# Вулиця Шевченка

Александер Ефимович Еваленко

Перевод на украинский

Мо╓ улюблене мiсто Б╕ла Церква, вулиця Шевченка... Фактично в самому центр╕ м╕ста сто╖ть б╕ла хата-мазанка, яка за сво╓ довге ╕ бурхливе життя бачила ╕ памята╓ не одного господаря...

Колись, давним-давно, сто або, може, ╕ вс╕ дв╕ст╕ рок╕в тому назад в ц╕й, досить м╕стк╕й будов╕ з неск╕нченною вервечкою к╕мнат, мешкали мо╖ прародич╕... Наск╕льки я розум╕ю, жили вони досить нав╕ть непогано. Шкода, що в т╕ далек╕ часи не знайшлося такого дивака, як я! Можливо, тод╕ наш сучасник м╕г би набагато детальн╕ше дов╕датися, що бачили ╕ що пережили ст╕ни ц╕╓╖, не молодо╖ вже споруди, за минул╕ стол╕ття. Мен╕ ж на долю випало познайомитись з цими ст╕нами в далеко не найкращ╕ часи.

За бортом на курс╕ був 1967 р╕к. ╤з, свого часу ц╕льного ╕ монол╕тного будинку, п╕сля в╕йни налаштували ш╕сть маленьких стандартних кают-квартир. Все в╕дбувалось майже так, як ╕ кругом на безмежних просторах нашо╖ "неосяжно╖ батьк╕вщини" : хто був н╕чим, той (в)стане в с╕м, або ж нав╕ть в ш╕сть. Р╕вно о 6-й п╕д звуки мелод╕╖, написано╖ в╕домим папашею не менш в╕домого Н╕к╕ти М╕халкова, пробуджувався з╕ сну наш, колись просторий, д╕м. А разом з ним ╕ вс╕ ш╕сть його квартир з ╖х славними мешканцями.

Ми жили в сам╕й найб╕льш╕й к╕мнат╕ вагон-квартири. Це, напевне, з самого дитинства мен╕ на транспорт так щастить. Ви запита╓те, а чому вагон? Причетн╕ до цих "та╖нств" знають, чому, ну а з сучасниками можу под╕литись досв╕дом. Вх╕д в наш д╕м починався з темно╖ комори. Зл╕ва при вход╕ стояли масивн╕ полицi, зповнен╕ р╕зноман╕тним крамом, або просто незрозум╕ло чим. Це ╕ продуктовий склад, на всю зиму, турботливо ╕ старанно заготовлений бабусею... ╤, обовязково, бидончик з гасом.

Поряд чомусь лежало величезне зб╕льшуване скло в╕д телев╕зора КВН-49. Кругом проникаючий запах гасу н╕жно перепл╕тався в пов╕тр╕ з ароматом нафтал╕ну на фон╕ легкого амбре тройного одекoлону ╕ ще нев╕домо чого. Ми памята╓мо, це все було зл╕ва. А справа знаходилися двер╕ в перше "купе" нашого "рухомого потягу". ╤ це була кухня. Правда, кухня, це засильно сказано! В малюс╕нькому прим╕щенн╕ вм╕щалась т╕льки газова плитка ╕ маленький деревянний столик.

Друге ж "купе" нашого вагону займали мо╖ бабуся з д╕дусем. Взагал╕, по правд╕ сказати, саме вони по- джентельменськи поступилися нам сво╓ю великою к╕мнатою, а сам╕ "пере╖хали" в а-ля ╖дальню.

Трет╓ "купе" належало мо╖й любим╕й ╤льц╕. Якщо повн╕стю ╕ по документах, то це була Л╕л╕я Борис╕вна, мамина р╕дна сестра, з╕ сво╖м сином Йоком. Ж╕нка неописанно╖ краси ╕ шарму, просто красуня! Вона досконало волод╕ла англ╕йською, н╕мецькою ╕ ще Бог його зна╓, якими мовами. Але найголовн╕ше ж з ус╕х ╖╖ хистiв мало дивну назву: слухачка.

Слово само по соб╕ не ╓ особливо значущим. Та любий украiнськомовний музикант у всьому св╕т╕ зрозум╕╓, про що йде мова. Це слово по сут╕ ╓ дань поваги тому музичному даруванню, яке дане нам Всевишн╕м. А якщо ще раптом людина, яка волод╕╓ цим даром, отрима╓ в руки ╕нструмент (неважно, який: балалайка, барабани чи фа╜от), то виграють в╕д цього абсолютно вс╕. Майже вс╕ в╕ртоузи в музиц╕ - слухач╕! Чи то Моцарт, який не мав диплому про зак╕нчення консерватор╕╖, чи, скаж╕мо, Томм╕ Айомм╕...

