подумав я ╕ мав рац╕ю.

Соколов був схожий на розвалений старий ватний матрац, коли прийшов на посудомийку важко з хрипом дихаючи в╕д нападу астми ╕ прин╕с каструл╕. Я не знав, що йому наговорив про мене Леон╕д, майстер пофантазувати, але Соколов в╕дразу запропонував мен╕:

- Слухай, я почитаю тоб╕ м╕й в╕рш "Сокири", - прохрип╕в в╕н мен╕ в обличчя.

"Гаразд, думаю," - читай.

[picture]

В.Соколов.Портрет роботи Олекс╕я Рамонова.


Я з поез╕╓ю не дуже дружив, згадуючи безсонн╕ ноч╕ в шк╕льн╕ роки, коли зубрив всяк╕ п╕сн╕ про сокол╕в ╕ бурев╕сник╕в. Валентин став читати ╕ щось з ним сталося, астма ╕ хрип пропали ╕ р╕вним голосом в╕н почав:

* * *

Так лежали сокири

до пори,

╤ ржав╕ли сокири

до пори.

Почалася ця гра

Не вчора:

Дзв╕н лито╖ сокири,

Крик: Ура! ..

Дзвоном падали з гори

Сокири,

На кривав╕ бенкети

Сокири,

Там, в с╕мнадцятому роц╕

на б╕ду

Правих в╕ддали п╕д суд

на б╕ду.

╤ з тих п╕р у нас ╖жа -

лобода

А раби ╕ пани,

Як завжди

╤ на багато, багато рок╕в

Партквиток

В╕д народу сховав св╕тло

Партквиток,

╤ без д╕ла сокири

до пори.

Почалася ця гра

Не вчора,

наближа╓ться пора

сокири,

виготовлен╕ гостро

сокири

На кривав╕ бенкети

Сокири!

Валентин Зека


Я не оч╕кував почути под╕бне ╕ треба було бути повним ╕д╕отом, що б не оц╕нити наск╕льки "Сокири" Соколова небезпечн╕ для робочого-селянського раю.

- Я тоб╕ ще почитаю, хочеш?

- Виходь част╕ше, я з задоволенням буду слухати, - в╕дпов╕в я ╕ поб╕г на кухню принести йому кислячку, я сам робив його з молока. Соколов був псих╕чно абсолютно здоровою людиною, чого не можна було сказати про його ф╕зичний стан. В цей час в л╕карн╕ в╕н не отримував сильного л╕кування нейролептиками. До само╖ виписки, ш╕сть м╕сяц╕в, я сп╕лкувався з Валентином, пригощав його чим-небудь смачним, принесеним з кухн╕,а знаючи як в╕н любив курити, особливо махорку, в св╕й ларьок я набирав багато пачок ╕ передавав йому.

- Вони мене тепер н╕коли не зв╕льнять ╕ протримають до само╖ смерт╕ в божев╕льн╕, - скаржився Валентин, який двадцять в╕с╕м рок╕в з╕ сво╖х п'ятдесяти одного пров╕в в пол╕тичних ╕ крим╕нальних таборах в покарання ... за сво╖ в╕рш╕.


А зам╕сть ран вам - ресторан

╤ владний жест, як жерсть.

А нам, баранам - наш баран,

╤ нема чого ╖сти нам.

Тоб╕, барон, дадуть батон

╤ на батон - повидло,

А нам, баранам - терм╕н ╕ стог╕н,

╤ крик: Працюй, бидло! ..

Тоб╕, барон, дадуть погон,

Погон ╕ партквиток.

А нам столип╕нський вагон,

Раз на добу туалет.

Все життя виховують нас

Б╕рони чи барони,

╥м до душ╕ роб╕тничий клас,

Закутий в закони,

Вона в с╕мнадцятому роц╕

Ходила в куртц╕ шк╕рян╕й,

Ось цей птах какаду

З душею обмороженою,

Але р╕к с╕мнадцятий забутий,

Затертий ╕ заболочений.

Цвяхами ╕ кулями забитий,

Навхрест забит╕.

Тоб╕, барон, дадуть погон,

А нам - столип╕нський вагон,

Раз на добу туалет


Пройде два роки. Залишиться позаду Ол╕мп╕йське л╕то 1980, смутний час для вс╕х неблагонад╕йних елемент╕в соц╕ал╕стичного Раю. Пов╕╖ ╕ алкоголики, антипорадники ╕ божев╕льн╕ зможуть знову з╕тхнути на короткий час, вийшовши з камер попереднього ув'язнення та з божев╕льних будинк╕в, поки п╕сля важко╖ роботи КДБ╕сти, м╕л╕ц╕я ╕ псих╕атри зроблять соб╕ короткий перепочинок. До цього часу я буду вже п╕втора року на свобод╕. Правильно буде сказати на радянськ╕й свобод╕, де кожний м╕й крок ╕ кожне слово перебували п╕д наглядом охоронц╕в порядку ц╕╓╖ кра╖ни. Як ╕ належить "виплодку пекла" я знову пробув к╕лька тижн╕в в божев╕льн╕ ╕ був випущений на час подихати "св╕жим пов╕трям".


Валентин Петрович Соколов був виписаний до цього часу з Чернях╕всько╖ спецл╕карн╕ ╕ знаходився в Новошахтинськ╕й загального типу. Мо╖ батьки твердо вир╕шили оформити оп╕кунство на Соколова. Мама в╕дправляла в Новошахтинську л╕карню потр╕бн╕ для цього документи, заяву з проханням забрати Валентина, бажанням надати йому житло, але н╕яко╖ в╕дпов╕д╕ н╕коли не отримала. Валентин писав в листах, що його л╕кар була б рада його зв╕льнити.

З'╖здивши потайки на вокзал за квитком на по╖зд, мама дала мен╕ св╕й паспорт, квиток ╕ я, вистрибнувши з балкону першого поверху, де ми жили ,╕ залишивши в нев╕данн╕ нев╕домих людей, ц╕лими днями сид╕вших на лавц╕ б╕ля п╕д'╖зду нашого будинку, по╖хав в Новошахтинськ.

[picture]


В Новошахтинськ я прибув п╕д веч╕р, коли вс╕ посп╕шали з роботи додому. Починало темн╕ти, коли двер╕ в л╕карн╕ в╕дкрила мен╕ нянечка ╕ д╕знавшись, що я при╖хав за Соколовим п╕шла допов╕дати л╕карям. Через к╕лька секунд з'явилася його л╕кар, середн╕х рок╕в струнка ж╕нка ╕ запросила мене пройти у в╕дд╕лення. Я йшов за нею по коридору де тьмяно гор╕ли лампочки.

- Валентин! Валентин! За тобою при╖хали! - вже кричав якийсь хворий.

- Саша! - хтось махав мен╕ рукою за дерев'яним бар'╓ром. Це був Соколов.

- Я не можу сама виписати Валентина, - називаючи його по ╕мен╕, сказала л╕кар, - це може вир╕шити главрач, я думаю, що в╕н ще у себе в каб╕нет╕.

╤ поки вона йому дзвонила, нам влаштували побачення.

З тих п╕р як я бачив його в Чернях╕вську ,в╕н сильно зм╕нився. Зараз в╕н виглядав краще, рухався жвав╕ше ╕ пропали глибок╕ м╕шки п╕д очима.

- Я при╖хав за тобою, ось, реч╕ прив╕з, - вказав я на сумку, - т╕льки що вир╕шить главрач?

Моя л╕кар згодна, т╕льки думаю, що вони (КДБ) мене хочуть в цьому кам'яному м╕шку до само╖ смерт╕ протримати. Ксен╕ю, дружину, так залякали, що вона нав╕ть бо╖ться в╕дв╕дати мене, - поскаржився в╕н.

Головний л╕кар л╕карн╕ Л╕соченко Володимир Юхимович був в сво╓му каб╕нет╕. Швидко проб╕гши очима по заяв╕ матер╕, ╕ в╕дклавши ╖╖ в б╕к, в╕н став з увагою сл╕дчого розглядати кожну стор╕нку ╖╖ паспорта.

- Нав╕що вам це? - раптом запитав в╕н. - Соколов - тяжкохворий чолов╕к, старий лагерник ╕ рецидив╕ст.

- Я знаю Валентина ╕ моя с╕м'я хоче забрати його зв╕дси, - наполягав я, не бажаючи вступати з ним в дискус╕ю.

- Ви просто не уявля╓те на що ви себе прир╕ка╓те. В╕н в╕дразу почне писати в╕рш╕, як т╕льки опиниться у вас! Ви це розум╕╓те?

- Ну ╕ нехай пише на здоров'я!

- Я не можу сам вир╕шити питання про виписку. Це в компетенц╕╖ т╕льки обласного в╕дд╕лу охорони здоров'я, - зм╕нив тему Л╕соченко ╕ почав наполегливо дзвонити в облздоровв╕дд╕л, поглядаючи п╕дозр╕ло на мене. На мо╓ щастя на ╕ншому к╕нц╕ дроту не п╕дн╕мали телефон.

"Який може бути в╕дд╕л охорони здоров'я о шост╕й годин╕ вечора ? Зараз черговий в КДБ п╕дн╕ме трубку ╕ отримувати мен╕ сьогодн╕ ввечер╕ сульфаз╕н в наглядов╕й палат╕ ", - подумав я.

- Приходь завтра о десят╕й ранку, - втративши над╕ю додзвонитися, запропонував главрач.

[picture]

Л╕соченко Володимир Юхимович - головний л╕кар ГОУЗ "Спец╕ал╕зована псих╕атрична л╕карня м Новошахтинська Ростовсько╖ област╕", л╕кар вищо╖ категор╕╖, в╕дм╕нник охорони здоров'я, почесний донор Рос╕╖, ветеран прац╕.


* * *

Страшно як ╕ порожньо як

Жити п╕д знаком др╕бниц╕.

Пусто як ╕ страшно як

Залишатися в дурнях,

Ск╕льки раз╕в душа вповзала

У блакитн╕й прол╕т вокзалу!

Страшно тут ╕ порожньо тут:

В╕три чорн╕ метуть,

В╕три чорн╕ цв╕туть

Тут.

Валентин Зека

Додому до Кривого Рогу я повернувся один.

М╕ша п╕шов в╕дзначатися у психдиспансер╕. Л╕кар його прив╕тно зустр╕в, натиснувши п╕д столом на кнопку, викликаючи сан╕тар╕в. Сан╕тари скрутили брата ╕ потягли в наглядову палату. Тут же з'явився главрач диспансеру з╕ свитою л╕кар╕в.

- Нав╕що ти ╖здив до Соколова в Новошахтинськ? - допитувався в╕н у брата.

- Не знаю я н╕якого Соколова, - заперечував брат.

Л╕кар╕ зрозум╕ли, що ос╕чка вийшла ╕ в╕дпустили М╕шу. Додому ми повернулися майже одночасно.

- Мене зараз в диспансер╕ про твою по╖здку допитували, - перше, що в╕н сказав мен╕.

Не чекаючи поки за мною прийдуть, я швидко з╕брав реч╕, спод╕ваючись якомога швидше ви╖хати з Укра╖ни, де схоже, терп╕нню влади п╕дходив к╕нец.С цього дня всю переписку ╕ матер╕альну п╕дтримку з Валентином Петровичем Соколовим вели мо╖ батьки, особливо старалася мама. Скоро вона д╕зналася, що з Новошахтинсько╖ л╕карн╕ його повернули назад в Чернях╕вськ.

[picture]

Фото з тюремного арх╕ву 1958 року.

Про смерть Валентина я д╕знався у 1984 роц╕, перебуваючи у ув'язненн╕ з 1982 року в одному ╕з крим╕нальних табор╕в Казахстану за свою приналежн╕сть до Незалежного руху за Мир.

* * *

Плакати, плакати, плакати ...

Об╕цянок штучний мед.

На трон╕ вгор╕ -бюрократи,

Внизу - прокажений народ.

А вище - ступен╕, ступен╕.

На кожн╕й ступен╕ чини.

╤ прапор. На прапор╕ Лен╕н,

Рел╕кв╕я страшно╖ кра╖ни.

Валентин ЗК, 1957 р.


Валентин Антропов, колишн╕й пол╕тв'язень, згаду╓: "Валентин Соколов повертався з Новошахтинського психоневролог╕чного диспансеру знову через нарсуд в Чернях╕вську в'язницю-психушку, взагал╕ н╕ за що. З л╕карн╕ загального типу його не виписували за вказ╕вкою КДБ, тому що занадто, вже боялися його крамольних в╕рш╕в ( "Стр╕ляйте червоних", "Барон" ╕ ╕н.). На свободу його не випустили, а сфабрикували справу, суд вин╕с таку ухвалу: змушував хворих жувати сухий чай, сприяв втеч╕ двох принудчик╕в, проводив антирадянську пропаганду в божев╕льн╕!

╤ так - дурхата N111 для душевнохворих в Новочеркаськ╕й в'язниц╕, де я зустр╕вся з Соколовим,- згаду╓ Валентин Антропов. Валентин Петрович дуже зрад╕в, що я в якийсь м╕р╕ л╕тератор. З лютого по 18 травня 1981 ми перебували з ним разом. Мою душу, як в╕трило, в╕н наповнив сво╖ми в╕ршами:

* * *

А начальник з волчка -

Оч╕ -чорна точка.

Ненавист╕ з з╕ниц╕

Кулеметний рядок.

Валентин З / К

В╕н розум╕в, що ╖де в останн╕й раз, що б╕льше не витрима╓ нейролептичних ╕н'╓кц╕й, що дн╕ його пол╕чен╕. Валентин Петрович став гарячково перекладати з╕ сво╓╖ голови в мою пам'ять сво╖ останн╕ в╕рш╕. Волод╕ючи феноменальною пам'яттю, я вивчив напам'ять 250 його в╕рш╕в ╕ три поеми.

Треба сказати, що в цей час Валентин Петрович страшно хвор╕в на астму. Часом напади доходили до задухи.

Я по 20-30 хвилин бив в зал╕зн╕ двер╕ алюм╕н╕╓вою мискою, вимагаючи приходу л╕каря. Як завжди була мерзенна фельдшерка, робила поетов╕ укол, залишала дв╕ таблетки теофедрину, ╕ так до наступного нападу. Одного разу до нас в бокс п╕дсадили буйного здорованя, який запитав:

- Ск╕льки нас?

Валентин Зека в╕дпов╕в:

- З тобою тро╓ ...

- Ну, до ранку буде менше, - заявив здоровань ╕ пов╕дав нам, що його кличка "Мамонт".

Ми насторожилися ╕ вир╕шили спати по черз╕. П╕д ранок здоровань раптом став душити мене сонного. Валентин Петрович схопив з╕ столу великий алюм╕н╕╓вий чайник з водою ╕ з усього маху вдарив ╕д╕ота по голов╕. Той аж прис╕в.Пот╕м очуняв ╕ напав на Валентина. Незабаром прокинувся я ╕ прямим ударом в щелепу в╕дправив агресора на п╕длогу. Ми його зв'язали, а незабаром прийшли наглядач╕.Валентин Петрович не без п╕дстави пом╕тив:

- Не виключена можлив╕сть, що КДБ╕сти спец╕ально п╕дсадили до нас в камеру цього душогуба. Якби я заснув, то до ранку ми були б готов╕ ...

Слава Богу, що п╕сля цього нас залишили в споко╖. За цей чималий пром╕жок часу я багато д╕знався про поета.

В╕н розпов╕в мен╕, що в 1948 роц╕ в╕н був засуджений за в╕рш╕ до 10 рок╕в позбавлення вол╕ за горезв╕сною 58-ю статтею КК РРФСР, а по зв╕льненню, в 1958 роц╕, йому тут же знову дають 10 рок╕в за ц╕╓ю ж статтею. В╕дбувши за ╕накомислення 20 рок╕в, Валентин Петрович друзями-"пол╕тиками" був запрошений в м╕сто Новошахтинськ. Влада м╕ста вир╕шила зв╕льнитися в╕д поета. У 1970 роц╕, йому впаяли три роки по 206-й статт╕ КК РРФСР, але пот╕м скоротили терм╕н до року, бо не було за що: головне влад╕ хот╕лося зробити з пол╕тичного поета просто крим╕нальника. У 1972 роц╕ за т╕╓ю ж статтею за хул╕ганство, радянський справедливий суд присуджу╓ ще до 5 рок╕в табор╕в. Терм╕н св╕й серед крим╕нальник╕в в╕н в╕дбув, як в╕н мен╕ говорив важко, тому що серед злод╕╖в, наркоман╕в, лжеб╕знесмен╕в його, як поета з соц╕альним приц╕лом не розум╕ли, ╕ в╕н вс╕ п'ять рок╕в жив п╕д кличкою "Фашист ".

* * *

Вони мене так цькували,

Як труять хворого пса.

Кос╕ погляди, як вила,

Оч╕, як два колеса.

А мен╕ т╕льки д╕вчинку шкода:

Залишилася серед собак

╤ дивиться св╕тло ╕ жарко

У морок.

Валентин Зека


"Етапом на Чернях╕вськ з Валентином Петровичем, - пише В. Антропов, - я п╕шов 18 травня 1981 року. У Новочеркаськ╕й в'язниц╕ нас с╕м дурн╕в доблесн╕ чек╕сти вп╕хнули разом з крим╕нальниками в т╕сний чорний воронок. М╕сць було на 10-15 чолов╕к, але завантажили 37, а хто забарився,- спускали на них в╕вчарок. У В╕льнюс╕ нам пощастило: побули у в╕дст╕йнику т╕льки до вечора ╕ знову- воронок. Довезли до вокзалу. Висадили разом з крим╕нальниками. Автоматники з в╕вчарками взяли в к╕льце. ╤ ось тут-то сталося жахливе: псих╕чнохворий, який в╕дчув галюцинац╕╖ раптом поб╕г прямо на солдата з автоматом, той стороп╕в, був в╕дкинутий, але пот╕м прийшов до тями ╕ полоснув по хворому довгою чергою. Хворий впав. Дв╕ кул╕ зас╕ли в його т╕л╕ - одна в ноз╕, ╕нша в плеч╕. Перша розтрощила стегнову к╕стку, ╕ душевнохворий став подв╕йним ╕нвал╕дом.

П'ятого липня 1981 р. ми прибули в Чернях╕вську в'язницю-психушку. У лазн╕ нас роздягли догола. Сид╕ли ╕ посм╕халися л╕кар╕-оф╕цери, одягнен╕ не в б╕л╕ халати, а в форму внутр╕шн╕х в╕йськ. Я потрапив разом з Валентином Соколовим у перше в╕дд╕лення, де майор Михайло Устинович Пл╕скунов приступив до виконання наказу КГБ - застосувати до нас ╕нтенсивне л╕кування. В╕н заколював нейролептиками поета В.Соколова. Його стратили. Вбивали пов╕льно, планом╕рно. Ми намагалися йому допомагати: коли його сильно крутило, передавали циклодол ╕ сухий чай, щоб хоч якось нейтрал╕зувати д╕╖ нейролептик╕в. Валентина Петровича кололи нав╕ть за те, що в╕н годував хл╕бними крихтами голуб╕в на п╕дв╕конн╕.

* * *

Поставить пташка н╕жкою хрест

╤ за в╕концем крихти ╖сть.

Коли кати довели поета до такого стану, що в╕н будь-яко╖ мит╕ м╕г померти, вони посп╕шили в╕дправити його назад в Новошахтинську л╕карню, що б в╕н помер як би на свобод╕.

В╕н помер 7 листопада 1982 року.

Ну, що було пот╕м? Мене виписали в л╕карню загального типу в м╕сто Шахти за м╕сцем проживання.

Я, звичайно, не знав, перебуваючи в Шахтинськ╕й психл╕карн╕, що мого друга нема╓ в живих. Попросив по╖хати в Новошахтинськ Миколу Борз╕на, який теж був в Чернях╕вську в╕дв╕дати Соколова. Борз╕н в 1984 роц╕, восени, по╖хав ╕ прив╕з мен╕ сумну зв╕стку, що Валентина Петровича нема╓ в живих. Вражений ц╕╓ю траг╕чною зв╕сткою, я виготовив триста лист╕вок ╕з закликом до боротьби проти режиму, а в к╕нц╕ пом╕стив в╕рш╕ Валентина Зека (псевдон╕м поета):

Сокири.

Так лежали сокири

До пори ...

З псих╕атрично╖ л╕карн╕ я в╕дпросився додому - перетягти для матер╕ вуг╕лля. Мене в╕дпустили до сьомо╖ вечора. Побувши вдома, зробивши що треба для мат╕нки, ввечер╕ я розкидав б╕ля центрального ун╕вермагу лист╕вки ╕ прикле╖в штук сто в людних м╕сцях. Прийшов в дурдом до сьомо╖ вечора. Через три тижн╕ з'явилися КДБ╕сти ╕ викликали мене в каб╕нет до зав╕дуючо╖ Шахтинсько╖ ПНД Тисячно╖. Вс╕ були в цив╕льному. Сунули мен╕ в н╕с мою лист╕вку ╕ запитали:

- Твоя робота?

Вийшли вони на мене по в╕домим в╕ршам Зека "Сокири", сперечатися не мало сенсу, я витр╕щив т╕льки оч╕ ╕ закричав, як ╕д╕от, на вс╕х:

- Яку людину загубили! Але н╕чого, в╕н кинув прапор боротьби, а ми понесемо його дал╕!

Суд в╕дбувся 1 жовтня 1985 року: с╕м рок╕в позбавлення вол╕ з конф╕скац╕╓ю майна.

12 березня 1992 р. я вийшов на свободу.

Валентин Зека назавжди залишився в ГУЛАГу ".

Так згадував под╕╖ тих рок╕в друг поета Валентин Антропов.


* * *

Тут нема╓ кв╕т╕в ╕ нема╓ р╕дних берез,

Сто тисяч раз поетами осп╕ваних,

Зате ╓ тундра, хуртовини та мороз

╤ сонм людей, голодних ╕ роздягнених.

Тут ╓ прост╕р для в'язниць ╕ хуртовин,

А для людей нема╓ св╕тла ╕ простору,

╤ життя за цим заполярним колом

В кольорах ╕ щаст╕ з'явиться не скоро.

Тут сонце св╕тить т╕льки ╕нод╕.

Звиса╓ н╕ч над тундрою затьмареною.

В ноч╕ холодн╕й буду╓ м╕ста

Безправний раб - радянський в'язень.

Зв╕дси кожен мислить, як п╕ти,

╤ вол╕ чека╓, як рожевого дива ...

Сюди ведуть широк╕ шляхи

╤ дуже вузьк╕ - зв╕дси.

Валентин ЗК, 1955р.


Багато рок╕в тому, в Америц╕, я отримав листа з Радянського Союзу, в╕д незнайомого мен╕ чолов╕ка, художника з Новошахтинська, Рамонова Олекс╕я. У сво╓му лист╕ в╕н коротко викладав, що зовс╕м випадково знайшов мою адресу ╕ що йому вдалося в╕дшукати могилу поета.

"Про Валентина Соколова я знав ще давно - з передач зах╕дного рад╕о, - писав Олекс╕й Рамонов, - але тод╕ кр╕зь рев╕ння шумогенератор╕в було важко зрозум╕ти що-небудь конкретно. Я знав, що цей поет жив в цьому м╕ст╕, де живу я, ╕ помер у м╕сцев╕й псих╕атричн╕й л╕карн╕ 7 листопада 1982 року. Перше, що мен╕ спало на думку, - почати пошуки могили поета на кладовищ╕. Я виходив наше м╕ське кладовище вздовж ╕ впоперек в над╕╖ в╕дшукати хрест або дощечку з╕ знайомим мен╕ пр╕звищем, але вс╕ мо╖ спроби виявилися марними. Тод╕ я став опитувати р╕зного роду людей, поки мен╕ не вказали на людину на пр╕звище Була Володимир ╤ванович, який частенько потрапляв на л╕кування в псих╕атричну л╕карню ╕ був до того ж сус╕дом по будинку Соколова, де жила Ксен╕я.

Володимира Булу я застав п'яного в дим.

- Чи зможете ви показати мен╕ могилу Валентина Соколова? - запитав я.

- У будь-який час дня ╕ ноч╕, - в╕дпов╕в в╕н.

- Ви ж багатьом копали могили, так чому ви запам'ятали саме могилу Соколова? - поц╕кавився я.

- Багато - це багато, а Валентин Соколов був не такий, як ус╕. Ця людина не проста, в ньому щось було, чого в ╕нших не бува╓, - в╕дпов╕в Була.

При╖хали на кладовище. Була каже, що могила на трет╕й дороз╕, в той час як я т╕льки дв╕ нарахував, - так я думаю: п'яний же в╕н, так нехай буде для нього три. Однак Була мав рац╕ю, ледь пом╕тна на самому краю кладовища третя дорога перетинала його поперек. Невеликий горбок, зарослий бур'яном, без будь-яко╖ таблички, а навколо огорожа ╕нших могил ╕з з╕рочками, а поруч - пл╕ч-о-пл╕ч з горбком Валентина - могила м╕л╕ц╕онера. Д╕йсно, виходить в╕чний в'язень, як колись про Соколова в╕дгукнувся його сп╕втаб╕рник письменник Синявський. Зараз я могилу в порядок прив╕в ╕ орган╕зую зб╕р кошт╕в, щоб пам'ятник поставити.

Народився Валентин Петрович 24 серпня 1927 року в м╕ст╕ Лихославль Кал╕н╕нсько╖ област╕. По зак╕нченню школи в╕н вступив до ╤нституту стал╕ ╕мен╕ Стал╕на.

П╕сля в╕дбуття терм╕ну в╕н потрапля╓ волею дол╕ в невелике нудне шахтарське м╕сто Новошахтинськ, де в╕н познайомився з ж╕нкою на ╕м'я Ксен╕я, яка працювала в комб╕нат╕ шахти ╕мен╕ Горького прибиральницею. На роботу колишнього зека н╕де не приймали, ╕ лише з великими труднощами Ксен╕я допомогла йому влаштуватися на свою шахту. В цей пер╕од Валентин живе замкнуто, не заводить н╕яких зайвих знайомств ╕ зовс╕м не вжива╓ спиртного.

У серпн╕ 1958 року Соколова знову засудять на десять рок╕в.

Зв╕льнившись в 1968 роц╕, Валентин Петрович знову при╖хав в Новошахтинськ ╕ оселився знову у Ксен╕╖, у не╖ на той час п╕дростала донька Женя. Протягом наступних двох рок╕в Валентин працював на т╕й же сам╕й шахт╕ ╕м. Горького, де був ще до арешту. За спогадами Жен╕, Валентин багато писав ночами: одного разу до нього хтось при╖здив з його старих знайомих сп╕втаб╕рник╕в. Ц╕лу н╕ч безперервно вони про щось м╕цно сперечалися ╕ читали один одному в╕рш╕.

У 1970 роц╕ - знову арешт, на цей раз Соколова вже засудили за сфабрикованою справою. Терм╕н дали невеликий - схоже зроблено це було для остраху, щоб не забував Соколов, що тут на свобод╕ в╕н тимчасовий г╕сть. Перший раз Валентин Петрович потрапля╓ в Новошахтинського л╕карню в тому ж 1971 роц╕ п'яний ╕ з перер╕заними венами. Чергував в той нещасливий день в л╕карн╕ Л╕соченко Володимир Юхимович .При зустр╕ч╕ з╕ мною в╕н розпов╕дав про Соколова, яким той був за життя :

- Це був пропащий злочинець, в╕дверта гидота. Цей Соколов говорив мен╕ тод╕, що в╕н - борець за свободу, що червоних потр╕бно ставити до ст╕нки. В╕н мен╕ намагався читати сво╖ дилетантськ╕ в╕рш╕, ну, я його тод╕ протримав пару тижн╕в в л╕карн╕ ╕ виписав з д╕агнозом психопат╕я ".


* * *

Я план курив, пив гор╕лку, р╕зав вени ...

Я жити хот╕в, але життя не йшло до мене ...

Навколо мене т╕сн╕ше зсувалися ст╕ни,

╤ наглядач царював в кра╖н╕.

В╕н страшний був ... На морд╕ протокольн╕й

Клеймо цин╕зму ляснула в'язниця ...

Мен╕ було моторошно, холодно ╕ боляче.

Я план курив, щоб не з╕йти з розуму.

1954 р. 3К


"У жовтн╕ 1972 року Соколов був заарештований за зл╕сне хул╕ганство та засуджений до п'яти рок╕в. Заарештовував Валентина д╕льничний м╕л╕ц╕онер на пр╕звище Шахов, який прямо заявив:

- Так, Валентин, ти у нас б╕льше за "пол╕тика" не пройдеш, будеш тепер сид╕ти у крим╕нальн╕й справ╕.

Намагалися на сл╕дств╕ звинуватити Валентина Петровича в крад╕жц╕ якихось духових ╕нструмент╕в, але, щось не вийшло, ╕ обмежилися звинуваченням в якомусь зл╕сному хул╕ганств╕. Незабаром п╕сля ц╕╓╖ справи д╕льничний Шахов просунувся р╕зко по службових сходах ╕ став начальником Новошахтинсько╖ м╕л╕ц╕╖, пот╕м, керуючи машиною в нетверезому вигляд╕, Шахов збив на смерть людину ╕ в покарання за це був переведений в ╕нше м╕сто, але на ту ж посаду.

В╕дбував п'ять рок╕в терм╕ну Валентин Петрович у крим╕нальному табор╕ "Дв╕йка", тут же в Ростов╕-на-Дону.Перебуваючи у табор╕ в╕н продовжу╓ писати в╕рш╕, не дивлячись на вс╕ пересл╕дування ╕ погрози. Особливо над ним знущаються прапорщики Коровк╕н та Казаков, полковник Л╕с╕цин. Адм╕н╕страц╕я колон╕╖ пригрозила почати нову крим╕нальну справу, на що Соколов оголосив голодування ╕ розпоров соб╕ жив╕т, п╕сля чого незабаром був визнаний неосудним ╕ був направлений на примусове л╕кування в Чернях╕вську спецл╕карню. Сп╕втаб╕рники Валентина Петровича по "Дв╕йц╕" говорили мен╕ про нього, що це була грамотна, дуже порядна ╕ добра людина, хоча в╕н ╕ зневажав крим╕нальний св╕т.

[picture]

Фото при виписц╕ з Чернях╕всько╖ л╕карн╕.


У 1979 роц╕ Валентин Петрович був виписаний з Чернях╕всько╖ л╕карн╕ ╕ прибув в Новошахтинську п╕д оп╕ку свого старого знайомого главрача Л╕соченко. Соколова пом╕щають в оглядову палату, де ц╕лодобово горить лампочка ╕ в дверному проход╕ сидить сан╕тар. В палат╕ - абсолютно хвор╕ божев╕льн╕ люди, з якими неможливо нав╕ть перекинутися парою нормальних сл╕в. Одного разу у Валентина в руц╕ побачили ручку, сан╕тари з медсестрами накинулися на нього, звалили з н╕г ╕ в╕д╕брали наст╕льки небезпечний предмет.

Ксен╕я, - продовжу╓ писати мен╕ Олекс╕й Рамонов - ╓дина, хто в цей час ╕нод╕ в╕дв╕дувала його, приносила з собою домашню ╖жу ╕ сигарети. Але ╕ ╖╖ в╕зити стають все р╕дше ╕ р╕дше. В одному з Валентином в╕дд╕ленн╕ л╕кувалося к╕лька алкогол╕к╕в, як╕ могли ╕нод╕ виходити за меж╕ л╕карн╕.К╕лька раз╕в в╕н вмовляв того чи ╕ншого з них заб╕гти до Ксен╕╖ додому (вона жила десь зовс╕м поруч з л╕карнею).Однак вони поверталися н╕ з чим, пов╕домляючи, що Ксен╕я просто бо╖ться в╕дв╕дувати його ".


* * *

Це я п╕шов

В блакитну погоду

Там за дугами веселок

Дорога-дуга,

Неба н╕жний шовк

Званий ╕м'ям Бога,

Сонце вогненним св╕тлом

Сходить в серц╕ ворога.

Н╕чого не хочу -

Н╕ любити, н╕ одружитися,

Час - чорний птах

Б╕ля обличчя мого.

Для чого ця вулиця?

Щоб обличчями злитися?

Хто там, чорний, стука╓

Б╕ля ганку мого?


"За в╕дсутн╕стю в нашому Богом забутому м╕ст╕ шпигун╕в, наш╕ доблесн╕ прац╕вники КДБ займалися залякуванням б╕дних ж╕нок, полюванням на поет╕в ╕ художник╕в. Пост╕йн╕ обшуки ╕ листи, повн╕ погроз за зв'язок з Соколовим, зовс╕м залякали Ксен╕ю, - ось вона ╕ перестала в╕дв╕дувати Валентина. Одного разу, коли раптом неспод╕вано нагрянули геб╕сти з обшуком, Ксен╕я все ж встигла заховати три товст╕ зошити в╕рш╕в Валентина в вуг╕льний ящик, тим самим врятувала ╖х. У 1983 роц╕ Ксен╕я померла. Вона була на десять рок╕в старше Валентина, люди, як╕ ╖╖ знали, характеризують ╖╖ досить дивною ж╕нкою ╕ схоже, що мало що пов'язувало його з нею. Причина ╖╖ смерт╕ нев╕дома. ╥╖ дочка Женя ненадовго пережила ╖х обох, вона померла в╕д раку в 1988 роц╕ ".

* * *

А ви, скоти, хапайте

Мене - ╕ за паркан,

сид╕ти

╤ з скотиною

Мотузку терм╕ну вити,

охоронця гвинт╕вку

З╕ницею в з╕ницю ловити.

А ви, скоти, скаж╕ть,

Коли гра почнеться -

У в╕кн╕ мо╓му гора

величезна гойда╓ться

╤ вас, худобу, на скатертину -

Розгортати в млинц╕,

З-п╕д чоб╕т розмотувати

Тугу нитку довжини.

Валентин Зека


"Сьомого листопада 1982 року кра╖на справляла св╕й червоний, а в╕рн╕ше чорний день. У Валентина Петровича, як св╕дчать очевидц╕, був гарний настр╕й, в╕н був балакучий ╕ виглядав ц╕лком здоровим. В╕н п╕шов в туалет покурити, де ╕ помер. Висновок л╕кар╕в: ╕нфаркт.

Непохитн╕сть Валентина Зека вражала нав╕ть методично вбивавших його л╕кар╕в. Одна з них згадувала: "Я була у в╕дпустц╕, а коли вийшла на роботу, мен╕ сказали:" ╥дьте в м╕ський морг ".

Боже м╕й! Там на стол╕ лежав наш непок╕рний Валентин! Я нав╕ть ахнула ...""

* * *

Не буду брехати: н╕здр╕в у нас не рвали,

Не палили на лоб╕ розжарено╖ сталлю "злод╕й".

Нам дали терм╕н, ╕ в п╕вн╕чн╕ дал╕

Погнав нас вс╕х товариш прокурор.

╤ нас везли, як худобу, в теплушках червоних,

Везли в сн╕ги, в прийдешн╓, вперед ...

╤ в нас - ворог╕в до жаху небезпечних -

Нац╕лений був товариш кулемет ...

Л╕то, 1955 р. 3 К

"К╕лька дн╕в тому я отримав листа з Прокуратури СРСР. Написав я туди р╕к тому з приводу реаб╕л╕тац╕╖ Валентина Соколова. Переписую тоб╕ в╕дпов╕дь досл╕вно:

Пов╕домляю, що в зв'язку з Вашим листом в Прокуратур╕ РРФСР перев╕рено крим╕нальну справу, за якою в серпн╕ 1958 р. Ростовським облсудом за проведення антирадянсько╖ аг╕тац╕╖ був засуджений Соколов В. П.

За результатами перев╕рки кер╕вництвом Прокуратури РРФСР внесений протест до Презид╕╖ Верховного Суду Укра╖ни, яким поставлено питання про скасування в╕дбувшихся у н╕й судових р╕шень ╕ закриття справи за в╕дсутн╕стю складу злочину.

Про результат розгляду протесту Вас пов╕домить Верховний суд. Одночасно прокуратур╕ м. Москви дано вказ╕вку перев╕рити обгрунтован╕сть засудження Соколова В. П. за вчинення державних злочин╕в в 1948 роц╕ ╕ вжити в╕дпов╕дних заход╕в.

Прокурор в╕дд╕лу Е. В. Гран╕н "


* * *

Над кра╖ною н╕ч глуха,

Н╕ч прийшла в мою кра╖ну.

Життя безбарвне, сухе,

В╕дсунься - прокляну!


Прокляну. Так будь же проклятим

Лицем╕р - присяжний брехун!

Без окуляр╕в ╕ без б╕нокля

Я передбачаю тв╕й к╕нець.


Прокляну вс╕х тих, хто нищить

Кол╕р народу в таборах,

Тих, кого народ не любить,

Хто в серця вселя╓ страх.


Тих, хто брудно, огидно, нерозумно

Править там, в Москв╕, в Кремл╕!

Чи╖ справи смердючим трупом

Будуть гнити в р╕дн╕й земл╕.


Так вставайте ж! Хто там др╕ма╓?

Хто дивиться з-за рогу?

В землю ╖х, в могили, в землю

╥х самих ╕ ╖хн╕ справи!

1955


[picture]


## Глава 83

Остання медком╕с╕я

Шосте липня, у в╕дд╕ленн╕ свято. Йде ком╕с╕я. Червона лампочка над дверима ординаторсько╖ т╕льки ╕ встига╓ запалюватися, викликаючи наступного. Напевно, професор голодний ╕ посп╕ша╓ зак╕нчити якнайшвидше ╕ ╖хати на об╕д в Советськ.

У каб╕нет╕ за столом в гарному настро╖ сидить в центр╕ професор, оточений л╕карями.

- Як здоров'я? - запитав в╕н мене.

- Нормально.

- За кордон б╕льше не п╕деш?

- Що ви!

- Ну йди. Ти в╕льний.

П╕сля ком╕с╕╖ медсестри прив╕тали мене ╕ ще тринадцять таких же щасливчик╕в з випискою. Тепер справа залишалася за р╕шенням районного суду, в обов'язки якого входило оф╕ц╕йно зам╕нити спец╕альний режим утримання на продовження примусових заход╕в медичного характеру в л╕карн╕ загального типу.

Минуло вже чотири роки, як 14 липня Ф╕нлянд╕я повернула нас до Радянського Союзу. Зв╕льнився з табору Анатол╕й Романчук, повернувся до Кривого Рогу ╕ знову став працювати таксистом. Не було б╕льше н╕яких зв╕сток в╕д Бориса.

22 серпня був мо╖м останн╕м днем перебування в Чернях╕вськ╕й л╕карн╕. Мо╖ супроводжуюч╕ вже купили квиток на по╖зд ╕ сьогодн╕ п╕зно ввечер╕ мен╕ доведеться розпрощатися з л╕карнею. Весь цей день, працюючи на посудомийц╕, я слухав настанови Леон╕да Мельникова ╕ чекав останньо╖ зустр╕ч╕ з Соколовим. В╕н вийшов, як завжди п╕сля об╕ду, з порожн╕ми каструлями. Я напо╖в його кислим молоком, яке в╕н дуже любив ╕ об╕цяв, що зв╕льнившись, буду намагатися робити все можливе, щоб допомогти йому вийти на свободу.

П╕сля вечер╕ я був викликаний до каб╕нету, де три л╕каря сид╕ли за сво╖ми столами ╕ чекали мене.

- Саша, ти сьогодн╕ ╖деш тому ми вир╕шили з тобою поговорити на прощання. Ти не думай, що на вол╕ тоб╕ буде легше жити. Там про все самому доведеться п╕клуватися, не так, як тут. Як ти дума╓ш жити дал╕? Де дума╓ш працювати? - почала розмову Л╕д╕я Микола╖вна, яка повинна була знати, що з 2-ю групою ╕нвал╕дност╕ для хворого , який потребував оп╕кунство, робота протипоказана.

- Ти знай! Ти повинен свою провину тепер перед народом спокутувати, - додав Бджоляр.