А ось мен╕ тод╕ пощастило! У ╤льки (Л╕л╕╖ Борис╕вни) було п╕ан╕но. Уявля╓те соб╕: справжн╓ велике блискуче п╕ан╕но! ╤, стоячи за дверима в останн╕й к╕мнат╕-купе нашо╖ слоб╕дки, я кричав ╤льц╕ через фанерну перегородку, що проходила через все ╖╖ друге "купе": "Не зак-г-гивай две-г-г╕!!!" "Я тр╕шечки послухаю ╕ п╕ду спати в сво╓ л╕жечко!" Та сама горезв╕сна перегородка проходила через всю ╖╖ к╕мнату. Ну справд╕, як в спальному вагон╕!

╤з осв╕тлення у ╤льки з Йоком було т╕льки одне маленьке в╕конце на самому початку к╕мнати. Бо всю центральну частину ╖х "спального купе" займало п╕ан╕но! Напевне, саме тому, я сам того не розум╕ючи, але чуючи, як моя т╕тка-слухачка за дв╕ секунди, п╕д три акорди, хвацько ╕ без всяких там нот, вида╓ на-гора вс╕ х╕ти тод╕шньо╖ естради, сприймав все, як само собою зрозум╕ле, як нев╕д╓мну частину мого життя!. ╤лька грала запоями. Центром ╖╖ життя було п╕ан╕но. Нав╕ть об╕дали на п╕ан╕но. Звичайно, при закрит╕й товст╕й кришц╕ над б╕лосн╕жною клав╕атурою. За п╕ан╕но з в╕дкритою кришкою дозволялося ╖сти т╕льки ╤льц╕. У маленьких перервах м╕ж ╖╖ музичними ╕гровими запоями. Що б на льоту вхопити чогось смачненького в╕д бабус╕. Спали теж, в╕дпов╕дно, в одному ряду з п╕ан╕но, мало не по ст╕йц╕ струнко.

А ось м╕й братик-п╕ратик сво╓ "брязкальце" в╕д мене успадкував. Багато чест╕ йому було, щоб я його ╕м'я ╤горьок повн╕стю вимовляв. Просто Йок. Браток м╕й, на в╕дм╕ну в╕д мене, сутулого свердловського поселенця, був хлопець, хоч куди козак. ╤лька в ньому душ╕ не чула. З самого раннього дитинства в╕н був як Ален Делон. Гарний, як лялька. З б╕глою англ╕йською та хорошими ман╕рами, з чудовим голосом. Але кому все це потр╕бне було в далеких 60х-70х роках ...

Вс╕╓ю ц╕╓ю "воронячою слоб╕дкою" диригувала бабуся. Д╕дусь звичайно був впевнений, що перша скрипка в╕н, але весь оркестр-то знав, хто у нас диригент. В тепл╕ л╕тн╕ вечори, в такому ж, як маленька трамвайна зупинка, затишному подв╕р"╖ збиралася вся мешпуха кают-квартири номер три.

Подв╕р"я було "озеленене" всього трьома фруктовими деревами. На вишн╕ я вивчив в╕рш про вуйка Лен╕на, який не м╕г н╕як вишень на╖стися, - так мен╕ тод╕ це уявлялося. Яблуня на т╕ часи була виняток. Яблука були кваснющ╕, аж щелепи зводило. Але мама моя так╕ любила. Це напевно насл╕дки добров╕льного заслання в Свердловськ. Я ж любив трет╓ дерево - велике абрикосове. Воно було майже таке ж старе, як ╕ наш будинок. З кожним роком воно плодоносило все менше ╕ менше, але його маленьк╕ яскраво-помаранчев╕ плоди були солодш╕ за мед. На пару з Йоком ми ц╕ле л╕то "обробляли" нашу абрикоску, аж до к╕сточок, з ╖х характерним мигдальним присмаком.

Н╕коли не забудеться смак синьоглазки, (це такий сорт картопл╕), п╕дсмажено╖ в товст╕й чавунн╕й пательнi "на олi╖ щойно вичавлено╖ з соняшникового нас╕ння ол╕╖, з величезним стегном в╕д курочки, яка ще сьогодн╕ зранку безтурботно б╕гала по-п╕д ринковими ятками. Я сид╕в на маленькому ст╕льчику перед високою табуреткою, в центр╕ яко╖ знаходилася величезна б╕ла тар╕лка, до кра╖в наповнена смачною, пахучою, як смажене нас╕ння, синьоглазкою. (Ма╓ться на уваз╕ скибки смажено╖ картопл╕). Бабуся безкомпром╕сно контролювала ввесь процес прийому ╖ж╕, так, н╕би я пережовував все для не╖. Вона як би диригувала ╕ стимулювала м╕й жувальний процес. Шматочки н╕жно╖ курятини були завбачливо заготовлен╕ про запас. Рот не повинен був закриватися, а щоки - обов'язково, як у хом'яка. Вона в╕дгодовувала нас вс╕х п╕сля майже 5-р╕чного трудового в╕дрядження. Моя кохана бабуся!

М╕й д╕дусь в молодост╕ м╕г п╕дкови руками гнути. Косий сажень в плечах. Чорне, закручене, як у цигана, волосся, висока, струнка постава! Чолов╕к, який пройшов усю в╕йну. Чуть не загинув при форсуванн╕ Дону, отримав дек╕лька поранень, але, тимпаче, все ж зум╕в вижити в пекл╕ друго╖ св╕тово╖... Я - це просто його маленька, жалюг╕дна коп╕я.

Володар громового голосу, в╕н вводив в стан резонансу вс╕ кришталев╕ келихи в старовинному бабусиному секретер╕ (так це тод╕ називалося). Аж ф╕гурки балерин м╕ж келихами починали "танцювати". Артист!

Д╕д був ще й "к╕т учений". Зак╕нчив мало не до революц╕╖ г╕мназ╕ю, а часи тод╕ крут╕ були. Ось ╕ займав в╕н завжди посади не для простих смертних. Одна з найпочесн╕ших, це директор центрального гастроному. ╤ хто мен╕ зараз скаже, де в╕н в Бецику знаходився? В╕рно, навпроти центрально╖ перукарн╕.

Але 2-га св╕това залишила все-таки незрим╕ рани у д╕да в душ╕. Чув хто притчу про нарком╕вськ╕ 100 грам╕в? Так ось я вам розпов╕м, що вс╕ наш╕ д╕ди, батьки ╕ брати, вс╕, хто брав участь в бойових д╕ях на передов╕й, мали право на сво╖ 100 грам╕в гор╕лки. Кожен день мали право. Майже 5 рок╕в. А тепер перерахуйте швиденько в голов╕! Ск╕льки вийшло? Правильно, майже дв╕ тонни. Якщо сам не пив, м╕г в╕ддати сус╕дов╕. Або вим╕няти на махорку. Д╕д н╕коли не палив. Зате випити м╕г сол╕дно. Як справжн╕й артист!

╢ у З╕нов╕я Високовського чудовий анекдот про знаменитого шансонь╓, який п╕д час вистави за сценар╕╓м напива╓ться вщент. А в останньому акт╕ йому треба вийти на сцену абсолютно тверезим. На вс╕ запитання, як це йому вда╓ться, в╕н в╕дпов╕дав, нахмуривши задумливо брови: "Ну голубчику, ось в цьому саме ╕ вся суть мо╓╖ рол╕". Як ╕ м╕й д╕д.

Мама набагато п╕зн╕ше жарт╕вливо скаржилася мен╕, мовляв йду з╕ школи додому, бачу сто╖ть тато (д╕д) десь п╕д парканом на каштлат "що сто╖ш хитаючись, тонка горобино". П╕дходжу, розпов╕да╓ дал╕, до нього ╕ запитую: "Тату, ну як так можна?" . Ви б бачили, як в╕н це грав! Перед вами раптом з`явлалася абсолютно ╕нша людина. Д╕д округляв оч╕ ╕ абсолютно тверезим голосом обурено заявляв: "Хто? Я? Так як тоб╕ не соромно доню! ". ╤ гордою ходою, абсолютно р╕вним тверезим кроком, в╕ддалявся геть з обуреним виглядом. ...

Мама пот╕м б╕дкалася, що вже ╕ сама замислювалась над тим, чи не наговорю╓ вона бува на тата ... Артист тай год╕!

Д╕д вживав т╕льки б╕леньке. Н╕-н╕, не вино. Ма╓ться на уваз╕ т╕льки св╕тле, нав╕ть не св╕тле, а прозоре. Будь-який продукт винокурн╕. Древн╓ слово "винокурня" м╕стить в соб╕ дуже глибокий сенс. Тут ма╓ться на уваз╕ ц╕лий ряд р╕зноман╕тних способ╕в ╕ засоб╕в, як в т╕ далек╕ часи роздобути на кожному роз╕ або "казенку", або "паленки" або ще д╕дько зна╓ чого ... Головне не менше 40 оберт╕в! Ми коли-небудь повернемося ще до теми алкоголю, ╕ я п╕зн╕ше "ще заспiваю Вам за нашу рiдну укра╖нську гор╕лочку "

Д╕д м╕й молодець. Жодного разу в житт╕ не бачив, що б в╕н колись опускався до кольорових напо╖в. Маються на уваз╕ вина, л╕кери, шампанське ╕ вся ╕нша п╕дфарбована лабуда, як в╕н тод╕ нам пояснював.