- Так я ж свою провину перед народом працею спокутував, притому зам╕сть належних трьох рок╕ в за статтею, я вже чотири роки тут пров╕в.

- Ну, це добре, що ти весь час працював, ось тепер ти повинен також працювати ╕ спокутувати свою провину перед народом, - не в╕дступався Бджоляр.

- Ну, добре, так тому ╕ бути. Як т╕льки вийду з л╕карн╕, л╕то в╕дпочину, а пот╕м в╕дразу ж за працю в╕зьмуся, - в╕дпов╕в я Бджоляру, знаючи, що в ц╕й кра╖н╕ я працювати не буду, тим б╕льше тепер мен╕ стаття за дармо╖дство не загрожу╓

.- Н╕! Н╕! Як це ц╕ле л╕то? Треба в╕дразу братися за роботу, - сказала Б╕сс╕рова.

- Ну добре. Один м╕сяць або два тижн╕, - торгувався я.Д. Ф. Жеребцов сид╕в за сво╖м столом, слухав ╕ писав. Йому набрид цей спектакль, в╕н припинив писати ╕, з властивою йому сувор╕стю, подивився на мене ╕ сказав:

- Зна╓ш що, я майже впевнений, що ти через п╕вроку або р╕к знову в Швейцар╕ю п╕деш, - переплутавши Швец╕ю з╕ Швейцар╕╓ю, сказав в╕н.- п╕деш, - переплутавши Швец╕ю з╕ Швейцар╕╓ю, сказав в╕н.

- Дмитро Федорович, ну що ви, як ви таке подумати можете?

- Не треба, я бачу тебе ╕ тво╓ схиляння перед Заходом. Про це говорить твоя музика на магн╕тофон╕, ╕нтерес до польського телебачення, вивчення англ╕йсько╖ мови ..

.- Але, Дмитро Федорович ....

- Не треба, - зупинив в╕н мене. - Я тоб╕ хочу сказати одне: поб╕жиш знову за кордон - т╕льки соб╕ г╕рше зробиш. Адже тоб╕ доведеться знову тут сид╕ти, а нам в╕д цього г╕рше не буде, ми за вас тут грош╕ отриму╓мо.

Жеребцов перестав бути суворим ╕ вже з посм╕шкою сказав:

- Ну, що ж, щасливо тоб╕ до╖хати. Ми, л╕кар╕, бажа╓мо тоб╕ б╕льше не потрапляти сюди.

По╖зд в╕дходив вноч╕. Переодягнувшись в сво╖ вичищен╕ ╕ випрасован╕ реч╕, в яких я переходив кордон, попрощавшись з хлопцями я покинув ст╕ни першого в╕дд╕лення Чернях╕всько╖ л╕карн╕.

Чергувавший у л╕карн╕ майор видав мо╖м супроводжуючим дов╕дку про мо╓ зв╕льнення з м╕сць позбавлення вол╕, попросивши мене в н╕й розписатися.

Я, людина визнана абсолютно неосудною, тепер повинен розписатися в документ╕ (!!!!), де було чорним по б╕лому написано, що Ш.О.╤. знаходився в м╕сцях позбавлення вол╕ з 14 липня 1974 року по 22 серпня 1978 р.

Це був черговий парадокс радянсько╖ д╕йсност╕, коли людина вже зв╕льнена радянським судом з-п╕д варти ╕ в╕д судово╖ в╕дпов╕дальност╕ п╕сля виписки з л╕карн╕ повинна поставити св╕й п╕дпис про сво╓ зв╕льнення з-п╕д варти, що суперечило р╕шенням ╖х же радянського суду. Майор не став обшукувати мене ╕ побажав т╕льки щасливо╖ дороги. У темряв╕ нас чекав мотоцикл з коляскою. На душ╕ було спок╕йно ╕ при╓мно в╕д того, що пройдений ще один складний етап на шляху до Свободи.


## Глава 84

Дорога на ╤грень

Зал оч╕кування вокзалу був яскраво осв╕тлений. Людей було багато. Одн╕, поклавши реч╕ п╕д голову спали на лавках, ╕нш╕ тихо про щось гомон╕ли. Модно одягнен╕ д╕вчата ╕ хлопц╕ зупинилися б╕ля нас ╕ голосно см╕ялися. Я в╕дчув себе поряд з ними в сво╖ 27 рок╕в бомжем, одягненим в стару пошарпану джинсову куртку, зроблену в Польщ╕ ╕ давно вже не модними брюками-кльош. У зал╕ було душно ╕ я з╕ сво╖ми двома супроводжуючими, прибиральницею ╤лл╕вною та сестрою-господаркою Васил╕вною вийшов на перон чекати по╖зда.

В чотирим╕сному купе нижню полицю вже зайняла ж╕нка з немовлям. Тихенько, боячись розбудити його ми розм╕стилися нагор╕, ╕, розстеливши л╕жка, заснули. Дитина була спок╕йною ╕ плакала зовс╕м мало. Сестра-господиня, д╕знавшись, що я ран╕ше дуже любив пиво, взяла в дорогу для мене дв╕ пляшки "Жигул╕вського". Вранц╕ вона в╕дкрила пиво ╕ подала мен╕. Як я хот╕в вс╕ ц╕ роки дожити до ц╕╓╖ хвилини ╕ в╕дчути цей запах ╕ смак, мр╕ючи випити в╕дразу бочку, притому велику. Пиво в пляшц╕ було св╕жим ╕ холодним, кращого просто не бува╓. Я хот╕в пива, багато, багато пива, але м╕й орган╕зм не приймав його ╕ за дв╕ доби, поки ми були в дороз╕ ,я ледве-ледве допив другу пляшку.

М╕ська псих╕атрична л╕карня "╤грень" перебувала на ╕ншому берез╕ Дн╕пра в с╕льськ╕й м╕сцевост╕, потопаючи в зелен╕ крон старих дерев. Це було ц╕ле селище з корпус╕в з в╕дд╕леннями, майстернями, адм╕н╕стративними буд╕влями ╕ кухнею. На сотнях гектарах земл╕, що прилягали до селища, хвор╕ вирощували овоч╕ ╕ фрукти.


[picture]

"╤грень"


У приймальному поко╖ мо╖ супроводжуюч╕ здали мене черговому л╕карю ╕ посп╕шили до м╕ста Дн╕пропетровськ походити по магазинах до в╕дправлення ╖х по╖зда.

- Розкажи мен╕, як це вам вдалося кордон перейти? - запитав з щирим подивом молодий л╕кар, напевно, зовс╕м недавно зак╕нчивший мед╕нститут.

Я зав╕в свою стару затерту плат╕вку з назвою "Критика хвороби".

- Гаразд, гаразд, - засм╕явся в╕н, - ти краще поясни мен╕ як ви кордон перейшли? Невже в╕н так слабо охороня╓ться ?!

Я залишався непохитним ╕ почав повторювати все знову, списуючи вс╕ наш╕ б╕ди на Анатол╕я, що це в╕н затягнув нас у цю Ф╕нлянд╕ю. - Та облиш ти все! Мен╕ чисто по- людськи це ц╕каво. В╕н побачив, що в╕д мене толком н╕чого не доб'╓шся ╕ так само посм╕хаючись, сказав: - П╕деш в дев'яте в╕дд╕лення.

Дев'яте вважалося на "╤грен╕" режимним, куди посилалися принудчики на зразок мене, а також алкоголики ╕ наркомани. В╕дд╕лення мало невеличкий дв╕р, частина якого була п╕д нав╕сом ╕ п╕д ним стояли л╕жка хворих, тому вс╕ тепл╕ м╕сяц╕ року хвор╕ перебували на св╕жому

.

- Саша ?! Це ти? Зв╕дки? - кликав мене знайомий голос ╕ через секунду ми вже об╕ймалися з любителем макарон╕в по-флотськи Володею Корчаком. Володя пров╕в мене до протилежного в╕д надзорки к╕нця нав╕су, де гуртувалися принудчики. На тумбочц╕ стояла електрична плитка. В╕н швидко прин╕с води в кружц╕, засипав п╕впачки чаю ╕ почав варити чифир на честь нашо╖ зустр╕ч╕. Тут я вп╕знав ще к╕лькох хлопц╕в з Дн╕пропетровська. На л╕жку валявся транзисторний приймач. "Н╕мецька хвиля" на рос╕йськ╕й мов╕ передавала новини про виб╕р чергового Римського Папи у Ватикан╕.

Володя був тут вже ц╕лих два м╕сяц╕. В╕н розпов╕в, що

при ньому були виписан╕ радист з танкера "Туапсе" Михайло ╤ваньков-Н╕колов, якого в╕дправили в л╕карню в м╕сто Херсон, антипорадник Микола Гершкан, який влаштував нам з-за сво╓╖ жовтяниц╕ гаряче прожарювання, переходчик В'ячеслав Меркушев, який так ╕ не дов╕в до к╕нця таб╕рне розсл╕дування провокац╕йних лист╕вок.

На зв╕льнен╕ п╕сля них л╕жка ланцюгов╕ пси з КДБ швидко знайшли зам╕ну. У л╕карню поступили новеньк╕ - засновник Першо╖ в╕льно╖ профсп╕лки трудящих, шахтар з Донецька Володимир Клебанов, орган╕затор страйку на ресорному завод╕ м╕ста Синельник 44-р╕чний Медвед╓в ╤ван Васильович, розповсюджувач лист╕вок на захист О. ╤. Солжен╕цина сорокар╕чний Лучк╕в Василь ╕ непок╕рний шахтар з Донецька Анатол╕й Н╕к╕т╕н . Анатол╕я в╕дправлять КДБ╕сти в цю л╕карню в трет╕й раз, зв╕дки його переведуть в спецл╕карню Талгар б╕ля Алма-Ати ╕ за м╕сяць до смерт╕ хворого на рак випишуть додому в 1984 роц╕.

- Саша! Як ти змужн╕в ╕ подоросл╕шав за ц╕ роки. Ну, розпов╕дай, як це вам вдалося до Ф╕нлянд╕╖ пробратися, - зустр╕в мене в сво╓му каб╕нет╕ Фел╕кс Фел╕ксович Малецький, замглаврача л╕карн╕.

Малецького я згадав в╕дразу, в╕н був мо╖м л╕куючим л╕карем в 1973 р., коли я, ганяв во╓нкома в Кривор╕зькому в╕йськкомат╕ ╕ потрапив до л╕карн╕ на "╤грень". У каб╕нет╕ були присутн╕ два л╕каря дев'ятого в╕дд╕лення ╕ чолов╕к в штатському, який спостер╕гав за вс╕м що в╕дбувалося ╕ не промовляв жодного слова.

"Що в╕дпов╕сти Фел╕ксу Фел╕ксовичу на його питання?" - ╕ я розпов╕в яка у мене стаб╕льна критика на мою хворобу, т╕льки викликавши см╕х у нього. Я був дуже здивований, чому тут н╕хто всерйоз не сприйма╓ мо╖ слова, а в ╕нших спецл╕карнях вс╕м вони подобалася ╕ мене вс╕ хвалили.

- Саша, кинь ти це. Ти що? Нам не дов╕ря╓ш, чи що? - перебив мене Малецький.

- Чому ви так дума╓те? Все так ╕ було насправд╕.

- Я бачу, ти не в╕двертий з нами. Ну, гаразд, побудеш поки в дев'ятому, а пот╕м переведемо тебе в краще в╕дд╕лення , - пооб╕цяв Малецький, зак╕нчивши розмову.

Перш╕ три дн╕ проведен╕ тут мен╕ сподобалися. Тяжкохвор╕ спали в ╕ншому к╕нц╕ двору ╕ нам не заважали. Медперсонал на принудчик╕в дивився як на здорових людей, ╕ нас не турбували.

Алкогол╕к╕в тут л╕кували або мучили на сов╕сть такими препаратами як м╕дний купорос, антабус або апоморфин. Вони брали все п╕д наглядом медсестри, стоячи б╕ля дверей туалету. Проковтнут╕ л╕ки вони запивали чаркою справжн╕с╕нько╖ гор╕лки. Цю процедуру називали "ригаловка" тому, що алкоголик в╕дразу б╕жить до туалету ╕ виверта╓ там св╕й шлунок навивор╕т. По зак╕нченню курсу л╕кування у них повинен був виробитися "рефлекс нудоти" при вигляд╕ алкоголю. Чи в╕рять л╕кар╕ сам╕ в силу цього л╕кування? Не знаю, т╕льки щовечора алкогол╕ки могли "збагнути на трьох", а якщо не вистачало грошей на гор╕лку, то купували найдешевш╕ одеколони або лосьйони, заливаючи це все в себе.

Яким було мо╓ здивування, коли медсестра викликала раптом мене на цю процедуру, наказавши мен╕ закатати рукав сорочки, щоб зробити мен╕ укол апоморфина п╕сля якого я повинен був випити гор╕лки ╕ в туалет╕ в╕дпрацьовувати блювотний рефлекс. Я сильно обурився, переконуючи ╖╖, що це якесь непорозум╕ння ╕, з'ясувавши у л╕каря, медсестра залишила мене в споко╖.

Щоранку тепер я прокидався п╕д г╕мн Сполучених Штат╕в ╕ день починався з м╕цного чаю ╕ новин, почутих по "Голосу Америки". Маленький транзисторний приймач передав мен╕ М╕ша, при╖хавши до мене на побачення. В╕н вийшов з л╕карн╕ три м╕сяц╕ тому ╕ тепер при╖жджав щосуботи. М╕ша збирався ╖хати жити до родич╕в в Онегу, щоб бути якомога подал╕ в╕д Укра╖ни. На побаченн╕ в╕н пов╕домив мен╕ дуже сумну новину, розпов╕вши про те, що наш друг, литовець Людас, працюючи рятувальником, потонув. Про це написала нам у лист╕ його бабуся, приклавши фото Людаса у трун╕. В╕н дуже хот╕в зустр╕тися з нами в Литв╕ ╕ об╕цяв подарувати свою рушницю, яка нам знадобиться, коли ми будемо дрейфувати на крижин╕ до берег╕в Норвег╕╖ в П╕вн╕чному Льодовитому океан╕ ╕ потр╕бно буде в╕дстр╕лювати тюлен╕в для прожитку.

Минали дн╕. Голий мужик на пр╕звище Сиро╖жка б╕льше не ходив швидко по колу у двор╕ ╕ не соп╕в, обп╕каючи пальц╕ скруткою. В╕н помер, вдавившись п╕д час сн╕данку шматочком сиру.

26 жовтня п╕д╕йшла до мене медсестра ╕ попросила з╕брати мо╖ реч╕ сказавши, що мене переводять на Гейк╕вку, недалеко в╕д Кривого Рогу.

М╕кроавтобус, в якому вже знаходилося ш╕сть чолов╕к, стояв б╕ля дверей в╕дд╕лення ╕ чекав мене. П'ятеро з них прямували в кривор╕зький ╕нтернат для психохроник╕в. Це були дуже важк╕ хвор╕, нем╕чн╕ ╕ н╕кому непотр╕бн╕ люди. Шостий хлопець з пишною кучерявою зач╕скою був як ╕ я, принудчик. Через три години ╖зди машина в'╖хала на центральну вулицю Кривого Рогу. Я дивився у в╕кно ╕ гадав в якому будинку живуть мо╖ батьки, як╕ отримали в╕д м╕ста двок╕мнатну квартиру з телефоном. Батьки на╖вно в╕рили, що це ╖х нагородили за довгу працю, але я знав, що це зроблено з в╕дома КДБ, щоб легше було прослуховувати вс╕ розмови по телефону. До цього батьки жили в комуналц╕, де був один загальний телефон ╕ багато шуму в╕д сус╕д╕в. Мо╖ п╕дозри в подальшому виправдаються ╕ КДБ знатиме все, про що говорять в ╖х квартир╕.

╤нтернат для психохроник╕в розташовувався за м╕стом. Нова, недавно побудована триповерхова буд╕вля самотньо стояла, оточена чорними безкрайн╕ми полями. С╕рий похмурий день додавав ще б╕льше сумовитих фарб в цей пейзаж. На маленькому заасфальтованому п'ятачку б╕ля входу в буд╕влю стояло на сходинках з десяток кал╕к. Вони п╕дсп╕вували п╕сеньку, плескали долоньками ╕ посм╕халися товстуну, маленького зросту танцюристу з╕ см╕шним чубчиком на стрижен╕й голов╕. В╕н був одягнений в чисту б╕лу сорочку з╕ старомодною краваткою, яка звисала до самого пупа ╕ новеньк╕ простеньк╕ чорного кольору штани. Танцював в╕н жваво ╕ см╕шно.

З машини вивели кал╕к ╕ медсестра п╕шла ╖х здавати в це убоге м╕сце, де вони проживуть до само╖ смерт╕. Я в╕дчув себе таким же кал╕кою ╕ зрозум╕в, що якщо я не вирвуся з ц╕╓╖ страшно╖ кра╖ни, мене може чекати така ж доля. Медсестра повернулася, машину оточили кал╕ки, по-дитячому замахав руками нам на прощання.

[picture]

Фото В. Щеколд╕на: "Психл╕карня"

## Глава 85


Гейк╕вка

Почав накрапати дощ. Машина в'╖хала в село, на околиц╕ якого перебувала Гейк╕вська обласна псих╕атрична л╕карня. Я дивився у в╕кно, розглядаючи будови л╕карн╕. Кругом стояли зроблен╕ з саману ╕ покрит╕ почорн╕лим шифером ферми, оточен╕ непрох╕дним розмоклим чорноземом. Одна з ферм була обгороджена парканом,де копошилися сотн╕ курей, ╕нша була перероблена п╕д приймальний пок╕й л╕карн╕, де сид╕ла черговий л╕кар. Вона задала пару звичних питань ╕ в╕дправила мене в перше в╕дд╕лення. Сан╕тар простягнув старе заношене трико, п╕жаму ╕ величезного розм╕ру стоптан╕ туфл╕ дово╓нних час╕в. На "╤грен╕" хворим дозволяли носити св╕й одяг, тут довелося з ним розпрощатися ╕ з транзисторним приймачем теж. Пробираючись по слизькому чорнозему ми д╕сталися до буд╕вл╕ першого в╕дд╕лення, де всього к╕лька рок╕в тому був колгоспний свинарник.

Всередин╕ прим╕щення був каб╕нет л╕каря, поруч - ╖дальня з виб╕леними ст╕нами ╕ вис╕ли на них аг╕тац╕йн╕ плакати. У самому в╕дд╕ленн╕ одн╕ хвор╕, як т╕н╕, бродили по довгому вузькому похмурому коридору, ╕нш╕ лежали, згорнувшись клубком, як собаки, ╕ спали п╕д ст╕нкою на стар╕й з чорними д╕рками линолеумн╕й п╕длоз╕. Через брудн╕, н╕коли не мит╕ вузьк╕ в╕кна з гратами ледь пробивалося денне св╕тло. Панел╕ були пофарбован╕ темно-зеленою фарбою ╕ в темряв╕ здавалися чорними.

Вс╕ палати перебували по один б╕к коридору. Вид ╖х був теж не краще, т╕льки тут були дерев'ян╕ п╕длоги. В палатах було по двадцять л╕жок. Я втомився в╕д дороги ╕, перебуваючи в шоц╕ в╕д усього побаченого ,л╕г на л╕жко, призначене для мене.

- Спати одягненим поверх ковдри не можна, залазь п╕д ковдру ╕ спи, - в╕дразу попередив сан╕тар, великий с╕льський рожевощокий хлопець.

Хвор╕ не звертали на мене уваги ╕ лежали в л╕жках одягнен╕, прикрившись ковдрами.

Анна Микола╖вна Кравцова була призначена мо╖м л╕куючим л╕карем. Вона мен╕ в╕дразу не сподобалася. ╥й б╕льше п╕дходило бути збиральницею буряка на колгоспному пол╕, н╕ж л╕карем. Як вона отримала диплом псих╕атра, може купила його? А може це була та сама наука, де не потр╕бно мати багато розуму ╕ вона осво╖ла ╖╖, як сама вважала, досконало?