Чомусь панувала думка, що, якщо вживати т╕льки гор╕лку, то проживеш до 100 рок╕в. У той час це була межа мр╕й. Д╕дусь Борис тримав удар.

По обидва боки нашого "трамвайного" дворика були так╕ ж маленьк╕ дворики наших сус╕д╕в.

З л╕вого боку жив Ф╕мка. Так його вс╕ називали. Бабусин р╕дний брат. Д╕дусь Ф╕ма був маленького зросту, з величезним, як мен╕ здавалося тод╕, животом. Так само як ╕ м╕й д╕дусь Боря, який пройшов в╕йну ╕ дивом вижив, д╕дусь Ф╕ма теж вживав т╕льки б╕леньку.

Не беруся стверджувати це як г╕потезу - що вс╕ колишн╕ фронтовики пили т╕льки "б╕леньку". Головним антракц╕оном було, коли смажена, на хорошому шматку сала я╓шня з 5 я╓ць, заливалася м╕цною самогонкою ╕ п╕дпалювалась. Ф╕мка, як Хоттабич з глечика, в в╕дблиску синюватих вогник╕в полум'я, приступав до трапези. Теж був артист!

В╕н ╕ його дружина Н╕на були дуже культурн╕ ╕ осв╕чен╕ люди. Т╕тка Н╕на працювала десь секретарем, у якогось крутющого як на т╕ часи, великого начальника. А Ф╕мку знало все м╕сто. Центральний м╕ський ринок знаходиться як ╕ ран╕ше на сво╓му старому м╕сц╕. Так ось найкрут╕ша пивна, так-так, вс╕ ровесники пам'ятають, б╕ля входу зл╕ва.

Запах св╕жого пива ... мм-м-мм, до реч╕ хто там казав про воблу? Так ось ╕ вобла була там, ╕ раки були. ╤ т╕, як╕ по п'ять. ╤ т╕, як╕ по три. Усе було. Таки- це не дуже дешево було. ╤ по 3, ╕ по 5 ... але було, - вибирай! Я думаю, що за цей маленький плаг╕ат м╕й улюблений ╕ шанований, дай йому Бог здоров'я, М.М. Жванецький на мене не образиться. Таке було не т╕льки в Одес╕.

Вся Б╕ла Церква знала, що ╓дине м╕сце з нерозведеним пивом - це т╕льки у Ф╕мки. На той час п╕ти до Ф╕ми, це те саме, якби сьогодн╕ в╕дв╕дати крутий пивний бар.

З правого ж боку нашого затишного дворика, "розкинулося поле широке", - то були волод╕ння пан╕ Шуцько╖ з чолов╕ком. За пл╕ткам в команд╕ яхт-клубу, чи то пак, вс╕ наш╕ зп╕вмешканц╕ шепот╕лися, що Шуцьк╕ - колишня польська шляхта.

Сам пан Шуцький був головою Клубу шах╕ст╕в. Ми його називали "синя тура". Це через кольору обличчя. А конкретн╕ше, - в╕н весь день з ранку до вечора р╕зався в шахи, по рублю за парт╕ю, в парку Петровського, на лавочках на але╖. Був у нас такий парк колись .Памятаю, як пан╕ Шуцька частенько тягнула на соб╕ з того парку по сам╕ в╕нця або нав╕ть вище бр╕в наповненого, теж, явно не кольоровими, напоями, пана Шуцького. А сам вельможний пан вивергав при цьому чистою польською мовою пот╕к доб╕рних лайок в сторону сво╓╖ найн╕жн╕шо╖ половини. Пан╕ Щуцька червон╕ла при цьому, як мак╕вка в пол╕...

Якось, в одну з коротких теплих зим (в пор╕внянн╕ з "улюбленим" Свердловським "звичайно), д╕дусь подарував мен╕ ф╕гурн╕ ковзани. Уявля╓те соб╕?! Це в той час, коли все ще б╕льш╕сть ╖здила на прикручених мотузками до черевик╕в смужках вузького зал╕за. То були гарн╕ висок╕ чоб╕тки кавового кольору, з запахом св╕жо╖ шк╕ри ╕ металу. Серце дитини в╕д щастя чуть не вискакувало з грудей. ╤ ми п╕шли на каток.

Каток в т╕ часи був, напевне, ╓диним м╕сцем, де справд╕ було дуже весело. Збиралася там майже половина вс╕х мешканц╕в м╕ста. Заливали водою увесь стад╕он "Спартак", ╕ вс╕ б╕гов╕ дор╕жки. Як в "Сн╕гов╕й королев╕"! Грим╕ла гучна музика, гор╕ли р╕знобарвн╕ л╕хтарики. У центр╕ ковзанки, зазвичай, випробовували сво╖ сили в хоке╖ чолов╕ки, ну, а ж╕ноче населення ╕ закохан╕ парочки носилися по колу, на б╕гових дор╕жках.

Кволеньке свердловське створ╕ння до катка ще якось доповзло, ну ╕ на тому все й ск╕нчилось... Подальший процес катання - т╕льки верхом на д╕дусев╕! П╕сля незабутньо╖ прогулянки мокрого до нитки юного ф╕гуриста посадили в╕д╕гр╕ватись п╕д грубкою, а найдорожче - ф╕гурн╕ ковзани пов╕сили в кухн╕-ком╕рчин╕, над в╕дкритим вогнем газово╖ плити. ╤ ось тут сталася непоправима катастрофа. В╕д сильного вогню пальника один з ковзан╕в зморщився ╕ став майже на два розм╕ри меншим. По ц╕й банальн╕й причин╕ мо╖ ф╕гурн╕ катання зак╕нчилися, нав╕ть не встигнувши як годиться розпочатися. Б╕льше у мене вже н╕коли не було ф╕гурних ковзан╕в ...

Незабаром мене в╕ддали до дитячого садка. Садок наш знаходився якраз на м╕сц╕ сьогодн╕шн╕х каруселей в парку Петровського. Запам'яталося те, як п╕д час об╕днього сну п╕шов сильний дощ, ╕ у нас в д╕тсадков╕й спальн╕ почала прот╕кати ╕ падати стеля. Може тому ╕ знесли той садок ...

"П╕рат╕ко Йок" ╕нколи забирав мене з садка на сво╓му "Орльонку". ╤ ми удвох ╖хали дивитися на танка, який стояв б╕ля польського костьолу. Саме цього танка п╕зн╕ше поставили на зупинц╕ "П╕онерськ╕й" (там, де у нас тролейбусний в╕дст╕й п╕зн╕ше був).

Як правило, Йок в╕з мене на рам╕ ╕ це залишилося в мо╖й пам'ят╕, як один з найяскрав╕ших спогад╕в дитинства. Теплий зустр╕чний в╕тер доносив запах м╕ського пилу, злегка зкропленого жовтими поливальними машинами. Якось м╕й Йок приперся (╕ншого слова тяжко вбрати), з╕ сво╖м "Орльонком", ╕ в нього, точн╕ше, в його "Орльонка" щось там зламалося. В результат╕ я на зворотньму шляху додому змушений був працювати в нього двигунчиком. Тобто, штовхав його, з його ╕д╕отським великому разом, до самого будинку. А пот╕м ми ще разом ремонтували там щось. П╕д час ремонту я втрапив вставити вказ╕вного пальця акурат м╕ж ланцюгом ╕ великою з╕рочкою. Було дуже боляче ...

На яхт╕, звичайно, оголосили повний аврал, мене кудись возили, л╕кували... ╤ в пам'ять про наш ╕сторични ╕ незабутн╕й велоремонт я дос╕ ношу маленький шрам, це вже на все життя.

А взагал╕ Йок у нас був хлопець хоч куди. Як Еней в Котляревського: "...був парубок моторний, ╕ хлопець хоть куди козак, удавсь на все╓ зле проворний, завзят╕йший од вс╕х бурлак..."! Не буду з себе корчити Мальчиша-Кибальчиша, але ось ╤горюня у нас був справд╕ вилитий Мальчиш-Плохиш. Мама дос╕ бо╖ться мен╕ розпов╕дати про вс╕ його рiзноманiтнiшi забави над╕ мною за роки, прожит╕ в наш╕й "вороняч╕й слоб╕дц╕".

╤ ось так мирно ╕ дружно, прожили ми в нашому теремку ще ц╕лих три наповнен╕ пригодами ╕ щаслив╕ для вс╕х нас роки. Мил╕ серцю, незабутн╕ роки, як╕ назавжди залишуться в наших спогадах!....

Усiм гарного настрою.