- Спочатку ми тоб╕ проведемо курс загальнооздоровчий, так у нас прийнято, - "обрадувала" вона мене.

Я спробував попростити ╖╖ не робити мен╕ ц╕ непотр╕бн╕ ╕н'╓кц╕╖, але не слухаючи мене, вона продовжувала:

- У спецл╕карн╕ ти був н╕кому не потр╕бний, тому там тебе ╕ не л╕кували, а на "╤грен╕" знали, що тебе сюди переведуть, тому не хот╕ли починати л╕кування.

- Алла Микола╖вна! Це все не так, - зрозум╕в я, що потрапив в лапи до безнад╕йно╖ дури ╕ садистки.

- Ну, слухай! Нам, л╕карям, видн╕ше. Я напишу тоб╕ невелику дозу л╕к╕в! Знай! Побачимо, що не п'╓ш - на уколи посаджу! - владно ╕ суворо в╕дпов╕ла вона.

Я вийшов в коридор ╕ не м╕г пов╕рити ,в яку д╕рку я потрапив ╕ як в н╕й протриматися ще к╕лька м╕сяц╕в. Я бродив ,намагаючись знайти серед хворих хоч якийсь "розум" з ким можна було б поговорити ╕ розпитати про порядок ╕ прац╕вник╕в цього в╕дд╕лення, але так н╕кого ╕ не знайшов.

- Вставайте! Жваво вставайте! - рано вранц╕ я прокинувся в╕д цих сл╕в.

За в╕кном темно. Шоста ранку. Два сан╕тари стукали великими ключами по спинках л╕жок ╕ тих, хто не встиг встати перевертали разом з л╕жком ╕ вони лет╕ли на п╕длогу з матрацом ╕ л╕жком.

- Що, на сн╕данок в таку рань? - запитав я сан╕тара.

- Н╕! Сн╕данок буде о восьм╕й тридцять, а зараз - заправка л╕жок ╕ прибирання палати.

Я заправив сво╓ л╕жко ╕ вийшов в коридор. Дв╕ повн╕ с╕льськ╕ т╕тки-прибиральниц╕ проходили по спорожн╕лим палатам, перезаправляли л╕жка до ╕деального стану ,як вимагають в арм╕╖. Черговий з хворих вимив п╕длогу ╕ тепер сид╕в у дверях, н╕кого не пропускаючи в палату. Сотня хворих досипала до сн╕данку в коридор╕ прямо на п╕длоз╕. Ходити не було м╕сця. Я знайшов м╕стечко п╕д ст╕нкою ╕ прис╕в б╕ля худого, рок╕в сорока хворого. Мою увагу привернули його шрами на скронях, маленький - з правого боку ╕ великий - з протилежного.

- Зв╕дки у тебе ц╕ шрами? - запитав я.

- З п╕столета стр╕ляв, тут куля ув╕йшла, а тут зл╕ва - вийшла, - показав в╕н ╕ замовк.

Пот╕м я д╕знався, що в╕н був м╕л╕ц╕онером ╕, вир╕шивши пок╕нчити життя самогубством, вистр╕лив соб╕ в скроню. Куля пройшла наскр╕зь через голову, дивом залишивши його живим.

Вс╕, хто знаходився недалеко в╕д мене були людьми р╕зного в╕ку, але в б╕льшост╕ - молод╕ ╕ дуже хвор╕. ╥х перекошен╕ обличчя, скут╕ тремтяч╕ т╕ла говорили про те, що ╖х, мабуть, сильно л╕кували. Такого видовища я не бачив нав╕ть у страшн╕й Дн╕пропетровськ╕й спецл╕карн╕, де хвор╕ як би в╕дбували л╕кування за вчинен╕ жахлив╕ злочини, тут були ╕ т╕, хто д╕йсно захвор╕в ц╕╓ю страшн╕шою, н╕ж рак або проказа хворобою - шизофрен╕╓ю.

[picture]

Псих╕атрична л╕карня в сел╕ Гейк╕вка.

Смор╕д стояв моторошний в╕д запаху свинарника, затхлого пов╕тря, людей, просочених отрутою нейролептик╕в. Худенький хлопчина в туалет╕ вийняв з-п╕д сорочки свою кишку ╕, тримаючи ╖╖ руками, оправлявся. Я т╕льки м╕г здогадуватися, що йому робили колись складну операц╕ю. В╕н зробив сво╖ справи, сховав кишку ╕, вийшовши в коридор, л╕г на п╕длогу досипати. В туалет╕ не було н╕ проточно╖ води, н╕ кран╕в, а зам╕сть них на ст╕н╕ вис╕ло к╕лька ручних умивальник╕в ╕ поруч стояло в╕дро, наповнене водою. Запах з в╕дхожих ям з'╓днувався з махорковим димом. О сьом╕й годин╕ ранку сан╕тари ╕ прибиральниц╕ почали готуватися до здач╕ зм╕ни. Почався обх╕д.

- "Коля-Петя" йде, - почув я.

Так хвор╕ називали завв╕дд╕лу Миколу Петровича Попова, середн╕х рок╕в, повного з флегматичним обличчям добродушного чолов╕ка. Хвор╕ обл╕пили його на ск╕льки дозволяла ширина коридору ╕ клянчили знизити дозу л╕к╕в або виписати додому. Ця процес╕я пов╕льно просувалася до к╕нця коридору ╕ пот╕м поверталася назад. Л╕кар з в╕дчуженим до всього ,що його оточувало видом, щось вс╕м об╕цяв.

П╕сля нього обх╕д починала Алла Микола╖вна. Все повторювалося, т╕льки з т╕╓ю р╕зницею, що вона прид╕ляла б╕льше часу хворим, благавшим ╖╖ зменшити дозу або скасувати л╕ки, пояснюючи, що вони повинн╕ зрозум╕ти, як вона намага╓ться вил╕кувати ╖х ╕, схоже, сама в╕рила в це. Не дарма в народ╕ кажуть: "Нема╓ н╕кого страшн╕ше в житт╕, н╕ж дурень (тут дура) з ╕н╕ц╕ативою". Алла Микола╖вна на вс╕ лади розхвалювала чудод╕йну силу нейролептик╕в, в яку не в╕рила нав╕ть сама хвора людина.

П╕сля обходу л╕кар╕в у в╕дд╕ленн╕ з'являвся страшний "зв╕р", перед яким тремт╕ли сан╕тари ╕ прибиральниц╕. Це була головна медсестра в╕дд╕лення, Л╕д╕я Микола╖вна Отенко. Вона проводила шмон палат, сама розсовувала , перевертала л╕жка, розшукуючи пил, немов гранати або антирадянськ╕ лист╕вки, залишаючи п╕сля себе повний бардак.

Л. М. Отенко розшукувала см╕тинку в чужому оц╕, а в сво╓му колоди не пом╕чала. Ц╕╓ю колодою був прийом л╕к╕в, як╕ мен╕ тепер доводилося приймати три рази на день. Медсестра з лотком проб╕рок,заповнених л╕ками, с╕дала за ст╕л в коридор╕. Поруч на тумбочц╕ стояв звичайний молочний б╕дон з водою ╕ до нього мотузкою був прив'язаний великий алюм╕н╕╓вий кухоль. П╕д пильним наглядом сан╕тара хвор╕ брали з проб╕рки л╕ки, кухлем черпали з б╕дону воду ╕ запивали ╖х. Дехто встигав виплюнути таблетки в кухоль ╕ передати його наступному хворому. Коли прийом зак╕нчувався, на дн╕ б╕дону в каламутн╕й вод╕ лежали сотн╕ нерозчинених таблеток.

Мен╕ давали страшний трисед╕л в краплях ╕ таблетки френалона. Я повинен був зачерпнути соб╕ воду з цього моторошного б╕дона в цей брудний кухоль, куди медсестра капне всього дв╕ крапл╕ отрути, пот╕м запхати таблетки френалона в рот ╕ запити. Я тримав цю брудну воду в рот╕ ╕ посп╕шав до туалету скор╕ше виплюнути цю гидоту, але тр╕цед╕лу ц╕лком вистачало дек╕лькох секунд, щоб всмоктатися в м╕й орган╕зм, прир╕каючи мене на страшн╕ муки, яких я не в╕дчував н╕коли.

Моя в╕драза до б╕дону з водою була викликана ще й тим, що кухоль облизували гомосексуал╕сти ╕ "м╕ньетчики" ╕ мимовол╕ полоскали брудн╕ руки р╕зн╕ хвор╕. Умивальники заповнювали водою т╕льки вранц╕ ╕ протягом дня не було де ополоснути нав╕ть руки.

Все це старша медсестра Л. М. Отенко не хот╕ла пом╕чати, ╖╖ хвилювали т╕льки непротерт╕ пл╕нтуси в палатах ╕ захован╕ пап╕рц╕ в л╕жках.

Вноч╕ у в╕дд╕ленн╕ господарювали миш╕, вони залазили в л╕жка до хворих або в кишен╕ ╖х п╕жам.

Вдень хворих виганяли на роботу збивати дерев'ян╕ ящики для овоч╕в. Працювати примушували багатьох, нав╕ть тих, кого викручувало в╕д л╕к╕в ╕ тих, хто з високою температурою терп╕в б╕ль в╕д сульфаз╕ну. Трудо╕нструктор з м╕сцевих селян, л╕тн╕й в╕дгодований на сал╕ мужик, сущий пол╕цай на пр╕звище Дан╕лов Микола Олександрович, з╕йшов до нас з ф╕льму про в╕йну.В╕н зустр╕чав ус╕х словами:

-Тунеядц╕! Звикли в╕длежуватися на казенних харчах! Розстр╕ляти б вас до б╕са, - ╕ ганяв хворих в майстернях, як раб╕в.

Деяк╕ "дармо╖ди" були дуже старими людьми, як╕ пропрацювали все життя на державу, але, тяжко захвор╕вши, могли знаходитися тепер т╕льки тут. Л╕кар ╕ мене в╕дправила на цю роботу, саму по соб╕ не важку. Сидиш соб╕ в тепл╕, норми нема╓, ну ╕ колоти ц╕ ящики. ╤нших хворих щодня ганяли на станц╕ю розвантажувати для села вагони з вуг╕ллям, а з ж╕ночих в╕дд╕лень - в силосн╕ ями, готувати корм худоб╕. Сиджу я на ц╕й робот╕, крутить всього, ящик за день сколотити не можу. Прошу свого л╕каря перед виходом на роботу на наступний день:

- Алла Микола╖вна, так т╕ло крутить, що не можу працювати, скасуйте трисед╕л.

- Це тебе не в╕д л╕к╕в крутить. Це у тебе псих╕чний стан зм╕нився, а будеш просити скасувати трисед╕л, так я тоб╕ ще дозу додам, - люб'язно в╕дпов╕ла вона.

Довелося вийти на роботу. За готовий ящик хворому платили 3,6 коп╕йки, це була ц╕на чотирьох склянок газовано╖ води без сиропу.

- Слухай, Микола Олександрович, плати мен╕ хоч дванадцять коп╕йок за кожен, - попросив я ╕нструктора, здавши йому до к╕нця робочого дня недороблений ящик.

П╕сля цього в╕н мене б╕льше на роботу не брав.

До цього часу я обзав╕вся друзями з таких же принудчик╕в, правда, алкогол╕к╕в. ╥м за порушення режиму не загрожувало потрапити в ст╕ни Дн╕пропетровсько╖ спецл╕карн╕, чого не можна було сказати про мене.

Один з них - колишн╕й оф╕цер ракетних в╕йськ, Борис Рад╕онов. В╕н в арм╕╖ був контужений, за непотр╕бн╕стю списали його. B сво╖ тридцять в╕н став хрон╕чним алкогол╕ком ╕ частим гостем ц╕╓╖ л╕карн╕. Другим був рецидив╕ст Колька С╕рий, який сид╕в роками в таборах, але в сво╖ п'ятдесят був схожий на непередбачуваного п╕дл╕тка.

Був ще Юра Щуплий, ф╕лософ- алкогол╕к ╕ ще один- Микола Вакулюк ,кишеньковий злод╕й вищого класу.

Здружившись, ми потихеньку почали в╕дстоювати сво╖ права. П╕сля п'ято╖ вечора, коли б╕льш╕сть прац╕вник╕в л╕карн╕ посп╕шала на електричку, роз'╖жджаючись по дом╕вках, влада у в╕дд╕ленн╕ переходила в наш╕ руки. Сан╕тари швидко вступали з нами в змову ╕ випускали "профес╕онал╕в" на роботу. Вакулюк, С╕рий ╕ Рад╕онов с╕дали на електричку, де, пройшовши по вагонах, через годину або дв╕ поверталися з╕ "джмелями" (гаманцями з грошима). Сан╕тарам вручали краден╕ грош╕ ╕ вони в╕дправлялися в село за самогонкою, закускою, салом, ча╓м. Все беззастережно виконувалося ╕ вноч╕ починалися банкет ╕ гульня. Напивалися вс╕, ╕ сан╕тари теж. Я не брав участ╕ в цих п'янках, але ╕ не засуджував сво╖х друз╕в, тому що розум╕в, що так ми "прив'яжемо" до себе сан╕тар╕в ╕ зможемо зм╕нити режим у в╕дд╕ленн╕.

Нашу палату, де було ш╕сть принудчик╕в ╕ чотирнадцять б╕дних кал╕к, сан╕тари б╕льше не будили о шост╕й ранку. Коли з'являлася медсестра Л. М. Отенко ╕ починала кричати з п╕ною у рота, у в╕дд╕ленн╕ в╕дразу зникало св╕тло. Це Боря Рад╕онов викручував лампочку в сус╕дн╕й палат╕ ╕ засовував туди шматок дроту, роблячи коротке замикання. Перелякана Отенко абияк вибиралася з непроглядно╖ темряви, не знаючи кого в цьому звинувачувати. Пот╕м у не╖ виробився рефлекс ╕ вона знала, що якщо буде кричати - згасне св╕тло.Сан╕тари чергували по дво╓ ╕ до ноч╕ майже завжди були п'яними. Розганяючи нудьгу вони ч╕пляли хворих, змушуючи ╖х брати в╕ники ╕ п╕дм╕тати стел╕ або робити прибирання в прим╕щенн╕ посеред ноч╕, або починали бити кого-небудь без всяких причин.

Вступив у в╕дд╕лення худенький тихий хлопець. Сан╕тар на пр╕звисько Прищ зламав йому просто так руку. При╖хали родич╕ на побачення, побачили руку в г╕пс╕ ╕ запитують у л╕каря: "Що трапилося?" В╕дпов╕в ╖м л╕кар, що син упав ╕ зламав ╖╖. Через тиждень вони побачили другу руку в г╕пс╕ ╕ отримали таку ж в╕дпов╕дь. Батьки забрали сина додому. Сан╕таров╕ нав╕ть не було зроблено за це зауваження.

П╕сля цього випадку ми, с╕м принудчик╕в, написали скаргу на ╕м'я головного л╕каря Гейк╕всько╖ л╕карн╕ Полякову з описом вс╕х неподобств, що в╕дбувалися в цих ст╕нах. Вранц╕ ми вручили скаргу завв╕дд╕лу Микол╕ Петровичу. В╕н прочитав ╖╖, покрутив у руках, подумав ╕ сказав:

- Ви зна╓те, що я повинен вас, як принудчик╕в, ╕нтенсивно л╕кувати, а я поки цього не робив, - ╕

повернувши нам скаргу, п╕шов продовжувати обх╕д.

У цю ж н╕ч два сан╕тари - Володька ╕ червонопикий пияк Фед╕р били в╕с╕мнадцятир╕чного тихого хворого Гус╓ва. Кишеньковий злод╕й Микола Вакулюк п╕шов вноч╕ в туалет ╕, почувши приглушен╕ крики в роздягальн╕, швидко розбудив нас. Сан╕тари не оч╕кували нашо╖ появи ╕ отороп╕ли. Переляканий Гус╓в стояв з розбитим в кров обличчям ,розглядаючи ст╕ни ╕ п╕длогу, забризкан╕ його кров'ю. На п╕днятий нами шум приб╕гла сонна медсестра ╕ стала вмовляти нас лягати спати ╕ не викликати у в╕дд╕лення чергового л╕каря, об╕цяючи, що вранц╕ сама про все допов╕сть.

Вранц╕ л╕кар╕в не ц╕кавило те, що сталося вноч╕.

На наступну н╕ч я прокинувся в╕д сильного крику.

Кричав хворий Казаков, руки ╕ ноги якого були розтягнут╕ ╕ прив'язан╕ до спинок л╕жка. По обличчю, з розбитих губ ╕ ясен текла кров. Прищ сид╕в на ньому ╕ наносив йому удари металевою в╕дмичкою. В╕н сид╕в до мене спиною ╕ перелякався до смерт╕, коли я на нього налет╕в ззаду ╕ потягнув на сус╕дн╓ л╕жко, щоб прив'язати його. Прищ благав, щоб я не робив цього ╕ об╕цяв сам особисто викликати чергового л╕каря л╕карн╕. Багато хворих вже прокинулися ╕, перебуваючи в коридор╕ кричали ╕ били руками ╕ ногами в двер╕, викликаючи медсестру. Вона зажадала вс╕м роз╕йтися по палатах ╕ припинити шум╕ти, об╕цяючи, що вранц╕ вона допов╕сть л╕карю про те, що трапилося. Микола Петрович викликав Казакова ╕, виявивши на його т╕л╕ сл╕ди сильних побо╖в, в╕дправив його в м╕ську л╕карню на обстеження. Увечер╕ його привезли назад, але Микола Петрович на цей раз теж постарався не виносити "см╕ття з хати", правда, п╕сля цього випадку побиття хворих сан╕тарами припинилися.

У грудн╕ л╕кар скасувала мен╕ вс╕ л╕ки ╕ випустила працювати вантажником. Транзисторний приймач знову був у мене ╕ щоранку палата прокидалася п╕д г╕мн Америки. Тепер я на л╕карнян╕й вантаж╕вц╕ три рази на тиждень ╖здив до Кривого Рогу на базу ╕ сид╕в в машин╕ разом з Васею-шофером ╕ товстим Васею-експедитором. Слово "база" звучить дуже голосно, на самому д╕л╕ це був склад в нап╕вп╕двал╕ багатоповерх╕вки, зв╕дки повна ж╕нка видавала нам продукти в б╕донах ╕ коробках. База розташовувалася в самому центр╕ м╕ста, через дорогу в╕д не╖ був дитячий садок, де працювала моя мама, а на сус╕дньому будинку вис╕ла серйозна вив╕ска "Обласний КДБ".

[picture]

Фото В. Щеколд╕на: Психл╕карня

До життя на Гейк╕вц╕ я звик ╕ тепер морок прим╕щення зовс╕м не тиснув на мене. Мене там чекали друз╕. ╤нод╕ вони ви╖жджали на сво╖ коротк╕ "гастрол╕" в м╕сцев╕й електричц╕, привозячи тонк╕ "джмел╕" б╕дних трудяг.Вони не замислювалися про чи╖сь сльози, швидко перетворюючи ╖х в гор╕лку. Правда, рецидив╕ст Колька С╕рий влет╕в на курс с╕рки, прописаний йому в покарання за приготування чифиру.

- Серов, це тоб╕ не таб╕р, там ти був н╕кому не потр╕бний, а тут я тебе вил╕кую в╕д вживання ц╕╓╖ гидоти, - повторювала йому моя л╕кар, в╕дпов╕даючи на його прохання скасувати уколи. - Чим я можу тоб╕ допомогти? Тоб╕ дадуть гр╕лку, щоб краще л╕ки розсмоктувалися.

Тепер "С╕рий" н╕ вдень н╕ вноч╕ не розлучався з гарячою гр╕лкою, залитою до верху ... св╕жим чифирем.

Вступив "п╕дл╕куватися" в л╕карню п╕дп╕льний комерсант Юрка Лис, до цього просид╕вший в зонах багато рок╕в. Набридло йому в таборах сид╕ти, а для роботи на радянських заводах в╕н був надто розумний. Випадок його виручив. У по╖зд╕ разом з ним в купе ╖хала п'яна компан╕я, слово за слово - ╕ б╕йка. В╕н -один, а ╖х -багато. В╕н взяв ╕ в╕дкусив одному вухо. Потрапив в дурдом за це ╕ отримав другу групу ╕нвал╕дност╕ , те,що ╕ треба колишньому зеку. Ось тепер в╕н сам нав╕дувався в дурдом, щоб п╕дтвердити, що в╕н все ще дурень ╕ щоб другу групу не скасували.

Юрка любив пригощати, грошей у нього "кури не клювали". До Гейк╕вки в╕н возив ╕ продавав килими з Молдав╕╖ ╕ життя спекулянта йому подобалося. Прийшли менти до нього в будинок, а там на вс╕х ст╕нах рядами килими розв╕шан╕, нав╕ть на кухн╕ ╕ в туалет╕.

- Все, ми взяли тебе на гарячому, - показуючи на килими, кажуть йому м╕л╕ц╕онери, готов╕ його заарештувати.

- З чого це ви взяли, що я продаю ц╕ килими? Вони мене захищають в╕д чорно╖ маг╕╖ в╕дьми, що живе в сус╕дньому будинку ╕ чим б╕льше цих килим╕в висить на ст╕нах, тим менше сила ╖╖ чар проника╓ в м╕й будинок, - роз'яснив в╕н ментам.

М╕л╕ц╕я зрозум╕ла, що ма╓ справу з дурнем ╕ б╕льше до нього не приставала.

[picture]

Колишн╕ пац╕╓нти Гейк╕всько╖ психл╕карн╕. Автор (зл╕ва), злод╕й-карманик Колька Серов (С╕рий) ╕ ком╕сований оф╕цер Радянсько╖ Арм╕╖ Боря Рад╕онов (праворуч). Це вони збирали "джмел╕" в електричц╕, полегшуючи кишен╕ труд╕вник╕в ╕ влаштовуючи весел╕ вечори з сан╕тарами.


## Глава 86

Б╕да з братом

Настав новий 1979 р╕к. Першого с╕чня при╖хав до мене на побачення батько. В╕н був засмучений, отримавши коротку телеграму в╕д мами: "Ваня, ви╖жджай терм╕ново. М╕ша в тяжкому стан╕ ". Мама перебувала у в╕дпустц╕ в сво╓му р╕дному м╕ст╕ Онега, куди М╕ша по╖хав восени. Батько збирався вилет╕ти туди завтра.

Я н╕кому не сказав про те, що трапилося, розум╕ючи, що якщо про це д╕знаються л╕кар╕, то вони мене можуть закрити у в╕дд╕ленн╕, побоюючись нервового зриву. Другого с╕чня, як зазвичай, я ви╖хав в м╕сто за продуктами. Завантаживши товар на кузов машини перед самим поверненням до л╕карн╕, я показав телеграму експедитору Василю ╤вановичу ╕, отримавши його дозв╕л в╕дв╕дати КДБ, в╕дправився туди. Черговому оф╕церу я розпов╕в про себе ╕ про те, що трапилося з братом, попросивши в╕дпустити мене з л╕карн╕ на к╕лька дн╕в. Мо╓ пр╕звище було йому знайоме ╕ в╕н з бажанням допомогти мен╕ подзвонив в каб╕нет сп╕вроб╕тнику КДБ. Борис ╤ванович вислухав мене в сво╓му каб╕нет╕ уважно ╕ без всяких додаткових питань дозволив разом з батьком в╕дправитися в Онегу. Ц╕ негаразди, як╕ можуть виникнути в л╕карн╕, в╕н пооб╕цяв залагодити ╕ попросив, щоб шофер або експедитор зайшли до нього в каб╕нет. Молодий шофер Вася так боявся одного слова КДБ, що нав╕др╕з в╕дмовився, довелося йти старому Василю ╤вановичу, який в╕д страху в╕дв╕дати буд╕влю КДБ перетворився в боязкого хлопчика.

Мен╕ було дозволено пробути ст╕льки дн╕в, ск╕льки знадобиться, щоб привезти М╕шу додому.

Батько був вдома ╕ не оч╕кував мене побачити. Насп╕х з╕бравшись, ми по╖хали в аеропорт ╕ через добу були вже в занесеному сн╕гами м╕ст╕ Онега. Брат був живий, але з ним сталося те, чого н╕хто не оч╕кував. Миша з╕йшов з розуму ╕ мало не наклав на себе руки, перебуваючи в маревному стан╕. Ночами в╕н бачив всюди чорт╕в, а вдень в╕н б╕г до церкви ╕ довго молився.

[picture]

Старенька бабуся З╕на була рада онуков╕, не вживавшому алкоголь ,як вс╕ м╕сцев╕. В╕н рубав ╖й дрова, топив п╕ч, тягав в╕драми воду в будинок. Будинок цей, побудований мо╖м д╕дом, як я писав ран╕ше, в╕домим в м╕ст╕ Онега б╕льшовиком, був незвичайним, бо в ньому жили привиди, вони плакали, вили ж╕ночими голосами, було чути туп╕т н╕г, що попереджав про смерть когось з мешканц╕в. З привидами довелося стикатися вс╕м мо╖м родичам, хто був у цьому будинку ╕ мен╕ самому в дитинств╕.

Л╕кар Микола Петрович добре знав М╕шу ╕ був дуже здивований , побачивши знову його в Гейк╕вц╕.

- Можливо причина М╕шиной хвороби - сильний стрес або вживання алкоголю, - припустив л╕кар.

М╕ша буде хвор╕ти р╕вно десять наступних рок╕в, хвор╕ти тихо без буйства, живучи в сво╓му нереальному св╕т╕. Його хвороба була горем для нашо╖ с╕м'╖. Це г╕рше смерт╕, коли перед тобою нема╓ б╕льше людини, яку вс╕ добре знають. В╕н "помер" з появою хвороби, але в╕н кожен день був вдома з ус╕ма разом. За мо╖м викликом з Америки мама, батько ╕ брат готувалися до в╕д'╖зду, упаковуючи реч╕. 22 с╕чня М╕ша вийшов з дому, через к╕лька дн╕в його знайшли замерзлим в пол╕, далеко за м╕стом. Йому було 33. В╕н похований в К╕ровоградськ╕й област╕, на Укра╖н╕.


## Глава 87

Еп╕криз

В к╕нц╕ с╕чня в╕дбулася моя ком╕с╕я на виписку, вона пройшла швидко ╕ без зайвих питань. Через к╕лька дн╕в я д╕став документ, що характеризу╓ мою особист╕сть ╕ встиг в л╕карн╕ переписати текст з ориг╕налу.

Еп╕криз.

"У дитинств╕ розвивався нормально, але часто хвор╕в. У школ╕ вчився задов╕льно. Зак╕нчив в╕с╕м клас╕в. У 1966 роц╕ вступив до Астраханського морех╕дного училища.

До 1973 року зм╕нив к╕лька м╕сць роботи та проживання. У цей пер╕од л╕кувався в (ДОПЛ) Дн╕пропетровськ╕й обласн╕й психл╕карн╕ у зв'язку з неправильною повед╕нкою ╕ шк╕дницькими актами на призовних пунктах ╕ в в╕йськкоматах. Виписаний з д╕агнозом шизофрен╕я, пароно╖дальна форма. (В отриманому в╕йськовому квитку п╕сля виходу з л╕карн╕ була в╕дновлена ??стаття 7-б - психопат╕я. - (Прим. автора) Починаючи з пер╕оду навчання в морех╕дному училищ╕ став висловлювати захоплення зах╕дним способом життя, пост╕йно заявляв про сво╓ бажання ви╖хати в якусь кап╕тал╕стичну кра╖ну, в╕дмовлявся в╕д служби в арм╕╖. Висловлювання носили безглуздий, ображений, демонстративний характер.

11.07.1974 р. Хворий з╕ сво╖м братом ╕ двома сп╕льниками перейшов державний кордон СРСР до Ф╕нлянд╕╖, але 14.07.1974 р. був повернутий ф╕нськими прикордонниками до Радянсько╖ влади. У пер╕од сл╕дства проходив судово-медичну експертизу в ╤нститут╕ ╕мен╕ Сербського. Визнано , що стражда╓ на шизофрен╕ю, неосудний. Ухвалою Верховного суду КАССР в╕д 27.12.1974 р. направлений на примусове л╕кування. З 03.06.1975 р. по 21.09.1976 р. л╕кувався в установ╕ ╤З 308РБ. м Дн╕пропетровськ, а пот╕м був переведений в Чернях╕вську псих╕атричну л╕карню спец╕ального типу. Ухвалою Народного суду Озерського району Кал╕н╕нградсько╖ област╕ примусове л╕кування в псих╕атричн╕й л╕карн╕ спец╕ального типу зам╕нено на примусове л╕кування в псих╕атричн╕й л╕карн╕ загального типу. За дозволом М╕н╕стерства охорони здоров'я СРСР переведений в ДОПЛ за м╕сцем проживання. Брат проходив примусове л╕кування в ДОПЛ.

При надходженн╕: настр╕й р╕вний, доступний в╕льно, мова посл╕довна, продуктивно╖ пс╕хос╕мтоматики виявити не вда╓ться. Вс╕ види ор╕╓нтування збережен╕. Охоче ??╕ докладно пов╕домля╓ амнестичн╕ дан╕. Мислення к╕лька прискореного типу, непосл╕довне з ковзанням. Судження в╕др╕зняються незр╕л╕стю, паралог╕чне. Бажання жити в кра╖нах Заходу неконкретн╕, аморфн╕, не мають п╕д собою реального п╕д╜рунтя. Галюцинац╕й не виявля╓ться. Маячн╕ ╕де╖ не висловлю╓. ╤нтелект в╕дпов╕да╓ отриман╕й осв╕т╕. Пам'ять не порушена. Ма╓ ╕нвал╕дн╕сть друго╖ групи. Ма╓ св╕доцтво з грудня 1978 р. Отриму╓ пенс╕ю.

Проведене л╕кування: Загальзм╕цнювальн╕, в╕том╕нотерап╕я, трисед╕л, т╕зерцин, елен╕ум, френалон.

Стан хворого в момент подання на медком╕с╕ю для зняття з нього примусових заход╕в медичного характеру:

Псих╕ка: Легко доступний до контакту. Фон настрою р╕вний. Повед╕нка впорядкована. Бере активну участь в трудопроцессах. Надц╕нн╕ ╕де╖ потьмян╕ли, втратили для хворого актуальн╕сть. Шкоду╓ про ско╓не. В повед╕нц╕ зникли психопатопод╕бн╕ прояви, став спок╕йним, стриманим, коректним. Прагне до виписки. Пост╕йно п╕дтриму╓ зв'язок з родичами. Висловлю╓ реальн╕ плани на майбутне.

Висновок.

На п╕дстав╕ вище викладеного, вивчення медично╖ документац╕╖ псих╕чного обстеження ком╕с╕я робить висновок, що Шатравка О. ╤. стражда╓ хрон╕чним захворюванням -шизофрен╕я, пароно╕дальна форма. Соц╕ально╖ небезпеки в даний час не представля╓. Надал╕ примусового л╕кування не потребу╓. Може перебувати на л╕куванн╕ на загальних п╕дставах в психл╕карнях за м╕сцем проживання.

Голова ком╕с╕╖, головний л╕кар л╕карн╕ Поляков, л╕кар-псих╕атр першо╖ категор╕╖.

Завв╕дд╕лу, л╕кар-псих╕атр першо╖ категор╕╖ Попов.

Л╕кар-ординатор, допов╕дач, л╕кар-псих╕атр Кравцова.

Настав день зв╕льнення -22 березня 1979 року.

Чотири роки ╕ в╕с╕м м╕сяц╕в залишилися позаду.


## Глава 88

По дороз╕ в Америку

Хвороба М╕ш╕ зм╕нила вс╕ наш╕ плани вибратися з СРСР. Я втратив найкращого свого друга, яким був м╕й брат. В╕д Бориса б╕льше не було н╕яких зв╕сток, а Анатол╕й, з яким ми жили в одному м╕ст╕, уникав з нами зустр╕чей ╕ ми майже н╕чого про нього не знали.У 1995 роц╕ в Америц╕ я отримаю в╕д нього листа з проханням вислати йому запрошення. Це буде той час, коли США р╕зко скоротять пот╕к бажаючих ви╖хати, тепер вже з незалежних республ╕к колишнього Радянського Союзу. На ╕нтерв'ю в американському посольств╕ в Ки╓в╕ Анатол╕ю не в╕дкриють в╕зу.

24 червня 2003 року зателефонувала його дружина Устина ╕ пов╕домила, що Анатол╕й помер в Кривому Роз╕ п╕сля важко╖ хвороби.

Перебуваючи останн╕й м╕сяць в Гейк╕вськ╕й л╕карн╕ я писав чернетки, використан╕ для створення ц╕╓╖ книги. Мама п╕д час побачень з╕ мною забирала написан╕ др╕бним почерком листочки ╕ збер╕гала ╖х , фактично, це була майже готова книга. Я спод╕вався, що зможу передати ╖╖ на Зах╕д ,a ╖╖ коп╕я, якщо потрапить в руки КДБ, то допоможе мен╕ скасувати д╕агноз.

У 1980 роц╕ в Москв╕ п╕д час обшуку ╕ арешту правозахисниц╕,дисидентки Тетяни Осипово╖ в ╖╖ квартир╕ КДБ вилучить багато документ╕в, ╕нкрим╕нованих ╖й як антирадянська л╕тература. У перел╕ку був вказаний ╕ м╕й рукопис.

З табору Т. Осипова вийде в 1987 роц╕.

У 1979 роц╕ в Москв╕ я пройду медекспертизу у л╕кар╕в Олександра Волошеновича ╕ в 1980 роц╕ у харк╕вського л╕каря-псих╕атра Анатол╕я Коряг╕на. Обидва вони визнають мене псих╕чно абсолютно здоровою людиною. Л╕кар О. Волошенович незабаром ем╕гру╓ в Англ╕ю, а Анатол╕й Коряг╕н отрима╓ терм╕н с╕м рок╕в за сп╕впрацю з робочою ком╕с╕╓ю з псих╕атр╕╖ при Московськ╕й Хельс╕нськ╕й груп╕ ╕, зв╕льнившись (достроково) в 1987 роц╕, по╖де на пост╕йне м╕сце проживання до Швейцар╕╖.

У 1981 роц╕ я познайомився в Москв╕ з Анею Горд╕╓нко, донькою в╕домого поета Юр╕я Горд╕╓нко. Аня допомогла мен╕ отримати московську прописку, заре╓струвавши з╕ мною шлюб у Палац╕ одруження Бауманського району. З боку Ан╕ був св╕дком ╖╖ чолов╕к - фарцовщик Женя, а з мо╓╖ - Валентин М╕цкевич, м╕й друг, один з см╕ливц╕в, в╕дправлявших посилки пол╕тв'язням з Солжен╕цинського фонду.

Аня ╕ ╖╖ чолов╕к Женя, щоб ви╖хати на Зах╕д, спец╕ально оформили розлучення, вир╕шивши укласти шлюб з ╕ноземцями або ви╖жджавшими з кра╖ни Рад.

[picture]

Аня з сином Антошкою. Рим, 1986 р.

Дев╕д Саттер - американець, кореспондент англ╕йсько╖ газети "Файнeншел таймс" в Москв╕, м╕й хороший знайомий, передав мен╕ запрошення на в'╖зд в Америку.З цим запрошенням ми з Анею рад╕сно поб╕гли оформляти в ОВ╤Р вс╕ документи. Тепер я був жителем столиц╕, недосяжним для Укра╖нського КДБ ╕ вони, в╕дв╕дуючи мою маму, скаржилися ╖й, як я спритно ╖х пров╕в.

Живучи в Москв╕, я познайомився з талановитою людиною, Серг╕╓м Батовр╕ним, художником ,сином дипломата, який прожив багато рок╕в в Америц╕. Серг╕й хот╕в ви╖хати з СРСР, але його, як ╕ багатьох, не випускали. Вих╕д був один - створити рух, що не конфл╕кту╓ з пол╕тичною системою в Радянському Союз╕ ╕ не потрапля╓ н╕ п╕д одну статтю Крим╕нального кодексу. Генеральний секретар ЦК КПРС Леон╕д Брежн╓в виступав в цей час з ╕де╓ю л╕дерства Радянського Союзу в боротьб╕ за мир. Це була вдала п╕дказка для створення незалежного руху за мир ╕ так 1982 роц╕ була створена "Московська група Дов╕ри".

[picture]

Серг╕i Батовр╕н


Радянський уряд був в зам╕шанн╕. Що робити? Посадити актив╕ст╕в руху в тюрму - п╕д╕рве авторитет кра╖ни в очах прорадянських пациф╕ст╕в в зах╕дних кра╖нах або випустити ╖х з кра╖ни? Влада вибере другий вар╕ант, ╕ багато хто зможе ви╖хати на Зах╕д.

Щовесни я ╖хав в сиб╕рську тайгу добувати соснову смолу-живицю. За три-чотири м╕сяц╕ я заробляв близько двох тисяч рубл╕в. У липн╕ 1982 року я був заарештований в селищ╕ Вонеган, на п╕вноч╕ Тюменсько╖ област╕, отримавши три роки за зб╕р п╕дпис╕в п╕д документом групи "Дов╕ра". У листопад╕ з╕ сво╖м другом Володимиром М╕щенко ,який не мав до ц╕╓╖ групи н╕якого в╕дношення, але поставив св╕й п╕дпис п╕д документом, ми були заарештован╕ ╕ привезен╕ на експертизу в ╤нститут ╕м. Сербського (див. Прим╕тку).

Л╕кар╕ ╕ професори були там т╕ж сам╕, в╕дразу вп╕знали мене, згадавши мою втечу до Ф╕нлянд╕╖. У них в мо╖й справ╕ перебував м╕й рукопис ╕ документи незалежних експерт╕в Московсько╖ Хельс╕нсько╖ групи О. Волошеновича ╕ A. Коряг╕на, передан╕ з КДБ.

[picture]

Я з Володею М╕щенко. Кривий Р╕г 2005р.

- Ц╕ л╕кар╕ - антипорадники, ╖м необх╕дно визнати тебе здоровим, щоб п╕д╕рвати престиж радянсько╖ псих╕атр╕╖ за кордоном, в╕дпов╕ла мен╕ Маргарита Фел╕кс╕вна Тальци.

Мен╕ важко зрозум╕ти лог╕ку цих св╕тил радянсько╖ псих╕атр╕╖. Заперечуючи д╕агнозу О. Волошеновича ╕ A. Коряг╕на, вони п╕дтвердили правильн╕сть ╖х укладення ╕ визнали мене ... здоровим! Тепер я, як ╕ Володя, за наклеп на радянську д╕йсн╕сть отримав три роки табор╕в. Володю М╕щенко зв╕льнили прямо з суду, зарахувавши р╕к, проведений у в'язниц╕.

У Казахстан╕, в м╕ст╕ Жанатас мене чекав, продувавшийся вс╕ма в╕трами, крим╕нальний таб╕р. Щовечора п╕сля веч╕рнього розведення з гучномовця лунали пр╕звища в'язн╕в, запрошених з'явитися до оперчастини. Перед дверима вибудовувалася довга черга з рядових зек╕в ╕ старшин.Н╕хто не знав причину виклику ╕ за що зараз в каб╕нет╕ будуть бити, а бити будуть боляче ╕ довго. У х╕д п╕дуть прийоми боксу ╕ карате, як╕ в╕дпрацьовували оф╕цери оперчастини, використовуючи мебл╕, вщент розбиваючи ╖х об голови ув'язнених. Когось будуть бити за невиконану норму на виробництв╕, когось за те, що не зна╓ точно в╕д дружини або в╕д батьк╕в отримав продуктову посилку, будуть бити старшин за порушення в загон╕ або за поган╕ виробнич╕ показники. Мо╖ документи були з червоною смугою (через перех╕д кордону в 1974 р.), що означало "схильний до втеч╕". З п╕дйому ╕ до самого в╕дбою, кожн╕ дв╕ години дев'ять раз╕в на день я повинен був приходити в к╕мнату чергового ╕ допов╕дати оф╕церу про те, що перебуваю на територ╕╖ табору.

Проблема була в тому, що в табор╕ не можна було мати годинник ╕ вс╕ команди виконувалися п╕сля удару по "ринд╕". Я ╕ ще чотири людини з р╕зних загон╕в повинн╕ були в╕дзначатися, але якщо сп╕знювалися або приходили ран╕ше на п'ять хвилин, то нас ставили п╕д ст╕нку ╕ били палицею в╕д швабри по м'якому м╕сцю один удар за кожну хвилину. Як пояснити, що не маючи в табор╕ годинник╕в ми, "схильн╕ до втеч╕", так в╕дчували точний час ╕ р╕дко сп╕знювалися.

У 1983 роц╕ актив╕ст групи "Дов╕ра", тепер м╕й друг в Америц╕ В╕тал╕й Барбаш, при╖хав в╕дв╕дати мене в таб╕р. М╕сцев╕ жител╕ пов╕домили йому наск╕льки це небезпечно перебувати в ц╕й м╕сцевост╕ ╕ переконали його якомога швидше ви╖хати назад, розпов╕вши про лют╕ звича╖ таб╕рно╖ адм╕н╕страц╕╖, як╕ розповсюджуються на тих, хто при╖жджа╓ на побачення до ув'язнених. В╕тал╕й не став п╕ддавати себе ризику ╕ по╖хав з Жанатасу.

За ш╕сть м╕сяц╕в до мого зв╕льнення мен╕ п╕дсунуть пакет з марихуаною, додадуть ще два з половиною роки ╕ переведуть на зону суворого режиму в Гур'╓в, в Казахстан.Але Гур'╓в в пор╕внянн╕ з Жанатасом був для мене подарунком, ╕ пор╕вняти перебування в ньому я м╕г т╕льки пор╕внюючи Чернях╕вську л╕карню з╕ страшною Дн╕пропетровською.

[picture]

В╕тал╕й Барбаш


До цього часу мо╖ друз╕ з групи "Дов╕ра" майже вс╕ вже будуть жити в р╕зних м╕стах Америки ╕ будуть продовжувати боротьбу за мо╓ зв╕льнення, залучаючи до сво╖х лав зах╕дних пациф╕ст╕в.

Ан╕н чолов╕к Женя по╖де в Лос-Анджелес. Аня, будучи далекою в╕д пол╕тики ╕ всяких рух╕в тепер з╕ сльозами на очах в Москв╕ буде давати ╕нтерв'ю зах╕дним журнал╕стам про те, як важко доводиться ╖╖ чолов╕ков╕ в таборах. Одне ╕нтерв'ю у не╖ брала сп╕вроб╕тник американського фунду "American Нuman Rights Watch" Кетр╕н Ф╕тцпатр╕к.

- Ну, ви - авантюристи! Аня так плакала, так переживала, я думала, що вона - д╕йсно твоя дружина, - згадувала Катя, ставши мо╓ю дружиною.

Перебуваючи в Гур'╓в╕ на суворому режим╕ до мене заладилися ходити КГБешники, грубо вимагаючи в╕д мене писати статт╕ в газети про групу "Дов╕ра" та про знайомих дисидент╕в, погрожуючи, що ╕накше мен╕ н╕коли не вийти з табор╕в.

Адм╕н╕страц╕я табору давно шукала будь-яку можлив╕сть позбутися в╕д мене ╕ в╕д сп╕вроб╕тник╕в КДБ, так часто в╕дв╕дувавших тепер таб╕р. Карцер на мене вже не д╕яв. Я п╕шов за незвичним для них шляхом, вимагаючи посадити мене в карцер за власним бажанням, там мовляв тихо, прохолодно ╕ дуже добре. Замначальника табору запропонував мен╕:

- Давай зробимо так. ╥дь в Талгар на тюремну псих╕атричну л╕карню, там тоб╕ не буде н╕якого л╕кування, т╕льки сиди тихо ╕, як т╕льки п╕д╕йде терм╕н виходу на поселення, ╖дь в сво╖ л╕си. Ти ж л╕с любиш?

У Талгар╕ мен╕ дуже сподобалося. Н╕якого режиму. Ходи куди хочеш по коридорах, ╖жа стерпна, прогулянка дв╕ години у дворику з душем, вид на сн╕гов╕ вершини г╕р, кругом абрикоси ╕ яблун╕ в цв╕ту. У пром╕жках м╕ж ╖жею ╕ сном я англ╕йську вчив. Головне, КДБ╕сти мен╕ тут не докучали.╤ м╕сяця я не пробув в цьому раю для зек╕в, як неспод╕вано забрали мене на етап в Гур'╓в. Вир╕шив, що точно нову справу там розкрутили ╕ везуть на суд. Дв╕ доби тягнувся "Столип╕н" до Гур'╓ва.Там , забравши мене прямо з етапу, привели в каб╕нет де сид╕ли знайом╕ КДБ╕сти.

- П╕дпиши пап╕р, не б╕йся. Це запрошення на ви╖зд з Союзу до ╤зра╖лю, - пояснив один з них, - а там вже ╖дь в свою Америку.

Це була п'ятниця. "Воронок" чекав мене у двор╕ в'язниц╕. Сильно втомлений п╕сля дороги я с╕в в переповнену зеками машину, а перед очима у мене - видрукуваний виклик з ╤зра╖лю ╕ звучать слова: "По╖деш в свою Америку".

Мен╕ раптом стало по-справжньому страшно. Я зрозум╕в, що я збожевол╕в також, як ╕ м╕й брат, що у мене почалися галюцинац╕╖ ╕ з'явилися голоси. Я повернувся в Гур'╓в в св╕й таб╕р, впав на л╕жко ╕ два дн╕ не знав, що тепер робити, як жити дал╕ з такою страшною хворобою?

B понед╕лок мене викликали до оперчастини, де сид╕ли ц╕ ж два КДБ╕сти.

Все виявилося правдою.

Я д╕йсно ╖ -д -у в Америку!

Я кинувся ╖х обн╕мати, але не тому, що ╖ду в Америку, а тому що зрозум╕в, що я здоровий, що не з╕йшов з розуму.


Peace Magazine, Aug-Sep 1986, page 24.

Soviets Release Trust Group Member

Alexander Shatravka

"МОСКВА - Один з член╕в-засновник╕в незалежного руху за мир в Радянському Союз╕, Олександр Шатравка, був зв╕льнений з в'язниц╕ ╕ йому було дозволено ем╕грувати з╕ сво╓ю дружиною Анною. Про це заявив доктор ╢вген Чазов (М╕н╕стр охорони здоров'я СРСР) близько трьох тижн╕в тому. Чазов пов╕домив, що справу д-р Володимира Бродського також розглянуто ╕ в╕н буде незабаром зв╕льнений. На момент написання статт╕, цього поки не в╕дбулося. Доктор Чазов дав зрозум╕ти, що зв╕льнення ╓ жестом добро╖ вол╕ зах╕дних борц╕в за мир. В╕дпов╕дно, т╕, хто просив на це, можливо, побажають написати йому, або пану Горбачову, acknowledging цього вкладу.

Ця рад╕сна зв╕стка була затьмарена пересл╕дуваннями ╕нших член╕в Групи" Дов╕ра ". Лариса Чука╓ва втратила оп╕ку над дитиною ╕ звинувачу╓ться в п╕дробц╕ документ╕в. Доктори, Юр╕й ╕ Ольга Медведкови, були зв╕льнен╕ з роботи. "

MOSCOW - One of the founding members of the independent peace movement in the Soviet Union, Alexander Shatravka, has been released from prison and allowed to emigrate with his wife, Anna. This was announced by Dr. Yevgeny Chazov about three weeks before. Dr.Chazov reported that the case of Dr. Vladimir Brodsky is also being reviewed favorably and his release can be expected too. As of this writing, this has not yet occurred. Dr. Chazov made it clear that the release is a gesture of good will to western peace activists. Accordingly, those who have requested this may wish write to him or Mr. Gorbachev, acknowledging this contribution.

This happy news was offset by the harassment of other members of the Group for Trust. Larissa Chukaeva has lost custody of her child and is charged with forgery. Drs. Yury and Olga Medvedkov have been fired from work.

[picture]


В╕д Гур'╓ва до Москви треба ╖хати добу . Два КДБ╕ста зовс╕м недавно грозивших згно╖ти мене в таборах, тепер виступали в рол╕ мо╖х слуг в купейному вагон╕. На стол╕ - чорна ╕кра, ковбаси та цукерки, ╖ж - не хочу. Я т╕льки чай пив з цукерками, а в╕д ╕кри в╕дмовився, я ╕кри на Касп╕йському мор╕ ст╕льки з'╖в, що на не╖ з тих п╕р б╕льше дивитися не м╕г.

На перон╕ в Москв╕ нас зустр╕в випещений московський "джеимс бонд", роль якого була сказати мен╕ при зустр╕ч╕:

- ╤ди, ти в╕льний.

Радянська влада забрала у мене не потр╕бне мен╕ ╖╖ радянське громадянство. Начальник Московського ВВ╤Ру генерал Кузн╓цов б╕гав з Анею, а я з ними за компан╕ю збирати р╕зн╕ п╕дписи п╕д обх╕дним листом з жек╕в ╕ м╕сць де вона працювала. У кас╕ аеропорту людина в довгому чорному плащ╕ ╕ в капелюс╕ купувала нам квитки на л╕так Москва - В╕день. Касирка сидячи за комп'ютером щось довго писала авторучкою, попросила його в╕д╕йти в╕д каси в сторонку ╕ чекати. В╕н розводив руками ╕ вибачався, що не виходить нав╕ть у нього швидше, потр╕бно тр╕шки почекати.

╤ ось ми летимо! Аня, Антошка, ╖╖ восьмир╕чний син, ╕ я. Попереду В╕день, Рим ╕ довгооч╕кувана Америка.

[picture]

30 липня 1986 . Прибуття в аеропорт JFK м.Нью Йорк.

Перш╕ хвилини на американськ╕й земл╕.


## Глава 89

Зустр╕ч з минулим

2005 р╕к. Останн╕ дн╕ зйомок на Укра╖н╕. Дн╕пропетровська в'язниця ╕ псих╕атрична л╕карня на вулиц╕ Чечерина N101. За високим парканом не видно цього страшного м╕сця, де "катков╕" ╕ "бочковськ╕" розц╕нювали мр╕ю жити в Америц╕, як ознаку вищого божев╕лля, тримаючи таких людей за цим парканом, називаючи божев╕льними. Але час все розставив на сво╖ м╕сця. Мракоб╕си-л╕кар╕ ╕ радянськ╕ ╕деологи ╕ були самими огидними псих╕чно хворими, ман╕яками-вбивцями, як╕ загубили м╕льйони людей.

Ск╕льки рок╕в життя ╕ здоров'я забрали вони т╕льки у мене за бажання мати паспорт громадянина Америки, який лежав тепер у мо╖й кишен╕?

- Що ви тут зн╕ма╓те? - запитав оф╕цер, вийшовши з прим╕щення в'язниц╕, - не можна, - попередив в╕н всю зн╕мальну групу, що стояла поруч б╕ля входу в л╕карню.

"Б╕дн╕ люди, - подумав я, - скр╕зь у них секрети, нав╕ть на м╕ських вулицях, все теж саме як в т╕, радянськ╕ роки".

Подорожуючи по Америц╕ я зн╕мав все, що мен╕ було ц╕каво, нав╕ть в╕йськов╕ ав╕абази з "Бо╖нгами" В-52 ╕ багато всього ╕ншого, за що в Радянському Союз╕ могли б посадити в тюрму.

До Кривого Рогу сто п'ятдесят к╕лометр╕в дороги серед чорних пол╕в. Ось наш будинок на проспект╕ Миру, - с╕ра дев'ятиповерх╕вка з обшарпаним ╕ брудним п╕д'╖здом, де жили мо╖ батьки, найб╕льше всього на св╕т╕ дорожили вони ц╕╓ю квартирою в двадцять с╕м квадратних метр╕в. Вони не могли пов╕рити, що при╖хавши в Америку в Нью-Йорк будуть жити в прекрасн╕й квартир╕ на берез╕ океану. Кра╖на, в як╕й вони не пропрацювали жодного дня, в╕зьме на себе вс╕ витрати по забезпеченню ╖х старост╕ з б╕льшою турботою, н╕ж та кра╖на, в як╕й вони протрудил╕ся все життя, при цьому н╕коли ╖х не докоряючи ╕ не вимагаючи подяки.

[picture]

Кривий Р╕г. Наш перший балкон ╕ сус╕ди.


╤ржава вив╕ска з витертими буквами на н╕й вказала, що ми в'╖хали в Гейк╕вку. На платформ╕ в оч╕куванн╕ електрички стояли люди, можливо родич╕, як╕ при╖здили до хворих або прац╕вники, як╕ в╕дпрацювали зм╕ну. Вузька асфальтована дорога вздовж чорноземних пол╕в привела нас до розвалених старих будов. Не знаючи куди ╖хати, вод╕й зупинив машину. Ольга ╕ Андр╕й запитали:

- Ну, де тут твоя л╕карня?

Самотня с╕льська ж╕нка йшла по дороз╕. Вийшовши з машини ,я п╕шов до не╖ на зустр╕ч.

- Скаж╕ть, а де л╕карня, яка була в колишн╕х свинарниках?

- Ось ц╕ сара╖, а нав╕що тоб╕ це треба? - вказавши на ру╖ни, здивовано запитала вона. Я розпов╕в ╖й, що був тут давно за перех╕д кордону ╕ ж╕нка, вп╕знав мене, нагадала, що вона - Клавд╕я Олександр╕вна Сенюк ╕ працювала в приймальному поко╖ медсестрою.

- Боже м╕й, так це ти?

- Що ти тут робиш? - питала вона, не розум╕ючи, що в╕дбува╓ться, чому Оля простягнула до не╖ м╕крофон- "к╕шку", а Нугзар все зн╕ма╓ , тримаючи в руках к╕нокамеру.

- Я з Америки при╖хав подивитися на знайом╕ м╕сця.

- А, з Америки. Тод╕ все ясно, - махнула вона рукою ╕ напевно подумала про себе: "Б╕дна людина, як був так ╕ залишився невил╕кованим хворим з╕ сво╓ю Америкою".

- Ось, - простягнув я ╖й м╕й паспорт. Вона покрутила його в руках ╕ т╕льки зараз зрозум╕ла, щиро здивувавшись ╕ зрад╕вши за мене, що я сказав ╖й правду. Вона з великим задоволенням погодилася влаштувати нам екскурс╕ю по територ╕╖ колишньо╖ л╕карн╕.

- Ти пам'ята╓ш, це був клуб, - показала вона на буд╕влю п╕д шиферним дахом, - тепер тут храм на честь Святих мученик╕в Макаве╖в.

Молодий батюшка Олександр запросив нас ув╕йти всередину, де тьмяно гор╕ли електричн╕ лампочки, висв╕тлюючи ╕кони на ст╕н╕.

Я запалив св╕чку в пам'ять про М╕шу ╕ ,залишивши ╖╖ догоряти в порожньому храм╕, вийшов на вулицю. Зграя чорних ворон╕в тривожно кричала ╕ закрутилася раптом в пов╕тр╕ , закривши небо.

- Пам'ята╓ш ,хто це? - запитала мене Клавд╕я Олександр╕вна, -вказавши на стареньку, яка п╕дм╕тала св╕й дв╕р. - Це Л╕д╕я Микола╖вна, старша медсестра твого колишнього в╕дд╕лення.

Я не в╕дразу вп╕знав сильно постар╕лу ту владну ж╕нку на пр╕звище Отенко.

[picture]

А. Некрасов, О. Конська, батюшка Олександр, автор, К. Сенюк, д╕вчинка-служниця храму, Н. Ногадзе, Кет╕ Ногадзе.


Л. М. Отенко була давно на пенс╕╖. Мене вона добре пам'ятала ╕ з великим задоволенням почала розпов╕дати к╕нозн╕мальн╕й груп╕ про сво╓ життя, про сво╖ заслуги в л╕карн╕, чистоту ╕ порядок в ╖╖ в╕дд╕ленн╕.

Мен╕ не хот╕лося вступати в суперечку з ц╕╓ю старою ж╕нкою ╕ розпов╕сти все, що я про не╖ пам'ятав. Я в╕д╕йшов в сторону ╕ слухав запису╓му камерою Нугзара ╖╖ розпов╕дь про те, як в дитинств╕ вона втратила батьк╕в, (╖х репресували ╕ розстр╕ляли), про ╖╖ життя в дитячих будинках, про те, як приховуючи сво╓ минуле, як дочка ворог╕в народу, вона з великими труднощами зак╕нчила медучилище ╕ отримала диплом медсестри. Отенко з горд╕стю розпов╕дала про св╕й житт╓вий усп╕х на робот╕, як ╖й вдалося стати головною медсестрою в╕дд╕лення.Тепер,слухаючи ╖╖ ,мен╕ стало зовс╕м незрозум╕ло, як могла людина ст╕льки сама переживша, так жорстоко, як до худоби, ставитися до хворих людей в л╕карн╕.

[picture]

К. Сенюк ╕ колишня старша медсестра Л. Отенко (праворуч)

Escape from USSR Video- https://www.youtube.com/watch?v=ogEPfw6C09w&t=7s


Будинок Клавд╕╖ Олександр╕вни стояв поруч ╕ вона покликала нас в гост╕. Чолов╕к у не╖ помер ╕ вона жила одна. На подв╕р'╖, п╕д нав╕сом, повитим виноградником, вона виставила на ст╕л велику сул╕ю домашнього вина ╕ чекала, коли Отенко замовкне ╕ и в╕дпустить нас.

- Тод╕ була велика под╕я, коли вас привезли. Спочатку вся л╕карня б╕гала дивитися на Михайла, а пот╕м - на тебе, - пов╕домила вона, пригощаючи нас вином.

П╕зно ввечер╕ ми по╖хали з дому ц╕╓╖ гостинно╖ ж╕нки ╕ вирушили в К╕ровоградську область, в село Недогарки- в╕дв╕дати могилу М╕ш╕.

Два тижн╕ проведен╕ з групою к╕нодокументал╕ст╕в пролет╕ли дуже швидко ╕ настав день, коли я з вдячн╕стю за цю незабутню подорож потиснув ╖м руки на прощання.

Дев╕ду Саттеру, який орган╕зував ╕ оплатив цю безц╕нну для мене по╖здку, я хочу висловити особливу подяку ╕ вдячн╕сть, адже це була моя зустр╕ч з минулим.

[picture]

У першому ряду м╕й двоюр╕дний брат Грицько (помер у 2010 р.) з сином Сашею ╕ онуком Сашком. Укра╖на,Недогарки, 2005 р.


Еп╕лог

З Анею ми розлучилися в аеропорту Нью-Йорку, зв╕дки вона полет╕ла до Жен╕ ,╖╖ чолов╕ка в Лос-Анджелес. Вона стала л╕карем ╕ пере╖хала в штат Колорадо, де у не╖ народилися ще дочка ╕ син.

[picture]

В Ар╕зон╕ - 1987 р╕к. З Кет╕ Ф╕цпатр╕к в Нью-Йорку, 1986 р╕к.

Я жив в прекрасному м╕ст╕ Нью-Йорк, де перш╕ роки крутив баранку жовтого такс╕. Через десять м╕сяц╕в у мене була вже своя машина, на як╕й з Кет╕ Ф╕тцпатр╕к ми про╖хали тисяч╕ м╕ль по ц╕й неймов╕рно красив╕й кра╖н╕.

У Нью-Йорку у нас з Кет╕ народилися д╕ти М╕ша ╕ Хелл╕. Проживши тут багато рок╕в ,я мр╕яв про простори с╕льсько╖ м╕сцевост╕ ╕ вважав ,що вони краще великого м╕ста, що може бути ╕ послужило причиною для розлучення.

З ╤ринкою, мо╓ю нин╕шньо╖ дружиною, у нас була своя невелика транспортна компан╕я, наш╕ дев'ять трак╕в перевозили вантаж╕ по дорогах Америки.

[picture]

З Нью-Йорку ми пере╖хали в л╕сний штат Мейн ╕ тепер заробля╓мо соб╕ на життя ,ганяючи свою власну важку вантаж╕вку ╕ багато подорожу╓мо по св╕ту.

Мен╕ н╕хто не вказу╓ в ц╕й кра╖н╕ як жити ╕ що робити. Я роблю те, що мен╕ подоба╓ться ╕ так, як вважаю правильним. Мо╓ щастя в Америц╕ залежить в╕д мене ╕ я можу назвати себе щасливою людиною тому, що я дом╕гся всього, про що м╕г т╕льки мр╕яти в т╕й кра╖н╕.

М╕й д╕д будував св╕тле майбутн╓, де не було м╕сця ╕ндив╕дууму, де не було м╕сця для особисто╖ в╕дпов╕дальност╕, де людин╕ заборонялося бути буд╕вельником власного добробуту ╕ господарем сво╓╖ дол╕, людина там належала держав╕ ╕ була ╖╖ рабом.

Мен╕ дуже шкода, що ст╕льки прекрасних рок╕в мого життя довелося втратити, щоб вибратися з кат╕вень, побудованих такими утоп╕стами, яким був м╕й д╕д.

[picture]

Фото 1916 року Петроград. Петро А. Попов( сидить праворуч).

М╕й д╕д- Петро Попов зустр╕в на вокзал╕ солдата. Розговорилися: хто, зв╕дки. З'ясувалося,що вони-р╕дн╕ брати !!! Павло А. Попов, старший брат, сто╖ть у центр╕. Зл╕ва - його товариш.

[picture]

Петро ╕ З╕на╖да Попови, моя мама Воля (справа внизу) ╕ ╖╖ сестри. Фото 1939 року (остання с╕мейна фотокартка, через м╕сяць мого д╕да заарештують)

Я люблю Америку, кра╖ну, де мудр╕ батьки-засновники США написали маленьку ╕ тоненьку книжечку п╕д назвою "Конституц╕я США", де ясно ╕ просто сказано:

"Уряд викону╓ волю народу, а не навпаки, коли уряд бере в сво╖ руки повну турботу про св╕й народ ╕ вказу╓ йому що робити ╕ як жити".

[picture]

Ми беремо участь у демонстрац╕╖ проти соц╕ал╕стично╖ пол╕тики президента Обами. На нашому плакат╕ напис : "Соц╕ал╕зм -це велик╕ податки ╕ дорога в рабство".

К╕нець


ДОДАТОК ДОКУМЕНТ "ГРУПИ" ДОВ╤РА , ╤ СУДОВА ЕКСПЕРТИЗА ПО "ОБ╤ГУ"

Валентина Патранова,

оглядач газети "Новини Югри" patranova@ugra-news.ru

Антирадянський чоб╕т

Словосполучення "пол╕тично неблагонад╕йний" сьогодн╕ практично зникло з нашого лексикону, але був час, до реч╕ ще не так давно, коли под╕бн╕ ярлики в╕шали на багатьох. Ц╕ люди роками не випадали з поля зору орган╕в безпеки. З ними не т╕льки вели "проф╕лактичн╕ бес╕ди" - ц╕ люди нер╕дко ставали жертвами пол╕тичних репрес╕й.

Одна з таких жертв 1982 року - робочий Ун'юганського л╕спромгоспу

Олександр Шатравка.

А почалося все майже з анекдоту: у начальника х╕мподсочки продирявився казенний чоб╕т, ╕ хто б м╕г подумати, що ця н╕кчемна в масштабах Жовтневого району под╕я призведе до повно╖ бойово╖ готовност╕ Kом╕тет Держбезпеки ╕ м╕л╕ц╕ю. Прибувши на склад, щоб зам╕нити чоб╕т, начальник став ритися в куп╕ взуття. Неспод╕вано з одного чобота випали аркуш╕ паперу з╕ словами: "Звернення до уряд╕в ╕ громадськост╕ СРСР ╕ США". Начальник х╕мподсочки ще б╕льше здивувався, коли п╕д надрукованим на машинц╕ текстом побачив п╕дписи сво╖х п╕длеглих. Прочитавши таке в жаркий липневий день 1982 року, в╕н вкрився холодним потом.

╤стор╕я замовчу╓ - в новому або д╕рявому чобот╕ начальник в╕дправився в найближчий в╕дд╕л КДБ, а в╕н знаходився в Радянському район╕, - в╕домо лише, що його вислухали з превеликим ╕нтересом ╕ попросили викласти сказане в письмовому вигляд╕. Хто автор звернення - заявник вже здогадався. Напередодн╕ дво╓ роб╕тник╕в - Олександр Шатравка ╕ Володимир М╕щенко - ходили по л╕совим хатинкам, де жили збирач╕ живиц╕, ╕ знайомили ╖х з якимось документом. До того ж сьогодн╕, п╕дписуючи заяву О.Шатравка про зв╕льнення (з ц╕╓╖ причини в╕н ╕ здав на склад одяг ╕ чоботи), начальник почув в╕д роб╕тника питання- чи не бачив той "пациф╕стсько╖ в╕дозви"?

Сп╕вроб╕тники в╕дд╕лу КДБ, схилившись над аркушем з чобота, читали: "Ми переконан╕, що потр╕бен конструктивний д╕алог нового типу ... Ми виступа╓мо за чотиристоронн╕й д╕алог, за д╕алог м╕ж пол╕тиками СРСР ╕ США ╕ незалежний в╕д держави контроль радянсько╖ та американсько╖ громадськост╕ ... Заклика╓мо уряди СРСР ╕ США створити спец╕альний м╕жнародний бюлетень, в якому сторони вели б д╕алог ... "Як тут не насторожитися? Який ще незалежний в╕д держави контроль? А бюлетень?

Про Шатравку було в╕домо, що в╕н регулярно слуха╓ ворож╕ рад╕опередач╕, а пот╕м ус╕м розпов╕да╓ про почуте, при цьому прямо заявля╓, що в СРСР нема╓ н╕яких демократичних свобод, що вибори - ф╕кц╕я, комун╕сти - прив╕лейований клас.

Щоб захистити роб╕тник╕в в╕д згубного впливу Заходу, начальник х╕мподсочки в╕дправив Шатравку на найв╕ддален╕шу д╕лянку, але, як бачимо, це не допомогло ...

СРСР - тюрма народ╕в? Органи спрацювали оперативно: Шатравку ╕ М╕щенко затримали в той же день. ╥м оголосили, що вони п╕дозрюються у вбивств╕ робочого л╕спромгоспу, також пов╕сили на них валютн╕ мах╕нац╕╖, крад╕жку грошей ╕ п╕дробку документ╕в ... У справу п╕дшили рапорт м╕л╕ц╕онера, який супроводжував затриманих з Ун'югана в Радянський. В╕н написав, що по шляху проходження по╖зда Шатравка в присутност╕ пасажир╕в вихваляв зах╕дний спос╕б життя, в╕ддавав перевагу буржуазним свободам. А це тягнуло на 190-ту статтю КК РРФСР - поширення в друкован╕й форм╕ твор╕в, як╕ м╕стять зав╕домо неправдив╕ вигадки, що порочать радянський державний ╕ сусп╕льний лад.

Справа по звинуваченню Шатравка в антирадянськ╕й д╕яльност╕ розпухала як на др╕жджах. Сл╕дство вела прокуратура Радянського району, але фактично все було в руках КДБ. Розкрилася вся та╓мниця ф╕гуранта. Наприклад, факт переходу ним кордону з Ф╕нлянд╕╓ю в 1974 роц╕. У справ╕ були роздрук╕вки передач рад╕о "Свобода", "Голос Америки", "Б╕-б╕-с╕", "Н╕мецько╖ хвил╕", в яких згадувалося пр╕звище Олександра Шатравка. Виявля╓ться, в╕н був добре в╕домий в дисидентських колах СРСР.

[picture]

Я на х╕мподсочц╕. Хатинка, з яко╖ було вир╕зано колоду з антирадянським записом, як доказ.

Перед Ол╕мп╕адою 1980 року, побоюючись пересл╕дування з боку КДБ, Шатравка забрався в тайгу, де жив в л╕сов╕й хатинц╕ ╕ займався збором живиц╕ - ц╕нно╖ сировини для х╕м╕чно╖ промисловост╕. Сюди до нього при╖хали дво╓ товариш╕в з Москви, вони-то ╕ розписали ст╕ни хатинки гаслами "СРСР - тюрма народ╕в", "Радянська людина щаслива тим, що вона не зна╓, наск╕льки вона несчасна", "Свободу правозахисникам!" З перел╕ком ╕мен репресованих, в ╖х числ╕ було ╕ пр╕звище Андр╕я Сахарова. Для надання суду речового доказу довелося нав╕ть випиляти частину ст╕ни.

[picture]

Володя М╕щенко, зв╕льнений з Тюменсько╖ в'язниц╕ у 1980 роц╕. Обшук у пациф╕ста

Два аркуши паперу з текстом "Звернення" та шматок колоди - ось ╕ вс╕ речов╕ докази ... Не густо для сл╕дства, який замахнувся на 190-ту статтю. ╤ тод╕ було прийнято р╕шення провести обшук у батьк╕в Шатравка у Кривому Роз╕ ╕ у дружини в Москв╕. Знайшли т╕льки шк╕льний зошит ╕з записами - "Як я зустр╕чав з'╖зд парт╕╖". У н╕й автор описував сво╖ проштовхування в психл╕карню, як╕ дивним чином зб╕галися з важливими датами в житт╕ кра╖ни. До реч╕, автор╕в "Звернення" теж направили в ╤нститут псих╕атр╕╖ ╕мен╕ Сербського в Москву.

З'ясувалося, що Олександр Шатравка ╕ ще 10 ос╕б створили в Москв╕ пациф╕стську групу "Дов╕ра", яка повинна була допомогти навести мости м╕ж урядами ╕ громадськ╕стю двох кра╖н - СРСР ╕ США. Його завданням було - з╕брати п╕дписи, чим в╕н ╕ займався в Ун'юганском л╕спромгосп╕, але долю "Звернення" вир╕шив д╕рявий чоб╕т начальника х╕мподсочки. [1]

Суд проходив в клуб╕ Ун'юганского л╕спромгоспу. Шатравка в╕дмовився в╕д адвоката ╕ захищав себе сам. "Я глибоко впевнений, що будь-який п╕дх╕д людини або групи людей, незалежно в╕д ╖х пол╕тичних погляд╕в, спрямований на припинення термоядерного конфл╕кту, не може розглядатися як злочин", - заявив в╕н. Проте його засудили на три роки табор╕в, М╕щенко - на р╕к. П╕зн╕ше вони були реаб╕л╕тован╕.

Зв╕льнившись з психл╕карн╕ (Хр. 53), Олександр Шатравка (Хр. 51) пере╖хав з Кривого Рогу в Тюменську область ╕ влаштувався на роботу в (Супр╕мск╕й) л╕сгосп╕. 27 травня на обшуку у Т. Осипово╖ (див. "Арешт Т.Осипово╖") була вилучена його книга про психл╕карн╕.

23 червня начальник його виробничо╖ д╕льниц╕ отримав припис в╕д психдиспансеру з м. Урая направити О.Шатравку на обстеження. Шатравка не по╖хав. В╕н припустив, що його на час Ол╕мп╕ади (йшов останн╕й тиждень Ол╕мп╕йськ╕х ╤гор) хочуть госп╕тал╕зувати, ╕ збирався в╕дсид╕тися в л╕с╕.

У т╕ ж дн╕ Шатравка отримав листа в╕д матер╕, в якому вона пов╕домляла, що Кривор╕зький в╕дд╕л Дн╕пропетровського УКДБ отримав з Дн╕пропетровська запит про його м╕сце проживання.

22 липня майстер д╕лянки, де працював Шатравка, отримав по рац╕╖ розпорядження доставити на свою д╕лянку трьох робочих. "Робоч╕" виявилися д╕льничним ╕нспектором м╕л╕ц╕╖, псих╕атром ╕ фельдшером. При╖ждж╕, не заставши Шатравку, провели в його хатинц╕ обшук (забрали клаптики викинутих лист╕в) ╕ допитували робочих: де зараз може бути Шатравка? про що в╕н говорить? як╕ рад╕опередач╕ слуха╓? чи не дума╓ знову б╕гти за кордон?

При╖ждж╕ сказали, що Шатравка серйозно хворий ╕ його необх╕дно госп╕тал╕зувати. На ╖хню вимогу робочий Т╕хон╕н написав, що Шатравка регулярно слуха╓ передач╕ зах╕дного рад╕о ╕ пор╕вню╓ умови життя на Заход╕ з нашим. (Стор. 104.)

На наступний день м╕л╕ц╕онер ╕ псих╕атр спробували п╕дкрастися до працюючого Шатравки, але той пом╕тив ╖х ╕ вт╕к в л╕с.

26 липня Шатравка повернувся в свою хатинку ╕ побачив, що його реч╕, в тому числ╕ продукти ╕ видана йому пост╕льна б╕лизна, зникли. В╕н написав про це начальнику м╕сцево╖ м╕л╕ц╕╖.

В. М╕щенко. Жовтень 1989 р.

Зв╕льнений з Тюменсько╖ в'язниц╕ вл╕тку 1983 року.

У червн╕ 1982 я ╕ Володя М╕щенко, були заарештован╕ в селищ╕ Вон'еган Ханти-Манс╕йського округу за зб╕р п╕дпис╕в серед нафтовик╕в ╕ прац╕вник╕в х╕мподсочки п╕д "Зверненням групи "Дов╕ра". На п╕дставу нижче наведених експертиз Свердловського ╕ Тюменського ун╕верситет╕в нас судили за наклеп на радянську пол╕тичну систему. Цей документ був переданий мною з "столип╕нського" вагону етапом в Свердловськ. Документ мав м╕жнародний розголос, в результат╕ якого в 1986 роц╕ я був зв╕льнений достроково ╕ ви╖хав в Америку.

Арешт Шатравка ╕ М╕щенко

У травн╕ 1982 Олександр Шатравка (Хр. 64) ╕ його дружина москвичка Анна Горд╕енко подали заяву на ви╖зд в США, вказавши в якост╕ мотиву, небажання жити в кра╖н╕ з соц╕ал╕стичним ладом.

Вл╕тку Шатравка по╖хав на сезонну роботу в Тюменську обл. - в л╕спромгосп, вздимщ╕ком 5 розряду. Там в╕н ╕ Володимир М╕щенко збирали п╕дписи п╕д "Зверненням до уряд╕в ╕ громадськост╕ СРСР ╕ США" Групи Дов╕ра (див. Наст. Вип.).

"╤стор╕я з чоб╕тьми вигадана КГБ╕шн╕ками. У нас не було н╕яких чоб╕т. По╖зд в╕дправлявся на ╕нший день. Ми залишили сво╖ реч╕ в контор╕ х╕мподсочки, де ╕ був проведений протизаконно обшук. "

Олександр Шатравка.

У червн╕ ╖х заарештували; спочатку ╖м пред'явили звинувачення у вбивств╕; через м╕сяць це звинувачення в╕дпало - ╖м стали ╕нкрим╕нувати ст. 190-1 КК РРФСР, а для Шатравка - ще й ст. 196 КК РРФСР ( "П╕дробка ... документ╕в ...").

8 липня сл╕дчий прокуратури Бауманского р-ну Москви Самойлов на п╕дстав╕ телеграми прокурора Тюменсько╖ обл. Кисельмана пров╕в обшук в квартир╕ Горд╕╓нко; причину обшуку ╖й не сказали. 11 липня Самойлов пров╕в другий обшук у Горд╕╓нко; на цей раз ╖й було сказано, що обшук у справ╕ Шатравка, обвинуваченого по ст.190-1 КК РРФСР. Вилучили особист╕ записи,книгу"Доктор Живаго", коп╕ю ╢вангел╕я, друкарську машинку.

12 липня на допит╕ Самойлов запропонував Горд╕╓нко дати пояснення з приводу вилучених речей - вона сказала, що вс╕ вилучен╕ реч╕ належать ╖й. Горд╕╓нко поскаржилася на те, що за нею стежать - Самойлов в╕дпов╕в, що якщо цей стан у не╖ не пройде, то люди в б╕лих халатах вил╕кують ╖╖ в╕д цього нав'язливого стану.

27 липня Горд╕╓нко отримала пов╕домлення в╕д сл╕дчого прокуратури Радянського р-ну Тюменсько╖ обл. К. М. Михе╓нко про те, що Шатравка заарештований за ст.190-1 КК РРФСР. В к╕нц╕ липня Горд╕╓нко викликали в опорний пункт 49 о / м для "з'ясування особи" Шатравка. ╥╖ питали про прописку Шатравка, про м╕сце його проживання, про дату знайомства.

У серпн╕ Горд╕╓нко пов╕домили про в╕дмову в дозвол╕ на ви╖зд.

[picture]

Зл╕ва направо, верхн╕й ряд. Серг╕й Батовр╕н, Марк Рейтман, Володимир ╕ Мар╕я Флейшгаккер, Володимир Бродський. Нижн╕й ряд. Юр╕й Медведков, Валер╕й Гадяк, крайня праворуч Оля Медведкова з сином Михайлом.


ЩО БУЛО, ТЕ БУЛО

Боротьба за мир в св╕т╕ крим╕нал╕стики

Наведен╕ нижче документи над╕слан╕ до редакц╕╖ Олександром Шатравка. Вони взят╕ з його судово╖ справи ╕ коштували йому чотирьох рок╕в в'язниц╕ в 1982-86 рр. Документи наст╕льки красномовн╕, що навряд чи потребують наших коментар╕в.

А) ЗВЕРНЕННЯ ДО УРЯД╤В ╤ ГРОМАДСЬКОСТ╤ СРСР ╤ США .

СРСР ╕ США мають засоби вбивати в масштабах, здатних п╕двести п╕дсумкову риску п╕д ╕стор╕╓ю людського сусп╕льства.Р╕вновага страху не може над╕йно гарантувати безпеку в св╕т╕. Т╕льки дов╕ра м╕ж народами може створити тверду впевнен╕сть у майбутньому.

Сьогодн╕, коли елементарну дов╕ру м╕ж двома кра╖нами повн╕стю втрачено, проблема дов╕ри перестала бути просто питанням двосторонн╕х в╕дносин. Це питання - чи буде людство роздавлено власними руйн╕вними можливостями або виживе.

Ця проблема вимага╓ сьогодн╕ негайних д╕й. Однак зовс╕м очевидна нездатн╕сть пол╕тик╕в обох стор╕н найближчим часом домовитися про будь-яке пом╕тне обмеження озбро╓нь ╕ тим б╕льше про ╕стотне роззбро╓ння.

Дотримання пол╕тиками об'╓ктивност╕ в питаннях роззбро╓ння утруднено ╖х пол╕тичними ╕нтересами ╕ зобов'язаннями.

Усв╕домлюючи це, ми не хочемо звинувачувати ту чи ╕ншу сторону в небажанн╕ сприяти мирному процесу ╕ тим б╕льше в будь-яких агресивних планах на майбутн╓. Ми переконан╕ в ╖х щирому прагненн╕ до миру ╕ запоб╕ганн╕ ядерно╖ загрози. Однак пошук шлях╕в роззбро╓ння дещо ускладнений.

Вс╕ ми под╕ля╓мо р╕вну в╕дпов╕дальн╕сть перед майбутн╕м. Енерг╕йний рух за мир громадськост╕ багатьох кра╖н доводить, що м╕льйони людей це розум╕ють.

Але наша сп╕льна воля до св╕ту не повинна бути сл╕пою. Вона повинна бути усв╕домленою ╕ вираженою конкретно, з урахуванням вс╕х вимог, що пред'являються реальною д╕йсн╕стю.

Св╕т стурбований сво╖м майбутн╕м. Вс╕ розум╕ють, що для запоб╕гання загрози потр╕бен д╕алог.

Сформован╕ принципи ведення двостороннього д╕алогу вимагають негайно╖ зм╕ни. Ми переконан╕ в тому, що прийшов час для св╕тово╖ громадськост╕ не т╕льки ставити питання про роззбро╓ння перед тими, хто прийма╓ р╕шення, а й вир╕шувати ╖х разом з пол╕тиками.

Ми виступа╓мо за чотиристоронн╕й д╕алог - за те, щоб в д╕алог пол╕тик╕в р╕вном╕рно включилися радянська ╕ американська громадськ╕сть.

Ми виступа╓мо за посл╕довне ╕ в к╕нцевому рахунку повне знищення запас╕в ядерно╖ збро╖ та ╕нших засоб╕в масового винищення, за обмеження озбро╓нь загального типу.

Ми бачимо найближчу програму загального пошуку в наступному:

1. В якост╕ першого кроку до усунення ядерно╖ загрози ми заклика╓мо вс╕х, хто не бажа╓ смерт╕ ближньому, вносити приватн╕ конкретизован╕ пропозиц╕╖ щодо двосторонн╕х к╕льк╕сних обмежень ╕ скорочень озбро╓нь ╕, в першу чергу, щодо встановлення дов╕ри. Ми заклика╓мо направляти кожне р╕шення урядам обох кра╖н ╕ представникам незалежних громадських груп, що борються за мир, одночасно.

Ми спод╕ва╓мося на увагу до нашого заклику особливо з боку радянського ╕ американського народ╕в, уряди яких несуть в╕дпов╕дальн╕сть за безпеку в св╕т╕.

2. Ми заклика╓мо громадськ╕сть обох кра╖н створювати зм╕шан╕ м╕жнародн╕ громадськ╕ групи, заснован╕ на принципах незалежност╕, до функц╕й яких входили б прийом ╕ анал╕з приватних пропозиц╕й з роззбро╓ння ╕ встановлення дов╕ри м╕ж кра╖нами, в╕дб╕р найб╕льш ц╕кавих ╕ реал╕стичних пропозиц╕й, ╕нформування про них населення ╕ рекомендац╕я ╖х для розгляду урядом обох кра╖н, а також ╕нформування населення про можлив╕ насл╕дки застосування ядерно╖ збро╖ ╕ з ус╕х питань, що стосуються роззбро╓ння.

3. Ми зверта╓мося до науково╖ громадськост╕, зокрема до незалежних м╕жнародних орган╕зац╕й вчених, що борються за мир, ╕з закликом до роботи над науковими проблемами, безпосередньо пов'язаними з╕ збереженням св╕ту. Наприклад, на даному етап╕ надзвичайно важливо розробити ╓диний математичний метод оц╕нки озбро╓нь протиборчих стор╕н. Ми заклика╓мо науковц╕в створювати незалежн╕ досл╕дницьк╕ групи з метою наукового анал╕зу пропозиц╕й, що надходять в╕д громадськост╕.

4. Ми зверта╓мося до пол╕тичних д╕яч╕в ╕ представник╕в преси обох кра╖н ╕з закликом утриматися в╕д вза╓мних звинувачень в нам╕р╕ використовувати в агресивних ц╕лях ядерну зброю. Ми переконан╕ в тому, що так╕ звинувачення лише розпалюють недов╕ру м╕ж сторонами ╕ тим самим унеможливлюють будь-який конструктивний д╕алог.

5. Необх╕дн╕ гарант╕╖ встановлення дов╕ри ми бачимо в тому, що СРСР ╕ США повинн╕ забезпечити умови для в╕дкритого обм╕ну думками та для ╕нформування громадськост╕ обох кра╖н з ус╕х питань, що стосуються процесу роззбро╓ння.

6.Ми заклика╓мо уряди СРСР ╕ США створити спец╕альний м╕жнародний бюлетень (з урядовими гарант╕ями поширення в обох кра╖нах, в якому обидв╕ сторони вели б д╕алог, вступали в дискус╕╖, в╕дкрито висв╕тлювали серед ╕нших питань наступн╕:

а) анал╕з переговор╕в про роззбро╓ння ╕ матер╕али переговор╕в;

б) обм╕н думками та пропозиц╕ями щодо можливих шлях╕в обмеження озбро╓нь ╕ роззбро╓ння;

в) обм╕н пропозиц╕ями щодо встановлення дов╕ри;

г) обм╕н ╕нформац╕╓ю про можлив╕ насл╕дки застосування ядерно╖ збро╖.

Такий бюлетень повинен надати можлив╕сть незалежним громадським рухам за мир вступати в загальну дискус╕ю, публ╕куючи неп╕дцензурн╕ матер╕али, зокрема, пропозиц╕╖ щодо роззбро╓ння та дов╕ру ╕ ╕нформац╕ю про мирн╕ рухи ╕ проведен╕ ними заходи.

Ми зверта╓мося до уряд╕в ╕ громадськост╕ СРСР ╕ США, зрозум╕ти, що майбутн╓ потребу╓ захисту, повинно мати реальну можлив╕сть його захищати!

1. БАТОВР╤Н Серг╕й 2. ФЛЕЙШГАККЕР Мар╕я 3. ФЛЕЙШГАККЕР Володимир 4. Собко ╤гор 5. КРОЧ╤К Геннад╕й 6. БЛОК В╕ктор 7. ХРОНОПУЛО Юр╕й 8. РОЗЕНОЕР Серг╕й 9. ОСТРОВСЬКА Людмила 10. КАЛЮЖНИЙ Юор╕с ╕ ще 74 п╕дписи, в тому числ╕ - Олександр Шатравка.

Цей документ був прийнятий Групою за встановлення дов╕ри м╕ж СРСР ╕ США. Про створенн╕ Групи було оголошено ╕ ╖╖ звернення прочитано на прес-конференц╕╖ 4. 6. 1982р. в квартир╕ Серг╕я Батовр╕на в Москв╕.

Б) ПРОТОКОЛ ОГЛЯДУ ДОКУМЕНТА

Тюмень в╕д 12. 08. 82 р.

Ст. сл╕дчим Прокуратури м. Тюмень 3. А. Усенк╕ним за участю фах╕вц╕в Куцева Геннад╕я Пилиповича - ректора Тюменського державного ун╕верситету, професора, доктора ф╕лософських наук, Данилова Вольдемара Олекс╕йовича - декана ╕сторичного факультету Тюменського державного ун╕верситету, доцента, кандидата ╕сторичних наук, як╕ проживають в м. Тюмен╕ .

В╕дпов╕дно до ст. КК РРФСР проведено огляд документа.

Оглянувши даний документ, Данилов охарактеризував його ╕ дав висновок, який поляга╓ в тому, що цей документ носить антирадянський, антисоц╕ал╕стичний характер, об'╓ктивно був спрямований проти пол╕тики КПРС ╕ нашого уряду. Зовн╕шн╕ формулювання документу носять чисто пациф╕стський характер, але одночасно з цим сл╕д звернути увагу на так╕ загальн╕ положення:

1. Фактично ставиться знак р╕вност╕ м╕ж позиц╕╓ю СРСР ╕ США ╕ ╖х ц╕лями.

2. Не вид╕ля╓ться р╕зниця м╕ж пол╕тичними р╕зновидами двох кра╖н, результатом чого ╓ поява антирадянських вигадок.

3. Ставиться знак р╕вност╕ м╕ж КПРС ╕ пол╕тичними парт╕ями США.

4. Робиться спроба знизити значення сучасних форм руху прихильник╕в миру.

5. Виража╓ться ╕дея яко╖сь загальносв╕тово╖ сили, що сто╖ть над урядами, по сут╕ справи - це в╕дображен╕ космопол╕тичн╕ ╕де╖.

6. ╢ прагнення протиставити якусь громадськ╕сть ╕ уряд нашо╖ кра╖ни.

7. У пункт╕ 3 сформульована шк╕длива, нев╕рна ╕дея, яка прагне об╕лити в╕йськово-промисловий комплекс США.

В ц╕лому документ носить антирадянський, антисоц╕ал╕стичний характер, об'╓ктивно спрямований на п╕дрив пол╕тики КПРС, нашого уряду. В╕н може створити хибне уявлення, особливо у слабко пол╕тично п╕дготовлено╖ частини населення.

П╕дпис: Данилов.

РЕЦЕНЗ╤Я НА "ЗВЕРНЕННЯ"

Цей документ ╓ продовженням досить в╕домо╖ тези зах╕дно╖ пропаганди про р╕вну в╕дпов╕дальн╕сть ╕мпер╕ал╕стичних ╕ соц╕ал╕стичних кра╖н за холодну в╕йну, гонку озбро╓нь, загострення м╕жнародно╖ обстановки. Зазначений тез╕с неодноразово ╕ аргументовано розглядався в радянськ╕й пер╕одичн╕й прес╕ та сусп╕льно-пол╕тичн╕й л╕тератури. На основ╕ документованих джерел доведено, що практично за вс╕ма видами збро╖ масового знищення ╕н╕ц╕атива в ╖х розгортанн╕ належала США. Автори рецензованого документу вважають за необх╕дне залучити широк╕ верстви громадськост╕ для обговорення проблеми роззбро╓ння ╕ запоб╕гання ядерного конфл╕кту. З цього приводу сл╕д вказати, що в антиво╓нному рус╕ в даний час широко представлен╕ р╕зн╕ групи радянсько╖ громадськост╕: молодь, науковц╕, письменники ╕ т.д. У п╕дготовц╕ радянських пропозиц╕й з роззбро╓ння, в роз'ясненн╕ небезпеки ядерно╖ збро╖, в запоб╕ганн╕ м╕л╕таризац╕╖ космосу бере участь велика група експерт╕в-фах╕вц╕в за в╕дпов╕дними галузями науки. Лише пол╕тична на╖вн╕сть або св╕доме спотворення ╕стини ╓ ствердження про те, що радянська громадськ╕сть сто╖ть осторонь в╕д пошук╕в шлях╕в запоб╕гання ядерного з╕ткнення. Сл╕д також зауважити, що сучасн╕ системи збро╖ мають таку ступ╕нь складност╕, що практично неможливо, та й недоц╕льно залучати до обговорення цих проблем неп╕дготовлених людей.

Таким чином, автори документу спотворюють сутн╕сть зовн╕шньо╖ пол╕тики радянсько╖ держави, рекламуючи позиц╕╖ зах╕дно╖ пропаганди.

П╕дпис: Куцев.

В) ВИСНОВОК СУДОВО╥ ЕКСПЕРТИЗИ В╤ДНОСНО

"ЗВЕРНЕННЯ ДО НАРОД╤В ╤ УРЯД╤В СРСР ╤ США ЗА ВСТАНОВЛЕННЯ ДОВ╤РИ" (фрагменти)

Судова експертиза проведена експертною ком╕с╕╓ю в склад╕: доктора юридичних наук, зав╕дуючого кафедри ╤нституту ╕м. Р. А. Руденко професора ╤гнатенка Г. В., доктора ф╕лософських наук, зав╕дуючого кафедри ╕стор╕╖ та ф╕лософ╕╖ Уральського державного ун╕верситету, професора Любушина К. Н., доктора ф╕лософських наук, зав╕дуючого кафедри ╕сторичного матер╕ал╕зму Уральського державного ун╕верситету, професора Орлова Г. П.

На п╕дстав╕ Постанови старшого сл╕дчого Прокуратури сел. Радянський Тюменсько╖ област╕ Михе╓нко в╕д 4 серпня 1982 року про крим╕нальну в╕дпов╕дальн╕сть пост. 181, 182, 190 експерти ╤гнатенко, Любушин, Орлов розглянули передан╕ ╖м на експертизу документи ╕ встановили наступн╕ два моменти:

1. Програма загального пошуку р╕шення ╕ встановлення дов╕ри. Конкретн╕ ╖╖ пункти в╕др╕зняються на╖вн╕стю ╕ не йдуть н╕ в яке пор╕вняння з тими сотнями мирних пропозиц╕й, з якими в останн╕ роки СРСР виступав на св╕тов╕й арен╕, але як╕ в б╕льшост╕ випадк╕в були блокован╕ з боку американських ╕мпер╕ал╕ст╕в та ╖х союзник╕в.

╤деолог╕чна основа "програми" утоп╕чна. ╥╖ автори виходять з ╕де╖ створення з боку СРСР ╕ США "незалежних громадських груп для орган╕зац╕╖ д╕алогу".

Жити в сусп╕льств╕ ╕ бути в╕льним в╕д сусп╕льства не можна. Стосовно до нашого сусп╕льства, така ╕дея означа╓ створення груп, "не залежних" в╕д т╕╓╖ боротьби за порятунок людства, яку ведуть парт╕я ╕ уряд, весь народ. Громадськ╕сть в особ╕ цих груп, в╕дпов╕дно до документу, повинна стати об'╓ктивним противником "небезпечних спроб вилучати сьогодн╕ пол╕тичну вигоду за рахунок майбутнього всього людства". Таким чином, наклепницьким по сут╕ ╓ цей висновок, що зр╕вню╓ боротьбу СРСР за мир з╕ спробами витягувати з цього пол╕тичну вигоду.

2. ╤дейна установка, що просв╕чу╓ в "програм╕". Ц╕ установки зовн╕ пов'язан╕ з ╕де╓ю безпарт╕йност╕. ╤дея така буржуазна ╕ ч╕тко проводиться в м╕ркуваннях автор╕в документа. Тут прямо сказано, що досягнення об'╓ктивност╕ в питаннях роззбро╓ння з обох стор╕н утруднено державними, ╕деолог╕чними та парт╕йними ╕нтересами ╕ зобов'язаннями. В╕дносно США висновок справедливий, але х╕ба ╕нтереси нашо╖ держави, нашо╖ парт╕╖ вимагають гонки озбро╓нь, п╕дготовки ново╖ св╕тово╖ в╕йни? Такого роду вимога прямо протилежна сут╕ марксистсько-лен╕нсько╖ ╕деолог╕╖, положеннями яко╖ керу╓ться СРСР у сво╖й д╕яльност╕. Автори документу явно обмовляють на велике ╕ гуманне вчення Маркса ╕ Лен╕на, яким керуються комун╕сти. Вони брешуть ╕ на реальну пол╕тику СРСР, уряд СРСР ╕ кер╕вництво КПРС. (...)

Переговори про припинення гонки озбро╓нь, заборону ядерно╖ збро╖ розц╕нюються як прагнення досягти односторонн╕х в╕йськових переваг, в тому числ╕ ╕ для СРСР. Под╕бн╕ заяви ╓ помилковими по сут╕, наклепницькими за зм╕стом, що порочать радянський державний ╕ сусп╕льний лад. Зазначен╕ звинувачення ╕ ╖х ╕деолог╕чна основа мають антикомун╕стичний, антирадянський характер. Найб╕льш зл╕сн╕ фашиствуючи кола ╕мпер╕ал╕зму завжди звинувачували СРСР у агресивност╕ ╕ прикривали под╕бним наклепом п╕дготовку чергово╖ в╕йни. Л╕берально-буржуазн╕ ╕нтел╕генти, обплутан╕ антикомун╕змом, прир╕внюють в╕дпов╕дальн╕сть, тлумачать про агресивн╕сть обох блок╕в. (...)

Апелювання до радянсько╖ громадськост╕ через "голову" парт╕╖ ╕ уряду, що виражають ╕нтереси всього радянського народу, як╕ вважають боротьбу за загальний мир сутн╕стю сво╓╖ зовн╕шньо╖ пол╕тики, ╓ ╖х дискредитац╕╓ю. "Звернення" рясн╕╓ демагог╕чними ╕ декларативними пропозиц╕ями, як╕ об'╓ктивно обертаються наклепом на миролюбну пол╕тику СРСР. Таким чином, за сво╖м об'╓ктивним зм╕стом даний документ "пересп╕ву╓" ворож╕ соц╕ал╕зму ╕де╖ ╕ м╕стить антирадянськ╕ пол╕тичн╕ оц╕нки зовн╕шньопол╕тично╖ д╕яльност╕ радянського уряду. Безсумн╕вно, поширення такого роду документу об'╓ктивно направлено, незалежно в╕д положень п╕дписавших ╖х ос╕б, на п╕дрив морально-пол╕тично╖ ╓дност╕ нашого народу (...)

Заявляючи, що ╕ ми (а не т╕льки американськ╕ л╕дери) прагнемо використовувати переговори "для досягнення односторонн╕х в╕йськових переваг", що наш╕ ╕деолог╕чн╕ та парт╕йно-державн╕ ╕нтереси н╕бито несум╕сн╕ з перспективами таких домовленостей, як╕ б в╕дпов╕дали ╕нтересам народ╕в, укладач╕ звернення, поширюючи зав╕домо неправдив╕ вигадки, що порочать радянський державний ╕ сусп╕льний лад, як фундамент радянсько╖ зовн╕шньо╖ пол╕тики, усв╕домлювали наклепницький характер ╕ потенц╕йн╕ насл╕дки ╖х вигадок. (...)

В╕дпов╕дно до ст. 62 Конституц╕╖ СРСР, громадяни СРСР зобов'язан╕ обер╕гати ╕нтереси радянсько╖ держави, сприяти зм╕цненню ╖╖ могутност╕ й авторитету. Ця повед╕нка укладач╕в "звернення", спрямована на п╕дрив ╕нтерес╕в радянсько╖ держави, на ослаблення ╖╖ м╕жнародного авторитету.

Зг╕дно зм╕стом радянсько╖ крим╕нально-правово╖ доктрини, для ф╕ксац╕╖ злочину по ст. 190 КК РРФСР не потр╕бно встановлення реальних насл╕дк╕в. Тут вир╕шальне значення мають ц╕леспрямован╕сть д╕й з ц╕лком певним нам╕ром, в якому вт╕лено бажання або св╕доме допущення шк╕дливих для радянсько╖ держави насл╕дк╕в. Такого роду ц╕леспрямован╕сть (умисел) ма╓ться на даному конкретному випадку. (...) Така ц╕леспрямован╕сть посилю╓ться закликом "створювати зм╕шан╕ м╕жнародн╕ громадськ╕ групи, заснован╕ на принцип╕ незалежност╕". Ц╕лком очевидно, що початковою стад╕╓ю створення будь-яко╖ м╕жнародно╖ групи ╓ формування ╕н╕ц╕ативних нац╕ональних груп, як╕ покликан╕ встановити "м╕жнац╕ональн╕" громадськ╕ групи. Заклик до об'╓днання м╕жнародних громадських сил в громадськ╕ групи (╓) не що ╕нше ,як заклик до формування в межах нашо╖ держави групи "╕н╕ц╕атор╕в".

Зовн╕шня ор╕╓нтац╕я - ослаблення позиц╕й радянсько╖ дипломат╕╖ на переговорах, що ведуться, п╕дрив авторитету радянсько╖ держави, його кер╕вництва в очах тих м╕жнародних сил, як╕ розглядаються нами (╕ реально можуть бути використан╕) як ефективний резерв в анти╕мпер╕ал╕стичн╕й, антим╕л╕таристськ╕й боротьб╕, спрямован╕й на забезпечення розрядки, на обмеження озбро╓нь ╕ роззбро╓ння.

Не виключено, що нам╕р укладач╕в "звернення" поширити цей документ за межами нашо╖ територ╕╖ (весь задум звернення ╕ його заголовок ор╕╓нтований, так би мовити, на м╕жнародний резонанс). Заклик до забезпечення "в╕льно╖" ╕нформац╕╖ про роззбро╓ння обох стор╕н ╕ про розм╕щення озбро╓нь р╕внозначний нам╕ру розкрити радянський оборонний потенц╕ал перед обличчям потенц╕йного агресора.

П╕дписи: ╤гнатенко, Любушин, Орлов


[picture]

Copyright

Александр Шатравка

Побег из Рая

Alexander Shatravka

Escape from Paradise

Ilya Levkov -- Publisher

Liberty Publishing House

Planetary Station

P. O. Box 1058

New York, NY 10024

Tel: (212) 213-2126

Fax: (917) 456-3237

www.Liberty-Publishing.com

LibertyPublishingHouse@gmail.com

All rights reserved including rights of reproductions. No part of this book may be used or reproduced in any manner without written permission of the Publisher, except in the case of brief quotations embodied in critical articles and reviews.

Copyright No 2010 by A. Shatravka

Book design by Asya Kunik

Cover design by Alexander Blyakher

ISBN 978-1-932686-62-3

Library of Congress Control Number: 2010932849

Printed in United States of America----


304